ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/956/23 Справа № 177/146/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001273 за апеляційними скаргами прокурора, захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Середне-Водяне Рахівського району Закарпатської області, громадянина України, одруженого, з середньо-технічною освітою, раніше не судимого, офіційно не працевлаштованого, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі, -

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення злочину при наступних обставинах.

22.10.2021 р. приблизно о 23:20 год. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , під`їхав на асфальтований майданчик біля торговельних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , де в цей час знаходився ОСОБА_12 .

Після зупинки даного транспортного засобу ОСОБА_12 підійшов до водійських дверей автомобілю, за кермом якого продовжував сидіти ОСОБА_7 , та між вказаними особами на побутовому ґрунті розпочалася сварка.

Під час сварки ОСОБА_7 вийшов з салону автомобілю «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , та знаходячись на цьому ж асфальтованому майданчику, спереду автомобілю продовжив сварку з ОСОБА_12 , штовхнувши один одного руками в груди.

Поведінка та дії ОСОБА_12 під час сварки обурили ОСОБА_7 , викликавши у нього почуття гострої неприязні до ОСОБА_12 та умисел, спрямований на спричинення останньому тяжких тілесних ушкоджень за вказаних мотивів.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , знаходячись на ділянці асфальтованого майданчику, поблизу торгівельних будівель за адресою: АДРЕСА_3 , діючи з мотивів спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів гострої неприязні до нього, не переслідуючи за мету заподіяти йому смерть, приблизно о 23:21 год. 22.10.2021 р. умисно зі значною силою завдав потерпілому ОСОБА_12 , який стояв звернутим до нього обличчям, одного удару правою взутою ногою в ліву ділянку голови.

Від отриманого удару взутою ногою в голову ОСОБА_12 , не втримавшись на ногах, впав спиною на асфальтований майданчик та перекотився на лівий бік тулубу, а ОСОБА_7 , не втримавши рівновагу після нанесеного удару ОСОБА_12 , впав тут же біля нього спиною на асфальтований майданчик, однак відразу ж підвівся на ноги.

Відразу ж після цього ОСОБА_7 швидко підійшов зі сторонни обличчя до лежачого на ділянці асфальтованого майданчику поблизу торговельних будівель за адресою: АДРЕСА_3 потерпілого ОСОБА_12 та продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на умисне спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів гострої неприязні до нього, умисно, зі значною силою завдав потерпілому ОСОБА_12 одного удару правою взутою ногою в ліву ділянку голови, не переслідуючи за мету заподіяти йому смерть, а потім схопив потерпілого ОСОБА_12 руками за одяг та підвів його на ноги.

Потерпілий ОСОБА_12 в результаті отриманої тяжкої травми голови, що стала наслідком протиправних дій ОСОБА_7 , не зміг устояти на ногах та опустившись на коліна, впав тулубом на поверхню даного асфальтового майданчику, будучи звернутим головою в напрямку магазину «Салтівський», втративши свідомість.

Цим часом ОСОБА_7 сів за кермо автомобілю «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , з ввімкненими фарами, який стояв праворуч від лежачого на асфальтованому майданчику потерпілого ОСОБА_12 на відстані не менше ніж 2,8 метри від передньої частини автомобілю, та діючи з метою доведення до кінця свого злочинного умислу, спрямованого на спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів гострої неприязні до нього, використовуючи даний транспортний засіб як знаряддя злочину, усвідомлюючи, що лежачий на землі непритомний ОСОБА_12 не здатний вжити будь-яких заходів для самозбереження та запобігання наїзду, привів керований ним автомобіль у задній рух та не переслідуючи за мету заподіяти смерть потерпілому ОСОБА_12 , приблизно о 23:22 год. 22.10.2021 р. цілеспрямовано змінивши рух транспортного засобу вперед, спрямував керований ним автомобіль «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , на потерпілого ОСОБА_12 , який на початок руху лежав на відстані не менше 3,8 метри від передньої частини автомобілю, чим умисно здійснив переїзд потерпілого, який під час контакту знаходився правою стороною тулубу відносно автомобілю, переднім лівим колесом керованого ним автомобілю в області тулубу та правої нижньої кінцівки.

Відразу ж після цього ОСОБА_7 , діючи з метою доведення до кінця свого злочинного умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 з мотивів гострої неприязні до нього, привів керований ним автомобіль «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , у задній рух та повторно тим же переднім лівим колесом автомобілю, що рухався у задньому напрямку, здійснив зворотній переїзд по тілу потерпілого ОСОБА_12 в області тулубу та правої нижньої кінцівки.

Після цього ОСОБА_7 припинив свої протиправні дії та цим же автомобілем «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , з місця злочину поїхав.

Цієї ж ночі, 23.10.2021 р. потерпілий ОСОБА_12 бригадою швидкої медичної допомоги, яка приблизно о 23:50 год. 22.10.2021 р. прибула на місце вчинення злочину за викликом громадян, був госпіталізований до КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР», де незважаючи на комплекс медичних заходів, направлених на рятування його життя, о 14:40 год. 23.10.2021 р. медичними працівниками даної лікарні констатовано біологічну смерть потерпілого ОСОБА_12 ..

Таким чином, в результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження, які входять у сукупність тупої поєднаної травми тіла, за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_12 , яка констатована о 15:10 год. 23.10.2021 р. в приміщенні КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР», та настала в результаті тупої поєднаної травми голови, тулубу та кінцівок, що супроводжувалася переломами кісток скелета, ушкодженнями внутрішніх органів, перебіг травми ускладнився розвитком травматично-геморагичного шоку.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи вирок суду в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 та наявності в його діях вини, вказує, що суд першої інстанції виніс незаконний вирок, внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність виходячи з наступного. За вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, а отже законного джерела прибутку не має. Звертає увагу на спосіб вчинення злочину публічно, в досить жорсткий спосіб, за умови відсутності будь-яких протиправних дій з боку потерпілого, залишив останнього на проїжджій частині без свідомості. Обвинувачений вину не визнав, щиро не покаявся, що вказує на те, що ОСОБА_7 на шлях виправлення не став. Крім того, вирішуючи питання про долю речових доказів, суд першої інстанції не взяв до уваги, що автомобіль, який є знаряддям злочину, належить не обвинуваченому, а ОСОБА_13 , а тому саме даній особі повинен був бути повернутий автомобіль. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України призначити покарання у вигляді 10 років позбавлення волі, автомобіль «Мерседес W 123», номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Мерседес W 123», номерний знак НОМЕР_1 , ключі від замка запалювання автомобіля повернути законному володільцю ОСОБА_13 .

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , вказує, що вирок незаконний та підлягає скасуванню. Зауважує, що обвинувачений не здійснював наїзд на потерпілого за допомогою транспортного засобу; конфлікт між обвинуваченим та потерпілим спровокував саме потерпілий, який до того ж мав погану репутацію. Умисел в діях обвинуваченого ОСОБА_7 був не прямий, а невизначений. Вказує, що суд при винесенні вироку не врахував дані про особу потерпілого; обвинувачений має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем мешкання, а тому наявні підстави для застосування положень ст. 69 КК України. Просить вирок змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України більш м`яке, ніж призначене в оскаржуваному вироку.

Захисником ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , були подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він вказує, що доводи прокурора про посередню характеристику та відсутність законного джерела прибутку є безпідставними, оскільки обвинувачений хоча неофіційно, однак працював. Зауважує, що посилання прокурора на схильність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень є безпідставними, адже кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі ухвали Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015 року на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення; змінити вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08.12.2022 року відносно ОСОБА_7 та призначити останньому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

В своїй апеляційній скарзі захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , вказують, що вирок незаконний та підлягає скасуванню. Зазначають, що у обвинуваченого під час наїзду на потерпілого не було умислу на позбавлення останнього життя, а тому його дії неправильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, в той час як слід кваліфікувати його дії за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 286 КК України. Зауважують, що слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_14 та висновки судово-медичних експертиз № 2516 та № 2516/1 протирічать одне одному; крім того, покази свідка ОСОБА_14 та дослідження відеозапису з місця події суперечать один одному в частині кількості рухів автомобіля під керуванням обвинуваченого. В постанові про призначення додаткової судово-медичної експертизи вказано, що вона складена 01.11.2020 року, в той час як відомості в ЄРДР внесено лише 23.10.2021 року; в протоколі затримання підозрюваного по ст. 208 КПК України та повідомленні про підозру вказаний різний час затримання, що є порушенням вимог щодо затримання підозрюваної особи. Вказують на надмірно суворе покарання, призначене обвинуваченому. Просять вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційні скарги захисників, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Захисник ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу, частково підтримав апеляційну скаргу захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали свою апеляційну скаргу, не підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, в задоволенні решти апеляційних скарг просила відмовити.

Мотиви суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має ґрунтуватися на зібраних доказах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 внаслідок м`якості колегія суддів оцінює виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Згідно усталеної практики Верховного Суду термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної або касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває (т. 1, а.с. 131, 133), за місцем проживання характеризується посередньо, одружений та має малолітнього сина (т. 1, а.с. 135-137, 139, 141), офіційно не працевлаштований (т. 1, а.с. 141), періодично працює по найму, що підтверджується показами свідків, наданими в суді першої інстанції.

Посилання апеляційної скарги прокурора на відсутність постійного джерела доходів у обвинуваченого не може бути обставиною, за якої суд повинен призначити більш суворе покарання, адже у обвинуваченого залишається неповнолітня дитина, яка перебувала на його утриманні (з неофіційних заробітків), обвинувачений після заходів виховного впливу та ресоціалізації повинен повернутися до життя та приділяти увагу вихованню своєї дитини, а тому колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання. Посилання прокурора в його апеляційній скарзі на наявність кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, та враховано зокрема і дану обставину, також враховано факт невизнання обвинуваченим в повній мірі своєї вини, прилюдний спосіб вчинення злочину.

Суд першої інстанції, встановивши відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до максимального терміну покарання, що, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Посилання апеляційної скарги сторони захисту на необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням правових положень ст. 69 КК України є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Аналіз вищевказаної правової норми вказує, що законодавець виділяє 2 підстави для застосування положень ст. 69 КК України: наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання; істотне зменшення ступеню тяжкості кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не встановлено обставин, що пом`якшують покарання як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду в суді першої інстанції. Навпаки, обвинувачений не визнавав висунуте обвинувачення, заперечував доведені судом обставини вчинення злочину. Крім того, колегія суддів відмічає, що жодна пом`якшувальна обставина не зможе істотно зменшити тяжкість кримінального правопорушення, наслідком якого є смерть людини. За таких обставин підстав для застосування ст. 69 КК України щодо обвинуваченого ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено.

Посилання сторони захисту в апеляційних скаргах на відсутність доказів умисного переїзду обвинуваченим автомобілем потерпілого є безпідставними виходячи з наступного.

Допитаний в суді першої інстанції ОСОБА_14 надав показання, що був очевидцем того, як обвинувачений скоїв наїзд на потерпілого за допомогою автомобіля. Кров потерпілого була віднайдена на лівому передньому крилі автомобіля під керуванням ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 185-195), на відеозаписі біля місця події (т. 1, а.с. 172-174) зафіксовано конфлікт між потерпілим та обвинуваченим, а також те, що перед тим, як поїхати з цього місця обвинувачений здійснював маневри (їздив вперед-назад). Слідчим експериментом за участі свідка ОСОБА_14 (т. 1, а.с. 110-114) підтверджено факт наїзду обвинуваченим на потерпілого за допомогою автомобіля. Крім того, факт наїзду на потерпілого автомобілю підтверджують висновки експертів № 2516 від 18.11.2021 року та № 2516/1 від 16.11.2022 року, в ході яких встановлено, що травми, отримані потерпілим ОСОБА_12 відповідають наступному різновиду дорожньої травми наїзду колесами автомобіля на тулуб та праву нижню кінцівку (т. 1, а.с. 222-228). Всі ці докази в своїй сукупності та кожен окремо підтверджують факт наїзду обвинуваченим ОСОБА_7 на потерпілого ОСОБА_12 . На думку колегії суддів, підстав вважати покази свідка ОСОБА_14 недопустимими немає, оскільки його покази є логічними та послідовними, підтверджуються іншими доказами, не визивають жодних сумнівів. А тому посилання апеляційних скарг в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги сторони захисту відносно необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України виходячи з наступного.

Вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, в ході якого обвинувачений завдав потерпілому тілесних ушкоджень, використовуючи свої частини тіла. В певний момент обвинувачений з метою повного придушення супротиву з боку потерпілого вирішив за допомогою автомобіля завдати більш тяжких ушкоджень. З цією метою обвинувачений безперервно, відразу після нанесення удару сів за кермо транспортного засобу та здійснив наїзд на потерпілого. Дані дії обвинуваченого, з суб`єктивної сторони, охоплювались єдиним умислом, спрямованим на умисне завдання потерпілому тілесних ушкоджень. В той же час положення ст. 286 КК України регламентують саме порушення ПДР, що призвели до настання тілесних ушкоджень або смерті. При цьому законодавець розгалужує суб`єктивну сторону даної статті кримінального Закону з суб`єктивної сторони складу злочину, тобто особа, яка вчиняє ДТП діє не з прямим умислом на заподіяння тілесних ушкоджень та/або смерті, а з неумисною формою вини. Враховуючи, що в діях обвинуваченого наявна саме умисна форма вини, підстав для перекваліфікації його дій колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів сторони захисту про невідповідність показань свідка ОСОБА_14 пред`явленому обвинуваченню колегія суддів відмічає наступне. Переглядом відеозапису слідчого експерименту за участю даного свідка встановлено, що механізм переїзду обвинуваченим потерпілого даний свідок описує приблизно, оскільки як він підтверджує під час слідчого експерименту, не спостерігав уважно за діями обвинуваченого, а дії останнього стали для свідка випадковими для спостереження. Попри це, кількість наїздів з боку обвинуваченого на транспортному засобі на потерпілого, на думку колегії суддів, не має імперативно доказового значення, оскільки всі дії обвинуваченого в сукупності призвели до завдання тяжких тілесних ушкоджень, які стали причиною смерті потерпілого. Таким чином, дані неточності не є істотними порушеннями, що можуть призвести до скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Відносно посилань апеляційної скарги сторони захисту на дату постанови про призначення додаткової судово-медичної експертизи, яка відрізняється від дати внесення відомостей в ЄРДР, колегія суддів вважає, що аналіз даного процесуального документа вказує, що його зміст не міг бути відомим слідчому за рік до події кримінального правопорушення, в даній постанові визначено номер кримінального провадження, який присвоюється ЄРДР тільки після внесення туди відомостей уповноваженою на те особою. За таких обставин колегія суддів вважає, що слідчий допустився описки, яка істотно не впливає на законність подальшого доказу висновку комісійної експертизи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо різниці у часі затримання, відображеної в постанові в порядку ст. 208 КПК України та в повідомленні про підозру, колегія суддів виходить з наступного. Положеннями параграфу 2 КПК України регламентовано правову процедуру затримання особи без ухвали слідчого судді, суду. Так, згідно ст. 211 КПК України строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду не може перевищувати сімдесяти двох годин з моменту затримання, який визначається згідно з вимогами статті 209 цього Кодексу. Затримана без ухвали слідчого судді, суду особа не пізніше шістдесяти годин з моменту затримання повинна бути звільнена або доставлена до суду для розгляду клопотання про обрання стосовно неї запобіжного заходу.

Детальним аналізом матеріалів провадження встановлено, що обвинуваченого ОСОБА_7 затримано після вчинення злочину, протягом 24 годин повідомлено про підозру, та протягом 72 годин доставлено до слідчого судді для обрання запобіжного заходу. Таким чином, орган досудового розслідування не допустив порушення конвенційних, конституційних та гарантованих КПК України положень щодо негайного постання перед судом затриманої особи. Отже, дані доводи є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне вирішення судом першої інстанції долі речових доказів колегія суддів вважає слушними з огляду на наступне.

Згідно ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому:

1) гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Відповідно до п.п. 9 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Таким чином, встановивши, що автомобіль «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , який в рамках даного кримінального провадження використовувався в якості засобу вчинення злочину, належить на праві власності ОСОБА_13 , яка не була обізнана про його злочинне використання, постановляючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції повинен був повернути вищевказаний автомобіль законному володільцю ОСОБА_13 .

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Отже, колегія суддів вважає, що змінити долю речового доказу в рамках даного кримінального провадження слід шляхом зміни оскаржуваного вироку в цій частині, при цьому дані зміни не будуть погіршувати процесуальне становище обвинуваченого, а лише зведуть рішення суду в частині долі речового доказу до законного висновку про повернення авомобіля законному володільцю.

Таким чином, вирок суду підлягає зміні в частині вирішення питання про долю речових доказів, речовий доказ - автомобіль «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від замку запалювання слід повернути законному володільцю ОСОБА_13 , в решті вирок залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року змінити в частині вирішення питання долі речових доказів.

Речовий доказ - автомобіль «Mercedes-Benz W 123» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та ключами від замку запалювання повернути законному володільцю ОСОБА_13 .

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом трьох місяців з моменту отримання копії рішення суду.

Судді: