Провадження №1-кп/761/311/2023
В И Р О К

іменем України

07 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0012341 від 02.10.2016, відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Донецької області м. Краматорськ, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 26 травня 2003 року Краматорським міським судом Донецької області за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 296, ч. 4 ст. 296, ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна;

- 08.01.2008 Микитівським районним судом м. Горлівки Донецької області за ст. 391 КК України, на підставі ст. 71 КК України до 6 років 4 місяців позбавлення волі;

- 12.12.2014 Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

- 18.05.2015 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

- 14 квітня 2017 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки і 7 місяців. Звільнений з місць позбавлення волі 08.11.2021 року у зв`язку із повним відбуттям покарання;

- 20 червня 2023 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років і 2 місяці;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю:

секретарів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілої - ОСОБА_12 ,

захисника - ОСОБА_13 ,

обвинуваченого - ОСОБА_2

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 будучи раніше неодноразово судимим, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення і перевиховання не став, вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України за наступних обставин:

02 жовтня 2016 року приблизно о 02 години 00 хвилин, ОСОБА_2 з особою, кримінальне провадження щодо якого закрито на підставі ст. 49 КК України, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Т. Шамрила 12-Б, а саме у дворі будинку, спільно з ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , вживали алкогольні напої. В цей час між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 виник словесний конфлікт, в ході якого останній наніс руками декілька ударів у область голови потерпілої.

В результаті отриманих ударів у область голови, ОСОБА_12 втратила рівновагу та впала на землю.

В цей час ОСОБА_2 помітив жіночу сумку золотистого кольору марки «ZARA», яка впала на підлогу з рук ОСОБА_12 , та в цей момент у нього виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, а саме:

- жіноча золотиста сумка марки «ZARA», вартістю 4 700 (чотири тисячі сімсот) гривень;

- грошові кошти в сумі 4 300 (чотири тисячі триста) гривень; ключі від квартири, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять;

- ключі від автомобіля, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять,

а всього ОСОБА_2 повторно відкрито викрав майно ОСОБА_12 на загальну суму 9000 (дев`ять тисяч) гривень, після чого, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_2 здійснив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_2 на початку судового розгляду заперечував свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Однак, в ході судового розгляду, свою позицію змінив та визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, в повному обсязі, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті та повідомив, що розкаюється у вчиненому.

Так, обвинувачений ОСОБА_2 суду розповів, що восени 2016 року, він, разом зі своїм товаришем ОСОБА_15 , у дворі будинку по АДРЕСА_3 познайомились із потерпілою ОСОБА_12 та її подругою ОСОБА_14 , разом з якими вживали алкогольні напої.

В цей час потерпіла ОСОБА_12 почала ображати обвинуваченого та його товариша, та звинувачувати їх у викраденні її мобільного телефону. Не витримавши такого ставлення ОСОБА_2 вдарив потерпілу та пішов. Додав, що сумку потерпілої він не брав, і дізнався про неї лише згодом, коли її знайшли працівники поліції з обвинуваченим біля його дому. В той же час вказав, що бачив, як його товариш зірвав з потерпілої ланцюжок.

Після дослідження усіх доказів в ході судового провадження, обвинувачений ОСОБА_2 повідомив, що він повністю визнає свою провину. Пояснив, що сумку у потерпілої ОСОБА_12 вкрав він, всередині сумки знаходились гроші та ключі від автомобіля. На уточнююче запитання пояснив, що саму сумку викинув десь у дворі, в якому вся подія і відбулась. Стверджував, що розкаюється у вчиненому та шкодує про свої дії, обіцяє виправитись і не допускати таких порушень у майбутньому.

Крім того, винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, підтверджується наступними доказами, ретельно дослідженими в судовому засіданні.

Так, потерпіла ОСОБА_12 суду пояснила, що п`ять років тому вони з подругою пішли до магазину, по дорозі вирішили зупинитись на вулиці Т. Шамрила, аби перепочити та поговорити. Зазначила, що мала при собі золоті прикраси: ланцюжок та сережки. Потерпіла повідомила, що обвинувачений ОСОБА_2 та його товариш стояли позаду потерпілої в той час як остання перебувала в черзі на касі в магазині, тож бачили і ланцюжок, і сережки, і вміст сумки. Вийшовши з магазину, потерпіла з подругою вирішили зайти до двору прилеглих будинків. Коли вони сиділи у дворі на лавочці, до них підійшли обвинувачені з бажанням познайомитись, однак потерпіла від пропозиції відмовилась. Категорично заперечувала проти тверджень про спільне розпиття спиртних напоїв з обвинуваченим. Вказувала що жодних конфліктів із обвинуваченим в неї не було. Після цього вони вирішили повернутись додому, подруга потерпілої йшла поруч від ОСОБА_12 , на відстані кількох метрів. В цей час потерпіла відчула удар в голову ззаду, одночасно з цим в неї обірвали сумку. Потерпіла уточнила, що всього їй було завдано 3-4 удари, один з яких в район щелепи. Потерпіла вказала, що удари їй наносив ОСОБА_2 . Внаслідок вказаних ударів потерпіла впала, лежачи на землі вона побачила, що неподалік лежить її подруга. Після того як побиття закінчилось, потерпіла із подругою пішли до охоронця магазину, де викликали поліцію.

Крім того потерпіла зазначила, що під час судового провадження, після одного з судових засідань, ОСОБА_15 , щодо якого кримінальне провадження в подальшому було закрито на підставі ст. 49 КК України, визнав перед потерпілою, що це ОСОБА_2 підговорив його на вчинення таких дій щодо потерпілої. Також повідомила, що впізнала ОСОБА_2 . Також повідомила, що ОСОБА_15 (, кримінальне провадження щодо якого в подальшому було закрито на підставі ст. 49 КК України) відшкодував їй 2000 гривень. Іншу частину викраденого їй не повернули. Разом з тим, потерпіла зазначила, що наразі претензій до обвинуваченого не має.

Свідок ОСОБА_14 суду розповіла, що п`ять років тому, на початку жовтня 2016 року, біля будинку потерпілої, о 22-23 год. вони разом із потерпілою сиділи на лавочці у дворі. В цей час до них підійшли якісь хлопці з якими зав`язалась розмова, свідок уточнила, що дружньої розмови не вийшло. Після цого свідок разом із потерпілою вирушили додому, і за 100 метрів їх обох вдарили по голові. Свідок уточнила, що вона обернулась та побачила як ОСОБА_15 , кримінальне провадження щодо якого закрито на підставі ст. 49 КК України, наніс їй удар у скроню. Внаслідок цього удару свідок втратила свідомість, тож не бачила чи наносив хтось удари потерпілій. Коли вона прийшла до тями, поруч була потерпіла, яка повідомила, що її пограбували. ОСОБА_14 вказала, що у потерпілої викрали сумку, цепочку та сережки, у самої ОСОБА_14 з собою нічого цінного не було, тож в неї нічого не викрали. Після цього вони з потерпілою пішли до охоронця магазину, де викликали працівників поліції.

Свідок додала, що впізнала обох нападників, оскільки запам`ятала їх обличчя. Крім цього згадала, що до всіх цих подій вони з потерпілою знаходились у магазині «Бджілка», де вона вперше побачила обвинуваченого, в той час їй здалось що ОСОБА_2 зі своїм товаришем заглядали до гаманця потерпілої.

Також вина ОСОБА_2 підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні:

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.10.2016 року, зі змісту якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до поліції із повідомленням про те, що 02.10.2016 року приблизно о 02 год. 20 хв. по вул. Т. Шамрила, біля будинку 12-Б, невідомий чоловік зірвав з потерпілої дві золоті сережки, золотий ланцюжок та вирвав жіночу сумку, всередині якої знаходилось 100 доларів США та 100 гривень. При цьому, суд враховує, що справжність такого звернення потерпілої підтверджується власним підписом остнанньої, крім того, в даному протоколі також містяться і відомості про те, що потерпілій було роз`яснено положення ст. 383 КК України, про що свідчить окремий підпис ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 175)

- даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 02.10.2016 року, яким зафіксовано обстановку на місці вчинення злочину та проведено огляду ділянки місцевості, де було вчинено напад на потерпілу (т. 2 а.с. 176)

- даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи №2542 від 04.10.2016 року, зі змісту якого вбачається, що у ОСОБА_12 виявлено ушкодження:

а) синці - в лобній ділянці зліва на межі росту волосся, в проекції лівої виличної дуги;

б) забійна рана - на слизовій оболонці нижньої губи по центру.

Характер та морфологічні властивості, виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворилися від дії тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились, не були небезпечним для життя, за давністю можуть відповідати терміну вказаному у постанові, тобто 02.10.2016. Синці у звичайному перебігу, загоюються у строк до 6 діб тобто, саме на цей строк було порушена як функція травмованої ділянки так і у цей строк буде відновлена її анатомічна цілісність. Цей строк визначає тривалість розладу здоров`я. Тому, тілесні ушкодження, вказані у п. а) висновку експерта, відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Відновлення анатомічної цілісності та функції травмованих ділянок по місцю утворення ран будь-якої етіології спостерігається у строк понад 6 але менш ніж 21 добу, тобто цей строк відображає тривалість розладу здоров`я, як судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості. За таких обставин, тілесне ушкодження вказане в п. б) висновку експерта відносяться до ЛЕГКОГО тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я). (т. 1 а.с. 182)

Судом враховується, що допитані в ході судового засідання обвинувачений ОСОБА_2 та потерпіла ОСОБА_12 , кожний окремо, вказали, що зазначені тілесні ушкодження завдані саме обвинуваченим ОСОБА_2

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 04.10.2016 року зі змісту якого вбачається, що 04.10.2016 року, свідок ОСОБА_14 впізнала ОСОБА_2 за рисами обличчя, під час пред`явлення їй особи для впізнання (т.1 а.с. 209 - т. 2 а.с. 4)

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 04.10.2016 року зі змісту якого вбачається, що 04.10.2016 року, потерпіла ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_2 за рисами обличчя, під час пред`явлення їй особи для впізнання (т. 2 а.с. 5-9);

- протоколом огляду диску з відеозаписом від 26.10.2016 із долученим до нього диском, зі змісту якого вбачається, що камерами відеоспостереження було зафіксовано, як 01.10.2016 року о 22 годині 07 хвилині в приміщенні магазину «Бджілка» по вул. сікорського 1 в м. Києві, біля каси з`явилиссь ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , які викладають на касу пляшки. В цей же час за ними в чергу встали ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які також виклали на касу дві пляшки. Крім того, на відеозаписі зафіксовано, що потерпіла ОСОБА_12 , свідок ОСОБА_14 обвинувачений ОСОБА_2 та ОСОБА_15 (особа, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі ст. 49 КК України), залишили магазин та пішли разом в одному напрямку (т. 2 а.с 17-26)

- даними постанови про визнання речовими доказами від 26 жовтня 2016 року, зі змісту якої вбачається, що в ході проведення досудового розслідування з магазину «Бджілка» по вул. Сікорського 1 в м. Києві було отримано DVD-RW компакт-диск марки "АRIТА", с/н: v2а00290809 г6 з відеозаписом про обставини події, що мало місце вночі з 01.10.2016 на 02.10.2016. (т. 2 а.с. 27)

Так, суд проаналізував у сукупності докази, досліджені в судовому засіданні, у їх взаємозв`язку між собою та дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Такого висновку суд дійшов виходячи з наступного. Так, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_2 визнав, що у нього виник умисел на відкрите заволодіння майном останньої та визнав, що відібрав сумку в потерпілої того вечора.

Окрім того, наведені вище показання обвинуваченого, потерпілої та свідка підтверджуються даними, які містяться у письмових документах, досліджених судом, а саме: протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.10.2016 року, протоколах пред`явлення особи для впізнання від 04.10.2016 року, протоколі огляду від 02.10.2016 року.

При цьому суд звертає увагу, що в ході судового розгляду судом не вирішується питання щодо доведеності факту викрадення у потерпілої іншого майна, зокрема золотого ланцюжка, сережок, тощо, оскільки їх викрадення не входить до меж пред`явленого ОСОБА_2 обвинувачення.

Також суд зауважує, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України в частині, що стосується інкримінованого обвинуваченому діяння, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Отже, дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв?язку, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 02.10.2016 року відкрито повторно викрав у неї жіночу золотисту сумку марки «ZARA», всередині якої знаходились особисті гроші потерпілої та ключі від автомобіля, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому суд не покладає в обґрунтування даного вироку в якості доказу надані стороною обвинувачення висновок судово-медичної експертизи №2543 від 04.10.2016 (т. 2, а.с. 188), протокол огляду речей від 04.10.2016 року (т. 2 а.с. 193), постанову про визнання речовим доказом від 04.10.2016 року (т. 2 а.с. 197), протоколи пред`явлення для впізнання від 04.10.2016 року (т.2 а.с. 199-204) протокол проведення слідчого експерименту від 24.10.2016 року ( т. 2 а.с. 10-13), лист ПТ «Ломбард «Кредит Юніон» №7895/10 від 06.10.2016 року (т. 2 а.с. 15), оскільки вказані документи не містить даних, що встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, в межах пред`явленого ОСОБА_2 обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України, та підлягають доказуванню.

Невизнання судом таких доказів не впливає на висновки суду щодо визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки його винуватість у кримінальному правопорушенні підтверджується сукупністю інших доказів, ретельно досліджених в судовому засіданні, які визнані судом належними, допустимими, а їх сукупність - достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні такого злочину

Таким чином, суд оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв?язку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_2 в умисному відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

Призначаючи обвинуваченому міру покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у визнанні, в ході судового розгляду, обвинуваченим своєї вини, дані, які характеризують його особи.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_2 судом враховується, що він раніше неодноразово судимий за вчинення інших майнових злочинів, при цьому вказані правопорушення вчинив під час іспитового строку, встановленого йому за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18.05.2015 за ч. 2 ст. 185 КК України, офіційно не працює, неодружений, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога, має постійне місце проживання та місце реєстрації.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_2 , судом не встановлено.

У своїй постанові №199/6365/19 Верховний Суд звертав увагу на послідовну практику Верховного Суду, згідно з якою розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд зробив висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак в судовому засіданні ОСОБА_2 обмежився лише формальною згодою з фактичними обставинами, що викладені в обвинувальному акті, не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, більш того, таке визнання вини вібулось лише після дослідження усіх інших доказів у кримінальному провадженні, що може свідчити про те, що таке визнання відбулось під тягарем вже досліджених доказів, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.

За таких обставин, саме по собі визнання ОСОБА_2 своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні не може вважатись обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому.

З урахуванням наведеного суд вважає необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_2 та попередження вчинення нового злочину призначення покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст.186 КК України.

При цьому, судом враховується характер вчиненого кримінального правопорушення, яке полягає у відкритому викраденні чужого майна, той факт, що ОСОБА_2 , продовжив вчиняти корисливі злочини проти права власності, навіть після того, як вже був засуджений за вчинення подібного кримінального правопорушення, і навіть більш того - ОСОБА_2 вчинив новий злочин під час іспитового строку, встановленого йому у зв`язку із засудженням за вчинення іншого викрадення чужого майна, систематичність такої поведінки, про що свідчить той факт, що обвинувачений, знову був засудженний за вчинення корисливого злочину в рамках іншого кримінального провадження, що, на думку суду, значною мірою підвищує суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, призначення ОСОБА_2 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, явно не відповідатиме вимогам ст. 65 КК України, та буде таким, що вважатиметься в очах стороннього, незацікавленого спостерігача, занадто м`яким, тобто суперечитиме інтересам суспільства в частині забезпечення принципу визначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами. Застосування неадекватно м`якого покарання вочевидь породжуватиме в осіб, які вчиняють кримінальні правопорушення, зокрема і такі, що направлені проти права власності, уяву про безкарність таких дій, що матиме наслідком збільшення подібних дій, що призведе до завдання дедалі більшої шкоди державі та суспільним інтересам.

В той же час, судом враховується, що ОСОБА_2 вчинив злочин в період іспитового строку, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18.05.2015, разом з тим, з матеріалів судового провадження вбачається, що 14 квітня 2017 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ст. 70, ст. 71 КК України, ОСОБА_2 засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки і 7 місяців. При цьому вироком суду згідно ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_2 покарання по даному вироку було частково приєднане невідбуте ним покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18.05.2015. Далі 08.11.2021 ОСОБА_2 був звільнений з місць позбавлення волі у зв`язку із повним відбуттям покарання.

Тобто станом на день винесення цього вироку, ОСОБА_2 вже відбув покарання призначене йому вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18.05.2015 та вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2017.

З огляду на такі обставини, а також те, що положення ст. 61 Конституції України встановлюють імперативну заборону, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення суд вважає за неможливе призначити ОСОБА_2 покарання за сукупністю вироків, за правилами ст.71 КК України з приєднанням до покарання призначеного даним вироком, покарання призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18.05.2015, оскільки це призведе до повторного відбуття обвинуваченим вже відбутого ним покарання.

Крім того, з вказаних вище підстав не може бути приєднане до покарання призначеного даним вироком і покарання, призначене обвинуваченому 14 квітня 2017 року Святошинським районним судом м. Києва, в порядку ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки таке покарання також вже відбуто ОСОБА_2 .

Водночас судом враховується, і той факт, що 20 червня 2023 року вироком Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_2 був засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років і 2 місяці, яке останній не відбув станом на день розгляду даного кримінального провадження.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні вчинено ОСОБА_2 до постановлення вироку Святошинського раойнного суду м. Києва від 20.06.2023, суд вважає необхідним на підставі ч.4 ст.70 КК України покарання обвинуваченому призначити за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Святошинського раойнного суду м. Києва від 20.06.2023.

При цьому, призначаючи остаточне покарання обвинуваченому, судом враховується, що 06 травня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, обвинуваченого ОСОБА_2 , який на той час відбував призначене йому вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року покарання у вигляді позбавлення волі, було залишено в ДУ «Київський слідчий ізолятор» для забезпечення його подальшої участі в рамках даного кримінального провадження. ОСОБА_2 було звільнено з місць позбавлення волі 08.11.2021 року у зв`язку із повним відбуттям покарання.

При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі 663/537/17, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).

Оскільки ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення 02 жовтня 2016 року, до нього, відповідно до вищезазначеного правового висновку мають застосовуватись положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, відповідно до яких зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

При цьому, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, у строк попереднього ув`язнення також включається строк перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

З огляду на вищевикладене, період перебування обвинуваченого ОСОБА_2 з 06 травня 2019 року по 08 листопада 2021 року в ДУ «Київський слідчий ізолятор» вважається періодом попереднього ув`язнення для останнього і має бути зарахований у строк відбування призначеного йому покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Разом з тим, строк частково відбутого покарання, призначеного за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2023 - з 11 лютого 2023 року по 07 серпня 2023 року має зараховуватись вже із розрахунку день за день, адже ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII не поширюється на злочини, вчинені з 21 червня 2017 року (включно), при цьому вказаний строк не вважається періодом попереднього ув`язнення для останнього у цьому кримінальному провадженні оскільки жодних рішень щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_2 запобіжного заходу чи рішень про залишення останнього в ДУ «Київський слідчий ізолятор» для участі у судовому розгляді, в рамках цього кримінального провадження №0012341 від 02.10.2016, у період з 20.06.2023 по 07.08.2023 року, судом не ухвалювалось, а тому під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання зарахуванню підлягає ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №2046-VIII (пряма дія Закону№2046-VIII), якою передбачено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся. Цивільні витрати відсутні.

Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_2 визнати винуватим за ч.2 ст.186 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарання, призначеного за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2023 та покарання, призначеного за цим вироком, остаточно ОСОБА_2 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років і 7 (сім) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 обчислювати з дати ухвалення вироку у цьому кримінальному провадженні, зарахувавши у строк відбування покарання ОСОБА_2 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) строк попереднього ув`язнення з 06 травня 2019 року по 08 листопада 2021 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та строк частково відбутого покарання, призначеного за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2023 - з 11 лютого 2023 року по 07 серпня 2023 року із розрахунку день за день.

Речові докази:

- Ланцюжок з жовтого металу на якому міститься відтиск у вигляді цифр а саме «750», який вилучено 04.10.2016 року за адресою: АДРЕСА_4 , у ОСОБА_2 - повернути у розпорядження потерпілої;

- DVD-RW компакт-диск, марки "АRIТА", с/н: v2а00290809 г6 з відеозаписом про обставини події, що мали місце вночі з 01.10.2016 на 02.10.2016 - залишити зберігати при матеріалах кримінального провадження.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк із моменту отримання його копії. Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1