Справа № 305/657/23
Номер провадження № 1-кп/305/263/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2023 Рахівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Рахів матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено 19.12.2019 до ЄРДР за № 0001061 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки с. Глубокий Потік, Тячівського району, мешканки

АДРЕСА_1 , громадянки України, з середньою освітою,

одружену, не судиму,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ :

До Рахівського районного суду Закарпатської області 24.03.2023 надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено 19.12.2019 до ЄРДР за № 0001061 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

З обвинувального акту, який був погоджений 24 березня 2023 року прокурором Рахівського відділу Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_7 , вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченому ч. 1 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майно шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, а також ч. 4 ст. 358 КК України, тобто у використанні завідомо підробленого документа, які були вчинені у період із 06.02.2018 по 02.03.2018.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_5 в судовому засіданні подала клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 та закрити відносно обвинуваченої кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України - у зв`язку із закінченням строків давності.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження підтримали та просять таке задовольнити. При цьому зазначають, що ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень, які їй пред`явлені в обвинувальному акті, не визнає. Наслідки закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків даності їм зрозумілі.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечив.

Суд роз`яснив ОСОБА_4 про те, що звільнення від відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності не є реабілітуючою обставиною.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дійшов до такого висновку.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 цієї статті закриття кримінального провадження на цій підставі не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

В редакції КК України станом на день вчинення злочинів, санкція ч. 1 ст. 190 КК України передбачала відповідальність у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років; санкція ч. 2 ст. 190 КК України передбачала відповідальність у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років, а ч. 4 ст. 358 КК України - штрафу до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років..

Отже, виходячи з санкцій статей, за якими обвинувачується ОСОБА_4 , відповідно до ст. 12 КК України кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України, належать до кримінальних проступків, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, належать до нетяжких злочинів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" № 12 від 23.12.2005 року визначено, що звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, яка вчинила злочин, установлених законодавством обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК у порядку встановленому КПК.

Пунктом 2 вищезазначеної постанови передбачено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд повинен переконатися (незалежно від того, надійшла справа з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком), що діяння, яке постановлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його скоєнні, а такою, що наявні умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності, передбачені КК України. Тільки після цього можна постановити у визначеному КПК порядку відповідне рішення. Ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави.

Пунктом 8 вище зазначеної постанови чітко визначено, що особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухиляється від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

За правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19), перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. Факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду, є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК України. У цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: 15 років з часу вчинення злочину, 5 років - з часу вчинення кримінального проступку.

Відповідно до усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство чи судовий розгляд. При цьому суд має з`ясувати, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду.

Практика Суду зводиться до того, що зупинення досудового розслідування чи судового провадження у зв`язку з розшуком підозрюваного/обвинуваченого саме собою не свідчить про ухилення від слідства чи суду. Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України в такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення від органів досудового розслідування чи суду. Тобто мають бути наявні дві обставини, доведений факт ухилення від слідства чи суду, та наявність процесуального рішення (у якому цей факт зафіксовано) про зупинення провадження і вжиття відповідних заходів.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення обвинуваченою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від суду, процесуальне рішення про зупинення провадження та оголошення розшуку у справі не приймалось.

Отже, ОСОБА_4 ні на досудовому слідстві, ні під час судового розгляду від явки до органів слідства, прокурора та суду не ухилялася та не переховувалася, а строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення не зупинявся та не переривався.

Вивченням особи обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судима.

Вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, суд враховує відомості про особу обвинуваченої, а також те, що вона обвинувачується: у вчиненні кримінальних проступків, зокрема передбаченому ч. 1 ст. 190 КК України, вчиненому 06.02.2018, тобто з моменту його скоєння минуло понад п`ять років, передбаченому ч. 4 ст. 358 КК України, вчиненому 06.02.2018 та 02.03.2018, тобто з моменту скоєння минуло понад п`ять років, строк притягнення до відповідальності відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України за ці правопорушення складає три роки; нетяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, вчиненому 06.02.2018 та 02.03.2018, тобто з моменту його скоєння минуло понад п`ять років, строк притягнення до відповідальності відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України складає п`ять років, обставини, передбачені ч.ч. 2 та 3 ст. 49 КК України не встановлені, згоду ОСОБА_4 , а тому вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строку давності, а провадження у справі закрити.

Що стосується невизнання винуватості обвинуваченою ОСОБА_4 , то суд виходить із такого.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності в передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі № 734/3220/17, провадження № 51-3020км22.

Що стосується витрат на залучення експерта - всього 3775,60 грн за проведення судово-економічної експертизи, то такі слід віднести на рахунок держави, з огляду на таке.

Верховний Суд 12 вересня 2022 року розглянувши справу № 203/241/17 провадження № 51-4251кмо21 зробив висновок про те, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

У даному кримінальному провадженні призначення експертиз здійснювалося на підставі процесуального рішення слідчого у даному кримінальному провадженні, отже витрати на залучення експерта для проведення судово-економічної експертизи у такому випадку покладається на рахунок держави.

Цивільного позову у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

У відношенні обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався.

На підставі ст. 49 КК України, керуючись ст.ст. 284, 314, 372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України та закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001061 від 19.12.2019, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, закрити.

Витрати на залучення експерта для проведення судово-економічної експертизи в сумі 3775,60 гривні (висновок №СЕ-19/109-23/1950-ЕК від 17.03.2023) віднести на рахунок держави.

Речові докази особову справу ОСОБА_4 та оптичний диск із відеофайлом допиту ОСОБА_8 , залишити при матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1