Дата документу 06.06.2023 Справа № 334/4709/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/4709/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/414/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має неповну середню освіту, неодружений, офіційно не працевлаштований, не має на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 12 січня 2001 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст.117, ч.2 ст.118, ч.2 ст.140, ст.42 КК України (1960 року) до позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. 27 травня 2003 року умовно достроково звільнений з Жолтоводівської ВК Дніпропетровської області №26;

- 17 квітня 2007 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.190, ч.1 ст.186, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України був звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 25 січня 2008 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.309, ст. 69 КК України до штрафу 850 грн;

- 20 серпня 2009 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст. 190 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. 71 КК України частково приєднане покарання за вироком суду Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2007 року, остаточно визначене покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. 03 березня 2012 року звільнений з Софіївської ВК Запорізької області №55 за відбуттям покарання;

- 08 січня 2013 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 309, ч.2 ст. 263, ч.1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. 23 червня 2014 року звільнений з Софіївської ВК Запорізької області №55 на підставі Закону України «Про амністію». Невідбутий строк 1 рік 6 місяців 25 днів;

- 29 грудня 2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.1 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, ч.1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки;

- 23 квітня 2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. На підставі ч.4 ст. 70 КК України частково приєднане покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2014 року, остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць. 31 серпня 2018 року звільнений з Софіївської ВК Запорізької області №55 за відбуттям покарання;

- 20 серпня 2020 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст.190, ч.2 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 червня 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 190, ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч.2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, визначеного новим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2020 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено відраховувати з дня його затримання.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 16 599 грн 17 коп., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн 00 коп.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2020 року, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

За ч.2 ст.185 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 20 серпня 2020 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в порушення приписів ст.374 КПК України, призначаючи ОСОБА_6 покарання відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, не визначив його вид та розмір.

Зокрема, за вказаним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні 19 травня 2020 року та 12 липня 2020 року кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.186 КК України, тобто до постановлення вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2020 року.

Також ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні 28 січня 2021 року, тобто після постановлення вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 20 серпня 2020 року, кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

За таких обставин, суд першої інстанції при призначені ОСОБА_6 покарання спочатку мав визначити йому покарання за злочини, вчинені 19 травня 2020 року та 12 липня 2020 року, потім визначити покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України, та визначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст.70 КК України.

Після цього, призначити покарання за ч.2 ст. 185 КК України (за злочин від 28 січня 2021 року), та на підставі ч.1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків.

Окрім цього, судом першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, зокрема відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обставин, що обтяжують покарання (вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння).

Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_6 продовжував свою злочинну діяльність навіть в період судового розгляду провадження, за яким його засуджено вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2020 року, та, незважаючи на виказану довіру та звільнення від покарання з випробуванням, вже через 5 місяців після проголошення вироку вчинив новий злочин.

Наведене, на думку прокурора, дає підстави дійти висновку, що буденна правова свідомість ОСОБА_6 є не тільки низькою, а й свідчить про неповагу до цінностей суспільства, законних вимог держави, небажання виконувати обов`язки громадянина щодо поваги до власності інших членів суспільства та дотримання передбачених на її захист Конституцією України правил.

Через зазначене та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції було достатньо підстав для призначення ОСОБА_6 , більш суворого покарання.

Отже, неналежне врахування приписів ст.ст. 65,70,71, КК України завадило судом першої інстанції взяти до уваги всі обставини справи та призвело до призначення покарання, яке не відповідає як тяжкості та суспільній небезпеці вчиненого злочину, так і даним про особу обвинуваченого.

Згідно з вироком суду, 19 травня 2020 року приблизно о 16 годині 20 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, під вигаданим приводом допомоги з продажу мобільного телефону, отримав від неповнолітнього ОСОБА_12 мобільний телефон марки «Iphone 6+», модель А1522 в корпусі сірого кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , який знаходився у нього в користуванні та на праві власності належить його матері ОСОБА_13 , загальною вартістю 3000,00 грн.

Далі, діючи умисно відповідно до свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном, шляхом обману, заздалегідь не маючи наміру повертати мобільний телефон ОСОБА_12 , повідомив останньому, що скоро повернеться і віддасть грошові кошти за мобільний телефон та покинув місце вчинення злочину, розпорядившись майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду у розмірі 3000 грн 00 коп.

Вказаними діями ОСОБА_6 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, а саме кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України.

12 липня 2020 року приблизно о 18 годині 20 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафе «Стопочка», яке розташовано за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд. 14 в м.Запоріжжя, маючи умисел на викрадення чужого майна, повторно, з корисливих мотивів із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_10 , яке виразилося у нанесенні останньому одного удару кулаком в ділянку правої скроні, від якого потерпілий впав, після чого ОСОБА_6 наніс один удар правою ногою у праву скроню, чим завдав останньому синці навколо правої очниці з переходом в праву скроневу ділянку, садна в лобній ділянці справа, в правій щічній ділянці, в правій тім`яній ділянці, в області правого передпліччя, правої кисті в проекції 1-2 пальців, в області правої гомілки, синці з саднами в області ліктьового суглобу у ОСОБА_10 , які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, після чого шляхом ривку з шиї потерпілого відкрито викрав золотий ланцюжок, 585 проби, загальною вагою 9,91 г, вартістю 16 599 грн 17 коп., який належить йому на праві власності, після чого ОСОБА_6 з місця вчиненого кримінального правопорушення зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Своїми діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 16 599 грн 17 коп.

Потерпілим ОСОБА_10 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 16 599 грн 17 коп., а також моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Вказаними діями ОСОБА_6 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, а саме кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.

Також, 28 січня 2021 року приблизно о 19 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, знаходячись біля будинку №183-А по пр.Соборному в м.Запоріжжя, відкрив капот автомобілю ВАЗ 2101, державний номер НОМЕР_2 жовтого кольору, який належить ОСОБА_14 , викрав з моторного відсіку акумуляторну батарею марки «Ista 7serias 6CT-60F2, 60 Ah/ 600F (EN)» синього кольору, вартістю 1324 грн 80 коп., після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_14 шкоду на вказану суму.

Вказаними діями ОСОБА_6 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, а саме кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України.

Заслухавши:

доповідь судді;

прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу частково та просила оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 таке покарання: за ч.2 ст.190 КК України - 2 роки позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України - 4 роки позбавлення волі; на підставі ч.1 ст.70 КК України - 4 роки позбавлення волі; на підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання вказаного покарання та покарання за попереднім вироком суду - 5 років позбавлення волі із самостійним виконанням цього вироку; за ч.2 ст.185 КК України - 3 роки позбавлення волі; на підставі ст.71 КК України призначити ОСОБА_6 остаточне покарання - 5 років 1 місяць позбавлення волі;

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора;

обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 190, ч.2 ст. 185 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Переглядаючи вирок суду в частині призначеного покарання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог п.1 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статей Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за вчиненні ним кримінальні правопорушення. При цьому суд врахував характер та ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, не працює, неодружений, не має на утриманні неповнолітніх осіб, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, позицію потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які будь-яких претензій матеріального характеру до обвинуваченого не мають.

Судом враховані відомості з довідки КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗМР від 25 травня 2020 року, згідно з якою ОСОБА_6 перебував на консультативному обліку з 28 вересня 2012 року по 20 жовтня 2013 року, 18 жовтня 2018 року по 18 березня 2020 року з певним діагнозом.

Також суд врахував думку потерпілого ОСОБА_10 , який просив призначити обвинуваченому суворе покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав - щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання, судом визнано - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочинів.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання, передбаченого санкціями статей обвинувачення, у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України та належним чином вмотивував свої висновки.

Також суд обґрунтовано призначив ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків.

Призначене судом обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Разом з цим, одночасне посилання суду при застосуванні положень ст.71 КК України і на положення ч.4 ст.70 КК України є зайвим, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Згідно з вимогами ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 червня 2021 року, справа №443/806/19, «попередній вирок» у відповідності до вимог ч.1 ст.71 КК України, є вирок або вироки, покарання за якими повністю не відбуте особою на час вчинення одного чи декількох нових кримінальних правопорушень.

У випадку, якщо особа вчинила кримінальне правопорушення, яким їй призначається покарання у виді позбавлення волі, до постановлення двох вироків по інших справах, кожен із яких виконується самостійно, зокрема, по одному із яких призначено покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, а інший вирок виконується самостійно у зв`язку з призначенням покарання у виді позбавлення волі, але зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то при призначенні покарання вимоги ч.4 ст.70 КК України застосовуються тільки до вироку, яким особу засуджено до позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Якщо особа вчинила принаймні одне кримінальне правопорушення після постановлення двох попередніх вироків, які виконуються самостійно, і останнім (третім) вироком особі призначається покарання, яке належить відбувати реально, припиняється окреме виконання обох попередніх вироків. Правовою підставою такого припинення щодо першого вироку є положення ч.3 ст.78 та ст.71 КК України, а правовою підставою припинення виконання другого вироку положення ст.71 КК України. Остаточне покарання в такому випадку особі призначається на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням покарань, призначених за всіма (трьома) вироками.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до ухвалення оскаржуваного вироку ОСОБА_6 було засуджено вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2020 року за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном 3 роки.

Згідно з оскаржуваним вироком, у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 190 КК України, епізоди яких ОСОБА_6 вчинив у травні та липні 2020 року, тобто до постановлення вищевказаного вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2020 року, а епізод правопорушення за ч.2 ст. 185 КК України - вже після постановлення попереднього вироку від 20 серпня 2020 року, а саме 28 січня 2021 року.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що попереднім вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 20 серпня 2020 року ОСОБА_6 призначено покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, при призначенні обвинуваченому покарання вимоги ч.4 ст.70 КК України не застосовуються.

Разом з тим, покарання ОСОБА_6 необхідно призначити з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України та остаточне покарання призначити на підставі ст.71 КК України - за сукупністю вироків, з урахуванням покарань, призначених за всіма вироками.

За таких обставин, припиняється окреме виконання попереднього вироку щодо ОСОБА_6 Заводського районного суду м.Запоріжжя від 20 серпня 2020 року.

Отже, оскаржуваний вирок суду на підставі ст.ст.407-409, 413 КПК України підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з виключенням з цього вироку посилання суду при призначенні покарання на положення ч.4 ст.70 КК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407-409, 413 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 червня 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.186 КК України, змінити в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, виключивши з вироку посилання при призначенні покарання на вимоги ч.4 ст.70 КК України.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4