Справа № 487/4445/23
Провадження № 1-кс/487/2471/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2023 року Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , захисника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення

ВСТАНОВИВ:

24.07.2022 року до Заводського районного суду м Миколаєва надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Свої вимоги заявник мотивував тим, що 16 липня 2023 року він надіслав за вих.№7/ВОС-46 електронною поштою до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.364,366 КК України. Службові і посадові особи органу досудового розслідування не виконали вимоги і положення закону України від 13.04.2012 року Наказу Офісу Генерального прокурора від 30.06.2020 №298, не внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості з його заяви про вчинені злочини.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 скаргу підтримав, просив її задовольнити. з підстав зазначених у скарзі.

Представник Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

За вказаних обставин, слідчим суддею з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду скарги, визнано можливим її розгляд у відсутність особи, за скаргою якої здійснюється судове провадження та представника Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві. При цьому слідчим суддею враховано положення ст.ст. 22, 26, 306 КПК України.

Вивчивши скаргу, письмові докази, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбачений цим Кодексом.

Згідно ст.11 КК України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 16.07.2023 року звернувся до Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві із заявою про вчинення суддями злочинів.

У відповідності до ч.1 ст. 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.

Законодавством передбачено, що бездіяльність слідчого, яка виразилась у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, заявник може оскаржити слідчому судді.

Разом з тим, ч. 1 ст. 214 КПК України передбачає надходження заяви (повідомлення) саме про кримінальне правопорушення, а не про діяння, яке містить ознаки чи елементи злочину (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона).

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме заявою про злочин є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Окрім КПК України, нормативні засади, пов`язані із вчиненням зазначеної процесуальної дії, регламентовані Положенням про порядок ведення ЄРДР, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016 N 139, прийнятим на виконання вимог КПК; Інструкцією про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 № 1377 (Далі Інструкція).

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Положення про порядок ведення ЄРДР, до Реєстру вносяться відомості зокрема про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.5 розділу ІІІ Інструкції, - «про наявність письмових заяв про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, що надійшли до чергової частини органу поліції, та повідомлень, що надійшли усно, у яких наявні відомості, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, після реєстрації в журналі ЄО уповноважений працівник чергової частини доповідає начальникові слідчого підрозділу для внесення слідчими відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформує начальника органу поліції.

Про заяви і повідомлення, які надійшли до чергової частини органу поліції і в яких відсутні відомості, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, після їх реєстрації в журналі ЄО доповідається уповноваженим працівником чергової частини начальникові органу поліції або особі, яка виконує його обов`язки, для розгляду та прийняття рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або Кодексом України про адміністративні правопорушення.

У разі встановлення начальником органу поліції в заяві (повідомленні) відомостей, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, він за своєю резолюцією (не пізніше однієї доби з часу реєстрації заяви в журналі ЄО) повертає її (його) до чергової частини для негайної передачі начальнику слідчого підрозділу».

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Також, враховуючи положення статей 2 ч.1, 11 КК України, слідчий суддя вважає, що підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину.

Відповідно до п.4 ч.5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Як вбачається зі скарги ОСОБА_4 та доданих до неї матеріалів, останній посилається на невнесення відомостей до ЄРДР уповноваженою особою Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві на підставі його заяви про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.364, ст.366 КК України з приводу постановлення суддями Миколаївського апеляційного суду ухвали по справі №22-ц/812/470/23.

Так, судом встановлено, що заява ОСОБА_4 всупереч вимогами ст. 214 КПК України, не містить викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зокрема у поданій заяві не вказано будь-яких ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.364, ст.366 КК України.

Фактично, заява ОСОБА_4 від 16.07.2023 року подана до ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві свідчить про його незгоду з прийнятим суддями Миколаївського апеляційного суду рішенням.

Разом з тим, незгода з рішенням судді сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочину. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені".

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Конституційним Судом України в своєму рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року також було акцентовано, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Незалежність та недоторканність суддів гарантують статті 126 і 129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Законом України "Про судоустрій і статус суддів" визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення частини другої статті 126 Конституції України "вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється" треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Притягнення судді до кримінальної відповідальності є однією з форм контролю за діяльністю носіїв судової влади, завданням якої має бути досягнення балансу між засадами незалежності й недоторканності суддів та їх кримінальною відповідальністю у разі вчинення ними кримінально караного протиправного діяння.

Таким чином ініціювання кримінального переслідування судді в згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, а така ситуація є загрозливою для засад демократичного устрою, забезпечення прав і свобод людини та громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом.

За такого, суд приходить до переконання, що відомостей, викладених в заяві ОСОБА_4 , недостатньо для того, щоб розпочати кримінальне переслідування, адже досудове розслідування розпочинається саме на підставі фактів, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення, і не може слугувати механізмом для безпідставного переслідування у разі незгоди з рішеннями або суб`єктивними припущеннями про злочинні дії.

З урахуванням встановленого слідчий суддя приходить до висновку, що скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 214, 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її отримання.

Слідчий суддя ОСОБА_1