Справа № 307/1277/15-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.06.2023 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/5/23 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.11.2022.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянин України, із повною загальною середньою освітою, неодружений, сезонний робітник, несудимий, засуджений:
- за ст. 124 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки;
- за ч. 3 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 06 (шість) місяців.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 06 (шість) місяців.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його затримання.
Речовий доказ: футболку білого кольору знищено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у сумі 147 (сто сорок сім) грн 42 коп. за проведення експертизи.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
14.02.2015 близько 22 год, у будинку АДРЕСА_1 , обвинувачений ОСОБА_6 під час сварки зі своїм вітчимом ОСОБА_9 , яка виникла на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин та переросла в бійку, наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, після чого залишив його без допомоги, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_9 при наступних обставинах.
Критичного дня між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 виникла сварка, яка переросла в бійку, під час якої ОСОБА_9 наніс рукою удар в область грудної клітки ОСОБА_6 , від якого той впав на підлогу. Після чого потерпілий схопив обвинуваченого за шию та почав душити, однак ОСОБА_6 вирвався та поваливши ОСОБА_9 на підлогу, сів на нього, і помилково вважаючи, що дії потерпілого створюють реальну загрозу життю та здоров`ю як його особисто, так і оточуючих, перевищуючи межі необхідної оборони, умисно, передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, при явній невідповідності небезпечності посягання та обстановці захисту,
наніс ОСОБА_9 один удар своєю головою в голову останнього та ще декілька ударів кулаками в область обличчя й правої скроневої ділянки голови, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Після чого, маючи змогу надати потерпілому допомогу, ОСОБА_6 залишив потерпілого на кухні у небезпечному для життя стані, в результаті чого ОСОБА_9 помер від отриманих тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку суду щодо ОСОБА_6 в частині призначення останньому покарання, яке вважає надмірно суворим. Судом при призначенні покарання не взято до уваги визнання обвинуваченим вини, щире каяття, відсутність судимості, позитивну характеристику, наявність міцних соціальних зв`язків, утриманців, відсутність даних про перебування на обліках в лікарів нарколога й психіатра, поведінку потерпілого, який вів аморальний спосіб життя та зловживав алкогольними напоями. Просить вирок суду від 11.11.2022 в частині призначення ОСОБА_6 покарання змінити й призначити останньому більш м`яке покарання, в тому числі із застосуванням ст. 75 КК України. При цьому зазначає про можливість скасування вироку суду від 11.11.2022 та призначення кримінального провадження щодо ОСОБА_6 до нового розгляду в суді першої інстанції з огляду на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, вказує на те, що потерпілий ОСОБА_10 не був приведений до присяги, до того ж судовий розгляд проведено за відсутності потерпілого , який не був належно повідомлений про розгляд справи та не подавав заяву про можливість розгляду кримінального провадження без його участі. Окрім того, судом невірно встановлено фактичні обставини та дії обвинуваченого безпідставно кваліфіковані за ч. 3 ст. 135 КК України, оскільки після події, яка мала місце 14.02.2015 близько 22 год в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , потерпілий ОСОБА_9 був живий та ходив по кімнаті, погрожуючи малолітнім дітям і всій родині ОСОБА_11 . Відтак, вважає, що в даній ситуації ніхто не залишав без допомоги потерпілого, оскільки він в небезпечному для життя стані не перебував та мав змогу сам викликати собі карету швидкої, так як був живим та міг вільно пересуватись. Жоден з допитаних свідків не вказував на причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, протокол слідчого експерименту до уваги прийнятий бути не міг, оскільки перед його проведенням ОСОБА_6 проходив інструктаж, як і що необхідно говорити й показувати.
26.06.2023 до апеляційного суду надійшло клопотання захисника-адвоката ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти, оскільки під вартою він знаходиться незаконно, так як вирок суду щодо ОСОБА_6 не набрав законної сили.
Заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання поданого захисником клопотання, думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження колегія суддів вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за встановленим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, визначених законом.
Вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою суд у резолютивній частині вироку, серед іншого, ухвалює рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження та про початок строку відбування покарання
Таким чином вищевказаною нормою закону звернуто увагу суддів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.
Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_6 остаточне покарання за ст. 124, ч. 3 ст. 135 КК України із застосуванням положень ст. 70 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 06 (шість) місяців, зазначив, що строк відбування покарання відраховувати з дня набрання законної сили даним вироком суду.
Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції питання про обрання запобіжного заходу не вирішувалося і такий, як слідує з матеріалів кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_6 під час досудового розслідування не обирався.
Стаття 532 КПК України зазначає, що вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Строк подання апеляційної скарги на вирок суду складає 30 (тридцять) днів з дня проголошення вироку (частина друга статті 395 КПК України).
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції 19.12.2022 у порядку ст. 535 КПК України дано розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили 12.12.2022. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_6 був затриманий 23.12.2022 та з цього часу перебуває під вартою. В свою чергу захисник-адвокат ОСОБА_7 12.12.2022 подав апеляційну скаргу на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.11.2022, що в силу положень ст. 532 КПК України зупиняє його виконання.
Враховуючи, наведене ОСОБА_6 до набрання оскаржуваним вироком законної сили не може перебувати під вартою в установі виконання покарань, тому подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою є невиправданим, про що обґрунтовано зазначено у клопотанні сторони захисту.
Згідно ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, продовжити або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Із системного аналізу положень КПК України слідує, що суд позбавлений повноважень з власної ініціативи розглядати питання щодо обрання, зміни чи продовження запобіжного заходу, такі повноваження суд здійснює лише на підставі клопотання однієї зі сторони кримінального провадження.
Враховуючи наявні в матеріалах кримінального провадження дані, що характеризують особу обвинуваченого по місцю проживання, ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, те, що відповідно до оскаржуваного вироку ОСОБА_6 призначено покарання у виді реального позбавлення волі, колегія суддів приходить до висновку про існування передбаченого ст. 177 КПК України ризику, зокрема, переховування від суду з метою уникнення покарання. Відомостей про те, що вказаний ризик зменшився чи перестав існувати, матеріали кримінального провадження не містять.
Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного, обвинуваченого, шляхом його ізоляції за місцем проживання.
На переконання колегії суддів, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , які вказують на існування міцних важелів соціального стримування, апеляційний суд вважає, що пропорційним ступеню небезпеки ризикам, які є у кримінальному провадженні, а також завданням кримінального провадження, є запобіжний захід у виді домашнього арешту в певну пору доби.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла до висновку про можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний період доби, з покладенням на нього відповідних обов`язків, що буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження.
Керуючись ст. 177, 183, 199, 331, 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби з 20 до 07 год наступного дня із забороною залишати місце проживання за адресою АДРЕСА_1 без дозволу суду.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_13 відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися з населеного пункту: АДРЕСА_1 , без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
Строк дії ухвали встановити до 25.08.2023 включно.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_14 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися у житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних з виконанням покладених на нього обов`язків.
Обвинуваченого ОСОБА_13 звільнити з-під варти й зобов`язати негайно прибути до місця свого проживання: АДРЕСА_1 .
Копію ухвали для відома та виконання надіслати начальнику УВП № 9 ДДВП України в Закарпатській області та начальнику Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області для відома та виконання.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді