справа № 631/443/23
провадження № 1-кп/631/92/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області справу за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 грудня 2022 року під № 0000063, щодо обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця селища міського типу Нова Водолага Харківської області,

громадянина України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 22.10.2015 року Нововодолазьким РС ГУ ДМС України в Харківській області),

із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, розлученого,

який має двох неповнолітніх дітей, проте їх не утримує,

мешкає без реєстрації за адресом:

АДРЕСА_1 ;

раніше судимий:

- 03.04.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 357 і частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 під час дії в України правового режиму воєнного стану, введеного з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в України», затвердженим Верховною Радою України, в подальшому неодноразово продовжений та що діє й на цей час, 20 грудня 2022 року ввечері, більш точно час як під час досудового розслідування, так і в суді встановити не виявилось за можливе, знаходячись в гостях у свого знайомого ОСОБА_5 за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_1 ,- та спільно вживаючи з ним спиртні напої, раптово вирішив вчинити крадіжку майна потерпілого. У вказаний час та місці, реалізуючи свій раптовий виниклий злочинний корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення майна, належного ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи при цьому корисливий мотив, маючи на меті подальше використання картки у власних злочинних корисливих цілях, а саме: для заволодіння грошовими коштами потерпілого, скориставшись тим, що ОСОБА_5 не звертає на нього уваги та не контролює його дії, а також, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, із кімнати спальні шляхом вільного доступу таємно викрав банківську картку АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ОЩАДБАНК» із номером НОМЕР_2 , належну потерпілому, яка є персоніфікованою пластиковою карткою, що надає її власнику можливість безготівкової оплати товарів або послуг, а також отримання готівкових коштів у відділеннях банків та банкоматах, та яка відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», пунктів 1.4, 1.14, 1.27 і 1.31 статті 1 й пункту 15.2 статті 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», частини 4 статті 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», примітки до статті 357 Кримінального кодексу України, є офіційним документом, оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, що підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру, та видана повноважною особою банківської установи з дотриманням визначеної законом форми й містить передбачені законом реквізити. Своїми діями ОСОБА_3 позбавив ОСОБА_5 можливості використовувати зазначену картку за призначенням, тобто умисно викрав вказаний офіційний документ, після чого разом з викраденим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Крім того, 24 грудня 2022 року ОСОБА_3 , маючи корисливий, злочинний умисел, спрямований на використання раніше викраденої ним банківської картки АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ОЩАДБАНК» із номером НОМЕР_2 , належної ОСОБА_5 , з метою крадіжки грошових коштів з даної картки прийшов до банкомату, розташованому за адресою: Харківська область, Харківський район, селище міського типу Нова Водолага, вулиця Кооперативна, будинок № 1 (меблевий магазин),- де о 08 годині 11 хвилин, реалізуючи свій злочинний, корисливий умисел, діючи умисно та повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою незаконного особистого збагачення, скориставшись тим, що йому відомо пін-код від банківської картки АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ОЩАДБАНК» з номером НОМЕР_2 , належної ОСОБА_5 , підійшов до вищевказаного банкомату та шляхом зняття готівкових грошових коштів із зазначеної картки таємно викрав грошові кошти у сумі 2000,00 гривень. Після цього він місце вчинення кримінального правопорушення покинув, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 майнову шкоду на вказану суму.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно ввечері 20.12.2022 року о котрій годині він не пам`ятає, перебував в гостях у свого знайомого ОСОБА_5 , вживаючи з ним за його місцем мешкання, а саме за адресою: будинок АДРЕСА_1 ,- спиртні напої. Підчас такого відпочинку він раптово вирішив викрасти банківську картку потерпілого, від якої знав пін-код, оскільки ОСОБА_5 декілька разів надавав її йому для зняття готівки. Реалізуючи своє бажання, він, скориставшись тим, що ніхто не бачить, що він робить, так як ОСОБА_5 не звертає на нього уваги та не контролює його дії, узяв із спальні його банківську картку, належну АТ «ОЩАДБАНК», з якою пішов геть. В подальшому 24.12.2022 року о восьмій - початку дев`ятої години ранку він із викраденою карткою ОСОБА_5 прийшов до банкомату, що розташований у меблевому магазині за адресою: будинок АДРЕСА_2 ,- де зняв з неї готівку в сумі 2000,00 гривень та пішов з ними геть, використавши гроші на власні потреби. Звернув увагу суду на те, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся та повністю відшкодував збитки потерпілому.

Оцінюючи показання ОСОБА_3 , суд визнає їх послідовними, логічними, правдивими і достовірними, оскільки вони об`єктивно і доволі повно відображають фактичні обставини справи, пояснюють мотиви вчиненого, а також не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованих йому кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції у цьому.

Крім того, підстав для сомообмови судом не виявлено.

Відтак, у зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним його фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд, за згодою учасників судового провадження, а також визнавши покази обвинуваченого послідовними, логічними, а також такими, що не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції у цьому, ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, документами, що характеризують його особу, а також тими, що впливають на доведеність обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Так, з виписки по картковому рахунку, належному ОСОБА_6 за період з 24.12.2022 року по 27.12.2022 року, сформованої провідним економістом банківської установи ОСОБА_7 , вбачається факт проведення видаткової операції на суму 2000,00 гривень, що мала місце 24.12.2022 року о 08 годин 11 хвилин (а. с. 65).

Згідно з довідкою, виданою 05.01.2023 року керуючим ТВБВ № 10020/0372 філії ХОУ АТ «ОЩАДБАНК» ОСОБА_8 , ОСОБА_5 користується їх картковим продуктом (картка № НОМЕР_3 ) (а. с. 73).

Відповідно до відомостей, наданих старшим інспектором Харківського районного сектору філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківський області, обвинувачений у них на обліку не перебуває (а. с. 87).

З характеристики, наданої за вихідним № 02-21/43 від 09.01.2023 року депутатом Нововодолазької селищної ради, підпис якої засвідчений секретарем ради та скріплений відповідною печаткою, ОСОБА_3 за місцем мешкання характеризується задовільно (а. с. 89).

Згідно з інформацією, наданою КОМУНАЛЬНИМ НЕКОМЕРЦІЙНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ за вихідним № 30 від 06.01.2023 року, обвинувачений не перебуває на диспансерному обліку ані у лікаря-нарколога, ані у лікаря-психіатра (а. с. 84 - 86).

Відповідно до інформації, наданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_9 за № 18 від 05.01.2022 року, ОСОБА_3 на військовому обліку не перебуває та мобілізований не був (а. с. 88).

Як убачається з довідки № 29-10012023/63210, за даними ОСК ГУНП України в Харківській області станом на 10.01.2023 року ОСОБА_3 є таким, що в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України вважається не судимим (а. с. 81 - 82).

З відповідної розписки, складеної за життя потерпілого 30.03.2023 року, убачається, що обвинувачений повністю відшкодував йому спричинені матеріальні збитки в сумі 2000,00 гривень. Будь-яких інших претензій той до ОСОБА_3 не має (а. с. 111).

Відтак, з наведеного суд робить обґрунтований висновок про те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності в силу приписів закону притягується вперше, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем реєстрації характеризується задовільно, на військовому обліку не перебуває та мобілізований не був.

Окрім того, суд упевнився у тому, що ОСОБА_3 добровільно відшкодував завдані збитки та щиро покаявся у вчиненому.

Вироком, ухваленим 03.04.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області в межах справи з єдиним унікальним № 631/476/23 (провадження № 1-кп/631/94/23) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні 27.03.2023 року кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України, та призначено покарання, у виді громадських робіт на строк 150 годин (а. с. 106 - 109).

Таким чином, оцінюючи усі надані та безпосередньо досліджені судом письмові докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо та і у їх сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають буди поскладані в основу судового рішення, що ухвалюється.

Приходячи до такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені у статті 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та щодо відсутності процесуальної необхідності досліджувати їх в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи доведеними.

Одночасно із цим суд зауважує, що частина 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Так, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Водночас, положеннями частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Отже, частина 1 примітки до статті 185 цього ж кодифікованого закону України передбачає саме таку вказівку, оскільки читко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 - 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також, Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року, що затверджений Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Окрім того, на підставі Указу Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 року, що затверджений Законом України № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року, що затверджений Законом України № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

У відповідності до Указу Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року, що затверджений Законом України № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Зараз, Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023 року, що затверджений Законом України № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Відтак, й на момент скоєння інкримінованого ОСОБА_3 злочину, й на момент розгляду цього кримінального провадження судом, в Україні на підставі пункту 31 частини 1 статті 85 Конституції України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й продовжений, зокрема, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб воєнний стан.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку щодо доведеності «поза розумним сумнівом» вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 злочину проти власності та кримінального правопорушення, що посягає на встановлений законодавством порядок обігу і використання офіційних документів, що забезпечує нормальну діяльність банківських установ та прав і законних інтересів громадян, оскільки він дійсно своїми умисними діями 20 грудня 2022 року викрав з корисливих мотивів офіційний документ потерпілого ОСОБА_5 , а 24 грудня 2022 року під час дії в Україні воєнного стану ще і його гроші.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_3 доведена повністю.

Дії його відповідають складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 357 та частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як викрадення офіційних документів, вчинене з корисливих мотивів, та крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану.

Приходячи до такого, суд зауважує, що стороною обвинувачення дії ОСОБА_3 по епізоду вчинення 24.12.2022 року крадіжки майна ОСОБА_5 кваліфіковані за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Проте, у судовому засіданні з`ясовано та не оспорюється сторонами, що на момент вчинення 24.12.2022 року інкримінованого обвинуваченому злочинного діяння той в силу положень підпункту 2-1 частини 1 статті 89 Кримінального кодексу України вважається таким, що не має судимості.

Частиною 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межи висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне правопорушення.

Отже, вирок, що ухвалюється, має бути справедливим, а тому дії винного повинні відповідати саме тій конструкції кримінального закону, що обумовлює найширше їх відповідність правовій кваліфікації, визначеній Особливою частиною Кримінального кодексу України, а тому суд вважає за можливе та необхідне зазначити, що ОСОБА_3 вчинив саме крадіжку, вчинену в умовах воєнного стану, виключивши з кваліфікації таку ознаку як повторність.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, суд виходить з їх класифікації, особливостей та обставин їх вчинення, й ураховуючи санкцію інкримінованих йому частини 1 статті 357 і частини 4 статті 185 Кримінального кодексу України разом із приписами частин 2 і 5 статті 12 цього ж кодифікованого закону, приходить до висновку, що обвинуваченим вчинені один проступок і один тяжкий злочин.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінальних правопорушень, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення ним інкримінованих йому злочинних діянь раніше в силу положень статті 89 Кримінального кодексу України не судимий, офіційно не працевлаштований, розлучений, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не має постійного місця реєстрації, натомість за місцем фактичного мешкання характеризується задовільно, не військовозобов`язаний, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень та відшкодував спричинені потерпілому збитки у повному обсязі.

З досудової доповіді, складеної представником персоналу органу пробації Харківського районного сектору філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківській області - начальником філії ОСОБА_10 , вбачається, що орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме: залучення фахівців у сфері працевлаштування. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на правопорушника обов`язку, передбаченого пунктами 1 і 2 частини 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України (а. с. 50 - 51).

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_3 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та зазначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена і у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), від якої до сих пір Верховний Суд не відступив, та яка роз`яснює, що наведені у частині 1 статті 66 Кримінального кодексу України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

- та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

За викладених обставин, в силу пунктів 1 та 2 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку.

В силу пункту 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України суд вбачає як обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зважаючи на таке суд, обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому міру покарання за вчинене в порядку частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 5 років з відстрочкою виконання вироку на 3 роки, а також позицію потерпілого, який за життя був пасивним у судовому провадженні, оскільки отримав від обвинуваченого повне відшкодування завданих збитків, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, активно сприяв на досудовому розслідуванні розкриттю інкримінованих йому кримінальних правопорушень, мету, мотиви, обставини та характер вчинених ним проступку та тяжкого злочину, якими будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також поведінку під час та після вчинення злочинних дій, наявність невідбутої судимості, яка виникла після вчинення інкримінованих у цьому провадженні кримінальних правопорушень, постійного місця мешкання, відсутність стабільного місця роботи та заробітку, щире каяття винного, а також факт відсутність до нього будь-яких претензій з боку потерпілого як морального, так і матеріального характеру.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що виправлення ОСОБА_3 можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому слід призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 357 та частини 4 статті 185 із застосуванням приписів частини 1 і 2 статті 70 Кримінального кодексу України, за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на певний строк, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначаючись із принципом, що необхідно застосувати при призначенні покарання ОСОБА_3 за сукупністю кримінальних правопорушень, та приходячи до висновку про можливість та необхідність застосування саме принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд крім іншого урахував також і кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності, а також тяжкість наслідків вчиненого.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе лише шляхом призначення йому за сукупністю злочинів покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 років, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для застосування положень статті 69, 69-1, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Проте, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 вчинив ці кримінальні правопорушення у грудні 2022 року, тобто до постановлення 03.04.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили 04.05.2023 року, яким його засуджено за вчинення у березні 2023 року кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 150 годин громадських робіт (а. с. 106 - 109).

Розв`язуючи питання щодо визначення правила призначення остаточного покарання в цьому випадку, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18),- в якій роз`яснено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, та:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 Кримінального кодексу України (за сукупністю вироків).

Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_3 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно із частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, й остаточно призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 років.

Натомість, частиною 1 статті 75 Кримінального кодексу України регламентовано, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тому, ураховуючи міру покарання, до якої у своїх міркуваннях дійшов суд, а саме: остаточно призначити покарання за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на певний строк, який не перевищує 5 років,- враховуючи особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв на досудовому розслідуванні розкриттю кримінальних правопорушень, раніше в силу положень статті 89 Кримінального кодексу України не судимий, характер вчинених ним кримінальних правопорушень, ступінь їх тяжкості, наявність у нього постійного місця мешкання, а також те, що потерпілий не має жодних претензій до обвинуваченого ані матеріального, ані морального характеру, відшкодування йому спричинених збитків у повному обсязі, суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції засудженого від суспільства шляхом поміщенні на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, тобто без відбування покарання, а тому доходить висновку проте, що до ОСОБА_3 слід застосувати приписи статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбування покарання з випробуванням, так як саме це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Також, призначаючи обвинуваченому остаточно покарання у виді позбавлення волі на певний строк та враховуючи тяжкість вчиненого, особу винного, фактичні обставини цієї справи, обставини, що пом`якшують та обтяжують йому покарання, а також доходячи до висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто про можливість звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, суд вважає за необхідне і достатнє для його виправлення покласти на нього обов`язки, передбачені частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

Приходячи до такого висновку, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме:

-постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18),- щодо застосування судом звільнення від відбування покарання, де суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 Кримінального кодексу України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від нього чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування статті 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, і всі ці данні у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

-та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18),- щодо застосування до особи, яку звільняють від відбування покарання з випробуванням всіх обов`язків, перелічених у пункту 2 частині 1 статті 76 Кримінального кодексу України, незважаючи на те, що на час ухвалення вироку винна особа ніде не працює й для можливості повідомити про зміну місця роботи (на що саме й наголошує зазначена норма матеріального права), вона спочатку повинна її отримати.

Відтак, з огляду на усе вище наведене, суд вважає, що висновок про міру покарання та звільнення від її відбуття з випробуванням відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Приходячи до такого, суд ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому остаточно покарання у виді позбавлення волі саме на такий строк із відстрочкою виконання покарання з випробуванням, та переконаний, що таке звільнення від покарання з випробуванням на певний строк відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для нього надмірного тягаря, не є свавільним та сприятиме ресоціалізації ОСОБА_3 .

Цивільний позов в рамках цього кримінального провадження поданий не був, процесуальних витрат не має, заходи забезпечення не застосовувались.

Відповідно до пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази: пластикова банківська карта АТ «ОЩАДБАНК» із № НОМЕР_2 , визнана постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 23.01.2023 року та передана на відповідальне зберігання потерпілому (а. с. 94 - 95),- підлягають поверненню власникові (законному володільцю).

Згідно з пунктом 7 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази:

-фотографії, що знаходяться на електронно-магнітному носії (флеш-карті марки Kinqston, DTSE9 16 MB, визнані постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 05.01.2023 року та долучені до матеріалів кримінального провадження (а. с. 71 - 72, 70);

-DVD-R диск SONY CD-R compact disc Recordable supremas 700 mb, визнаний постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 09.01.2023 року та долучений до матеріалів кримінального провадження (а. с. 76 - 77, 78),-

підлягають залишенню в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Також суд не знаходить підстав задля обрання засудженому міри запобіжного заходу до набрання вироком законної сили з огляду на принцип диспозитивності процесу, так як жодна із сторін кримінального провадження не клопотала про це перед судом.

Ухвалюючи вирок, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому кримінальне провадження перебувало на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» та від 28.10.1994 року у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства»; статтями 9, 59, 61 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36, статтею 147 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями 12, 50, 63, 65 - 68, 70, 75, 76, 88 - 90, частиною 4 і приміткою статті 185, частиною 1 статті 357 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Указами Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року та № 254/2023 від 01.05.2023 року, що затверджені Законами України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, № 2915-ІХ від 07.02.2023 року та № 3057-ІХ від 02.05.2023 року відповідно; Постановами Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010 року (зі змінами та доповненнями) та «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року (зі змінами та доповненнями); постановою Об`єднаною палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, прийнятою 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18), 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18) і 21.06.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 712/13128/16-к (провадження № 51-388 км 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18), 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18) і 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 84 - 86, 91, 100, 118, 122, 124, 126, 131 - 132, 349, 368 - 371, 373 - 377, 392, 393, 395, 532 - 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),-

з а с у д и в:

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 4 статті 185 і частиною 1 статті 357 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:

- за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за частиною 1 статті 357 Кримінального кодексу України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

В силу приписів частини 1 та 2 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити до відбування ОСОБА_3 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 03 квітня 2023 року більш суворим за цим вироком, із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком суду, остаточно призначити ОСОБА_3 до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 (три) роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_3 обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

-пластикову банківську карту АТ «ОЩАДБАНК» із № НОМЕР_2 , визнану постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 23.01.2023 року та передану на відповідальне зберігання потерпілому (а. с. 94 - 95),- повернути власникові (законному володільцю);

-фотографії, що знаходяться на електронно-магнітному носії (флеш-карті марки Kinqston, DTSE9 16 MB, визнані постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 05.01.2023 року та долучені до матеріалів кримінального провадження (а. с. 71 - 72, 70) й DVD-R диск SONY CD-R compact disc Recordable supremas 700 mb, визнаний постановою, прийнятою дізнавачем сектору дізнання ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 09.01.2023 року та долучений до матеріалів кримінального провадження (а. с. 76 - 77, 78),- залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківський апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1