ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України (далі - КК).

За матеріалами справи під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2023 року стосовно ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання від вартою.

Під час судового засідання ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 липня 2023 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 14 вересня 2023 року, без визначення розміру застави.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу чи визначення застави.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

В обґрунтування зазначає, що під час проведення підготовчого судового засідання суд першої інстанції не роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_7 його права, передбачені ч.2 ст.193 КПК України (далі - КПК), що, на переконання сторони захисту, є самодостатньою підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Вважає, що суд безпідставно відмовивши у задоволенні його клопотання про дослідження відеозапису подій, не виконав обов`язку встановлення обґрунтованості підозри, у зв`язку з чим, порушив право на захист та рівність учасників кримінального провадження.

Крім того, зазначає, що місцевий суд, всупереч положенням ст.23 КПК прийняв рішення без безпосереднього дослідження доказів в залі суду з реалізацією сторони захисту права заперечувати проти доказів, а також не визначив обвинуваченому розмір застави як альтернативний запобіжний захід, при цьому взагалі не зазначивши, які саме обставини виключають можливість його застосування.

Тому захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 менш суворий запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а у випадку продовження тримання під вартою визначити заставу, як альтернативний запобіжний захід. Також просить встановити факт роз`яснення або не роз`яснення прав обвинуваченого на виконання вимог ч.2 ст.193 КПК, виконати обов`язок щодо безпосереднього дослідження доказів, встановлення обґрунтованості підозри під час підготовчого судового засідання та реально, а не ілюзорно забезпечити рівність учасників на право доведення обставин та дослідити безпосередньо в залі суду відеозапис подій, встановити факт дослідження або не дослідження судом першої інстанції доказів викладених у клопотанні про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або встановити заставу, як альтернативний запобіжний захід, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є тяжким злочином, а також наявність, передбачених п.п.1,2,3 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин вчиненого кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що не оспорюється захисником в поданій апеляційній скарзі, а тому згідно ч.1 ст.404 КПК, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або визначення розміру застави, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до обвинуваченого інших, альтернативних запобіжних заходів, слід визнати безпідставними.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_7 тільки розпочато, по справі ще не досліджено усіх доказів, не допитано обвинуваченого, потерпілого та свідків згідно реєстру, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 14 вересня 2023 року. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у вигляді домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

На переконання апеляційного суду, доводи захисника щодо порушення судом першої інстанції при проведенні підготовчого судового засідання прав обвинуваченого ОСОБА_7 , передбачених ч.2 ст.193 КПК є неспроможними, оскільки вони не свідчать про незаконність прийнятого рішення та не спростовують висновку суду про те, що він може переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин вчиненого кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

У свою чергу не можна погодитися з доводами апелянта про порушення місцевим судом права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки зміст оскаржуваного рішення свідчить про те, що під час судового розгляду клопотання сторони обвинувачення про продовження строку тримання під вартою у судовому засіданні приймав участь захисник ОСОБА_6 , що виключає порушення процесуальних прав обвинуваченого, зокрема й передбачених ч.2 ст.193 КПК.

Окрім того, доводи сторони захисту щодо відсутності обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а також про необхідність безпосереднього дослідження в судовому засіданні відеозапису подій, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги судом були враховані положення п.1 ч.4 ст.183 КПК, та обґрунтовано прийнято рішення про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 14 вересня 2023 року, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3