У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 травня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 263 ч, ч.1 ст. 436-2 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 травня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 01.07.2023 включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доповнень до неї

Обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою та обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та доповнення до неї.

Обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що матеріали кримінального провадження сфабриковані, а також те, що співробітники правоохоронних органів застосовували до нього незаконні методи фізичного насилля.

Також, апелянт наголошує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які послався суд першої інстанції, не вмотивовані та недоведені.

На думку апелянта, невмотивовано застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч.1 ст.263, ч.1 ст. 436-2 КК України.

До суду першої інстанції надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою на 60 днів.

Задовольняючи клопотання, суд дійшов висновку, що ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості обвинуваченим переховуватися від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень продовжують існувати і на даний час запобігти цим ризикам можливо лише шляхом продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також, наявні підстави, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, вважати, що ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливого незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого, що на даний час має місце.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити ефективний розгляд кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 про дату та час апеляційного розгляду повідомлений, але на момент апеляційного розгляду заяву про бажання брати участь у розгляді апеляційної скарги не подавав.

Прокурор просив апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам ч. 1 ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції дотримався вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, яка передбачає, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Крім того, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового розгляду та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент продовження дії запобіжного заходу дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку доведеності висунутого обвинувачення та інших доводів, про які зазначає апелянт по суті обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою, ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження запобіжного заходу у судовому засіданні.

Водночас, вирішуючи питання про доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що на даний час продовжують існувати ризики ухилення обвинуваченого від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень, які існували при застосуванні та продовженні обвинуваченому вказаного запобіжного заходу, що підтверджується тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст. 146 , ч.1 ст. 263 ч, ч.1 ст.436-2 КК України, тобто ряду умисних злочинів, у тому числі у вчиненні особливо тяжких та тяжких злочинів.

Враховано, що в судовому засіданні прокурором доведено існування на даний час ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого з метою зміни ним показань в даному кримінальному провадженні, що підтверджується наданими прокурором відомостями про звернення потерпілого ОСОБА_8 до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_7 відносно нього погроз з метою зміни ним показань в даному кримінальному провадженні.

Тобто, суд дійшов висновку, що ризик незаконного впливу на потерпілого на даний час існує, що підтверджується заявою потерпілого ОСОБА_8 про те, що обвинувачений висловлює щодо нього погрози фізичною розправою та розповсюдження відомостей, що ганьблять його особу, а також витягом з ЄРДР про те, що проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 386 КК України, за заявою ОСОБА_8 про примушування його ОСОБА_7 до зміни показань.

Також судом не встановлені підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який через незадовільний стан його здоров`я, оскільки суду не надано жодних доказів про наявність в обвинуваченого хвороб, які унеможливлюють його перебування в умовах слідчого ізолятора, а також, що він позбавлений можливості отримувати належну медичну допомогу, перебуваючи під вартою.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, у вигляді можливості обвинуваченим переховуватись від суду, незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого та вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, що зазначені ризики продовжують існувати та їм неможливо запобігти в умовах застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу більш м`якого, ніж тримання під вартою, і що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

На підставі наданих апеляційному суду матеріалів, також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочинів, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини. Тому, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 405, 407,422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 травня 2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3