Справа № 456/624/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/73/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

виправданої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_11

за апеляційними скаргами прокурора Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року та апеляційною скаргою прокурора Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_8 на окрему ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року, -

встановила:

вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ст.124 КК України, та виправдано її на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.124 КК України, тобто умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинених у разі перевищення меж необхідної оборони вчинене обвинуваченою, та на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, тобто в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, вчинених у разі перевищення меж необхідної оборони.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, органом досудового розслідування відповідно до обвинувального акту, зміненого прокурором 15.04.2021 та підтриманого у суді, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що вона, 20 грудня 2016 року, знаходилась у приміщенні коридору житлового будинку за місцем свого проживання, що за адресою: Львівська область, Стрийський район, село Сихів, куди цього дня близько 20 години зайшов ОСОБА_12 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та між ними, через сестру потерпілого ОСОБА_13 та її неповнолітню дочку розпочався словесний конфлікт.

Під час вказаного конфлікту ОСОБА_12 , який тримав у одній руці дерев`яну палицю (топорище), а в іншій кухонний ніж, вдарив ОСОБА_6 палицею по спині, в результаті чого їй було спричинено фізичний біль. В подальшому ОСОБА_6 , захищаючись від активного нападу, що виразився у намаганні спричинити їй тілесні ушкодження, зі сторони ОСОБА_12 , який тримаючи у руках ніж та палицю, поводив себе щодо неї агресивно, реально сприймаючи при цьому, випливаючу від протиправних дій ОСОБА_12 , загрозу для здоров`я свого та своїх малолітніх дітей, які в цей час знаходились у будинку, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, перевищуючи межі необхідної оборони, яка явно не відповідала небезпечності посягання (обстановці захисту), взяла в руки дерев`яну швабру та стала наносити нею ОСОБА_12 удари в область рук та тулуба, намагаючись прогнати його з будинку. Надалі, ОСОБА_6 , кинула дерев`яну швабру та взяла у руки дерев`яне поліно, яке знаходилось неподалік у кошику в коридорі будинку, та діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи явну невідповідність заподіюваної потерпілому шкоди небезпечності посягання, перевищуючи межі необхідної оборони, яка явно не відповідала небезпечності посягання (обстановці захисту), продовжила умисно наносити цим поліном ОСОБА_12 численні удари по руках, спині та голові.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_6 спричинила ОСОБА_12 синець на нижній повіці лівого ока, садно на спинці носа в верхній третині, садно на шкірі нижньої губи справа, два синці на задній поверхні правої кисті, набряк м`яких тканин та синець на шкірі майже на всьому протязі задньої поверхні лівої кисті, які згідно з висновком експерта відносяться до легкого тілесного ушкодження, а також черепно-мозкову травму, яка супроводжувалась наскрізною забійною раною лобно-тім`яної ділянки голови справа, вдавленим переломом кісток склепіння черепа справа, крововиливами під та над оболонки та в тканину правої гемісфери головного мозку, з частковою деструкцією тканин головного мозку, яка згідно з висновком експерта відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

20.12.2016 ОСОБА_12 був госпіталізований у реанімаційне відділення Стрийської ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих травм у виді тяжких тілесних ушкоджень помер.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, тобто в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року постановлено обставини викладені в даній ухвалі довести до відома керівника Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, керівника Стрийської окружної прокуратури, керівника ГУ НП у Львівській області, керівника Львівської обласної прокуратури, керівника Офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів реагування щодо недопущення порушення вимог кримінального процесуального законодавства, усунення подібних порушень в майбутньому, а також притягнення винних осіб до передбаченої законом відповідальності.

При винесенні вказаної ухвали суд першої інстанції, зокрема зазначив, що зважаючи на порушення, допущені органом досудового розслідування та прокуратурою у вказаному кримінальному провадженні, які були встановлені в ході судового розгляду кримінального провадження, суд дійшов висновку про винесення по даній справі окремої ухвали, яка не вирішує справу по суті, однак звертає увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.

На вирок суду прокурор Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, непідтвердженням висновків суду дослідженими під час судового розгляду доказами, наявністю істотних суперечностей висновків суду, викладених у судовому рішенні, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Винести новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст.124 КК України та призначити їй покарання і призначити їй покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту в редакції ст. 124 КК України станом на час учинення злочину, з врахуванням норми статті 5 КК України. Відповідно до вимог ч.5 ст.74, ст.49 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вирок суду від 21.12.2022 підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та ненадання оцінки доказам, які досліджені судом.

Прокурор зазначає, що зокрема, мотивом ухвалення зазначеного реабілітуючого рішення суд зазначив те, що стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів, які б прямо вказували на вчинення ОСОБА_6 інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України.

На переконання апелянта, мотиви суду спростовуються та винуватість ОСОБА_6 доводиться дослідженими судом наступними доказами: показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , потерпілої ОСОБА_18 , судового медичного експерта ОСОБА_19 .

Вина обвинуваченої ОСОБА_6 доводиться також письмовими доказами, а саме: повідомленням лікаря травматолога Стрийської ЦРЛ від 20.12.2016, про те, що за медичною допомогою ОСОБА_12 - забійна рана голови та алкогольне сп`яніння; протоколом огляду місця події від 21.12.2016, а саме житлового будинку по АДРЕСА_2 - місце вчинення правопорушення, яким виявлено, що у коридорному приміщенні речі були розкидані та на стінах виявлені плями бурого кольору, схожі на кров; висновком експерта №635 від 21.12.2016 про проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_6 , з якого вбачається, що будь-яких видимих тілесних ушкоджень при проведенні судово-медичної експертизи у ОСОБА_6 не виявлено; протоколом огляду місця події від 22.12.2016, місцем огляду є кімната «Оглядова» ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час якого вилучено одяг ОСОБА_12 ; протоколом огляду трупа ОСОБА_12 від 27.12.2016; висновком експерта №271 від 24.01.2017 про проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 . З даного висновку вбачається, що на тілі ОСОБА_12 виявлено синець на нижній повіці лівого ока, садно на спинці носа в верхній третині, садно на шкірі нижньої губи справа, два синці на задній поверхні правої кисті, набряк м`яких тканин та синець на шкірі майже на всьому протязі задньої поверхні лівої кисті, які відносяться до легкого тілесного ушкодження, а також черепно - мозкову травму, яка супроводжувалась наскрізною забійною раною лобно - тім`яної ділянки голови справа, вдавленим переломом кісток склепіння черепа справа, крововиливами під та над оболонки та в тканину правої гемісфери головного мозку, з частковою деструкцією тканин головного мозку, яка відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, і в даному випадку перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; висновком судово-психіатричної експертизи №22 від 01.02.2017, згідно з яким ОСОБА_6 була у схвильованому, збудженому емоційному стані та не перебувала у стані афекту, експерту повідомила, що це вона наносила удари потерпілому ОСОБА_12 , у тому числі поліном по голові.

Апелянт підкреслює, що слід критично оцінювати покази обвинуваченої ОСОБА_6 , яка надавала суду покази з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Наголошує, що вирок суду від 21.12.2022 підлягає скасуванню ще й у зв`язку з невідповідністю його висновків фактичним обставинам справи. Зокрема, при описі наданих суду після зміни обвинувачення з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України показів потерпілою ОСОБА_10 , суд зазначив, що вона після того, як їй сусід повідомив про те, що її племінник ОСОБА_12 попав у лікарню, поїхала туди та від лікуючого лікаря дізналася, що останньому ОСОБА_12 повідомив, що його по голові вдарив ОСОБА_20 . Дане твердження суду є невірним та не відповідає фактично наданим показам потерпілої ОСОБА_10 , адже вона при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_6 , як за ч. 2 ст. 121 КК України, так і за ст. 124 КК України жодного разу не надавала суду показів, що вона чула від будь кого, що її племінника ОСОБА_12 вдарив ОСОБА_20 . Натомість вона завжди наголошувала, що, прийшовши у лікарню, де перебував у важкому стані її племінник ОСОБА_21 , вона побачила там сусідку ОСОБА_22 з невідомим на той час чоловіком, яким виявився, як їй стало надалі відомо, ОСОБА_23 . При цій зустрічі ОСОБА_24 одразу почала вибачатися у потерпілої ОСОБА_10 та емоційно висловлюватись: «Я його била, била і била по голові». Коли ОСОБА_10 намагалась поговорити з ОСОБА_25 у їхню розмову втручався невідомий чоловік (як стало відомо - ОСОБА_23 ), однак ОСОБА_10 йому зробила зауваження, щоб він не втручався і взагалі, хто він такий і чому лізе не в свої справи. Не відповідає фактичним показам потерпілої ОСОБА_10 , і ствердження суду про те, що у своїх показах ОСОБА_10 зазначила, що на її думку, ОСОБА_26 ( ОСОБА_27 ) скаржилася брату ОСОБА_28 на те, що її ображав ОСОБА_23 , брат хотів ОСОБА_29 захистити, а тому і приходив до будинку ОСОБА_16 . Однак, ОСОБА_10 зазначила, що головною причиною приходу ОСОБА_30 до будинку ОСОБА_16 було те, що він хотів забрати сестру додому через те, що її там використовували як служницю (особливо ОСОБА_24 ), а також те, що ОСОБА_31 забирала від ОСОБА_29 гроші, які вона отримувала у зв`язку з народженням дитини.

Суд невірно вказав і надані після зміни обвинувачення на ст. 124 КК України покази ОСОБА_15 . Зокрема, суд вказує, що ОСОБА_32 чув увечері, в грудні 2016 року з кімнати крики ОСОБА_33 « ОСОБА_34 , біжи сюди, бо він хоч мене зарізати», а так само вона просила забрати дітей. Однак, таких свідчень свідок ОСОБА_23 суду не надавав. Навпаки, давав чіткі та узгоджені між собою покази як при його допиті, так і при одночасному допиті, що діти ОСОБА_35 були з ним у кімнаті, бавились. Ніхто не просив їх забрати. Крім того, будь-яких криків до своєї кімнати він не чув. Про конфлікт ОСОБА_36 із ОСОБА_37 він дізнався вже в кінці, коли ОСОБА_31 з ОСОБА_29 вже виштовхали ОСОБА_29 за двері з коридору. У конфлікт він не втручався. Крім того, ОСОБА_23 повідомляв неодноразово суду, що у нього з ОСОБА_29 жодних відносин не було. Він дивується, чому про нього говорять як про того, що мав будь-які відносини з ОСОБА_38 . Навпаки, він і не приховував, що мав близькі стосунки з ОСОБА_25 , яка була на той час дружиною (мала фактичні шлюбні відносини) ОСОБА_16 . Суд так само не надав оцінки показам ОСОБА_15 про те, що після перелому ноги йому було важко ходити, не то щоб і бігти. Ці покази судом не оцінені.

Судом всупереч встановленому порядку дослідження доказів за обвинуваченням за ст. 124 КК України, та в порушення безпосередності дослідження показів свідків, у тому числі й шляхом одночасного допиту, без клопотань жодної із сторін процесу досліджено та надано оцінку такому письмовому доказу з матеріалів досудового розслідування, як протокол одночасного допиту, проведеного в межах досудового розслідування.

На думку апелянта, суд надав оцінку доказу, який судом в присутності сторін не досліджувався.

Звертає увагу, що суд у вироку надав оцінку у вигляді висунутих версій сторонами подій, що мали місце 19.12.2016. Однак, незважаючи на те, які події описані судом як версії сторін, це не має жодного значення, адже ці описані події виходять за межі висунутого обвинувачення, і не можуть бути викладеними у вироку суду, що є порушенням і статті 337 і статті 374 КПК України.

За межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення суд вийшов у вироку і в тій частині, коли виправдано останню за заподіяння нею легкого тілесного ушкодження з перевищенням меж необхідної оборони.

Вказаний висновок суду в мотивувальній частині вироку від 21.12.2022 є незаконним з наступних підстав.

Зазначає, що у мотивувальній частині не передбачено прийняття рішення судом про виправдання особи за будь-яким обвинуваченням, навіть за тим, на який суд переходить самостійно, виходячи за межі висунутого обвинувачення в сторону покращення становища особи.

Крім цього, судом зазначено, що нанесення легкого тілесного ушкодження стороною обвинувачення вказано як окремий епізод. Однак, ця вказівка суду є невірною, оскільки окремим епізодом злочинної діяльності у обвинувальному акті є зазначення обставин конкретного правопорушення, його формулювання та правова кваліфікація. Ні формулювання обвинувачення за жодною з частин статті 125 КК України у обвинувальному акті не було, ні самої кваліфікації у обвинувальному акті немає, оскільки норми статті 125 КК України згідно із статтею .

Крім того, суд вказує, що відсутній склад кримінального правопорушення за статтею 125 КК України у зв`язку з тим, що при перевищенні меж необхідної оборони нанесення легкого тілесного ушкодження не є кримінально караним. Тим самим суд визнав, що існує перевищення меж необхідної оборони. Для суду є доведеним той факт, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_12 обвинуваченою ОСОБА_6 , однак за спричинення легкого тілесного ушкодження суд вдався до висновку, що це й склад правопорушення не є кримінально караним та тому він не вдається до оцінки доказів такого, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 94 КПК України, а саме: для прийняття процесуального рішення суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Вважає, що судом надано однобічну оцінку висновку судово-психіатричного експерта №22 від 01.02.2017 КЗ Львівська обласна клінічна лікарня. Суд вважає, що з такого висновку вбачається, що ОСОБА_6 психічною хворобою не страждає, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Судом з власної ініціативи у вироку зроблено висновок про те, що з встановленого експертом стану у ОСОБА_6 емоційного напруження, може бути психологічною підставою юридичного трактування, як стану сильного душевного хвилювання. У зв`язку з власним трактуванням термінів судового психіатричного експерта, судом зауважено, що сторонами мало б ініціюватися питання про призначення судом повторної судово-психіатричної експертизи з питань встановлення ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 123 КК України.

Проте, підкреслює, що при зверненні до суду з клопотанням сторони обвинувачення про призначення комплексної судової імунологічно-цитологічної експертизи, судом постановлено ухвалу «Про відмову в призначенні комплексної імунологічно-цитологічної експертизи», мотивуючи своє рішення тим, що така експертиза мала бути проведена на стадії досудового розслідування.

Звертає увагу, що суд поставив у нерівні умови сторони кримінального провадження. Зокрема, при закінченні стадії судового слідства та закінчення перевірки доказами обставин, суд надав обидвом сторонам перерву для підготовки до дебатів. Разом з тим, з того засідання минуло близько трьох місяців (судові засідання протягом яких відкладалися у зв`язку з неявками обвинуваченої). Після виступу сторони обвинувачення судом задоволено клопотання сторони захисту, а саме захисника обвинуваченої, для надання часу для повторної підготовки до судових дебатів, пославшись у своєму рішенні на судове рішення Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №643/2909/17. Тобто суд надав перевагу стороні захисту та надав час для «перепідготовки» до судових дебатів.

Прокурор наголошує, що з урахуванням того, що в ході перегляду судового рішення необхідно дати оцінку правильності рішення про відсутність в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, з метою недопущення істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, в порядку ч. 3 ст. 404, ч. 1 ст. 405 КПК України, слід дослідити обставини спричинення тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони саме ОСОБА_6 ОСОБА_12 , неправильне встановлення яких дало змогу суду зробити висновок про відсутність в діянні ОСОБА_6 будь-якого складу кримінального правопорушення, оскільки такі досліджені судом першої інстанції та невірно оцінені у вироку від 21.12.2022, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, слід додатково дослідити наступні докази: заяву ОСОБА_6 , від 26.12.2016, повідомлення лікаря-травматолога Стрийської ЦРЛ від 20.12.2016, про те, що за медичною допомогою ОСОБА_12 - забійна рана голови та алкогольне сп`яніння; протокол огляду місця події від 21.12.2016 року, а саме житлового будинку по АДРЕСА_2 ; постанова про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів, а саме одяг ОСОБА_6 , вилучений 21.12.2016; висновок експерта №635 від 21.12.2016 про проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_6 , протокол огляду місця події від 22.12.2016, місцем огляду є кімната «Оглядова» ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час якого вилучено одяг ОСОБА_12 ; протокол огляду трупа ОСОБА_12 від 27.12.2016; висновок експерта №271 від 24.01.2017 про проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 ; висновок судово-психіатричної експертизи №22 від 01.02.2017, запит у КНП «Міська клінічна лікарня №1 Івано-Франківської міської ради» - на 2 арк.; копію письмового дозволу ОСОБА_15 у КНП «Міська клінічна лікарня №1 Івано-Франківської міської ради» - на 1 арк.; копію відповіді КНП «Міська клінічна лікарня №1 Івано-Франківської міської ради» - на 1 арк.; копію запиту до Львівського регіонального центру з гідрометеорології - на на 1 арк.; копію відповіді з Львівського регіонального центру з гідрометеорології; допитати потерпілу ОСОБА_10 , обвинувачену ОСОБА_6 , дослідити записи усіх показів, наданих суду І інстанції у двох складах суду, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_16 , а також запис одночасного допиту, проведеного у суді від 26.05.2022, дослідити допит судового медичного експерта ОСОБА_42 від 26.05.2022.

На вирок суду потерпіла ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати, винести новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст.124 КК України

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вирок Стрийського міськрайонного суду від 21.12.2022 підлягає скасуванню, оскільки він є незаконним.

Зазначає, що судом не враховано, що вона, як потерпіла у справі, протягом усього часу, коли розглядалася справа судом у двох складах суду, надавала покази про те, що ОСОБА_6 їй, як родичці померлого ОСОБА_12 , неодноразово говорила, що вона наносила декілька ударів по всьому тілу, у тому числі по голові, ОСОБА_6 просила, щоб вона не ображалась саме на неї за вчинене, намагалась домовитись про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, яке вона вчинила.

Звертає увагу, що ОСОБА_43 надала суду покази, які суперечать одні одним, проте такі лягли в основу рішення суду про те, що удар по голові ОСОБА_44 нанесла не ОСОБА_35 , а інша особа.

Вважає, що вироком Стрийського міськрайонного суду від 21.12.2022 грубо порушені її права як потерпілої, винна особа у смерті її племінника залишилась непокараною.

Підкреслює, що судом у вироку від 21.12.2022 допущено невідповідність висновків фактичним обставинам справи, а також допущено судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Наполягає, що слід дослідити обставини спричинення тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони саме ОСОБА_6 ОСОБА_12 . Зокрема, слід додатково дослідити всі письмові докази, повторно допитати її, як потерпілу, обвинувачену ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_15 , ОСОБА_48 , дослідити запис одночасного допиту, проведеного у суді від 26.05.2022, дослідити допит судового медичного експерта ОСОБА_42 від 26.05.2022.

На окрему ухвалу прокурор Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, просить скасувати окрему ухвалу Стрийського міськрайонного суду від 21.12.2022 у кримінальному провадженні №0002648 від 21.12.2016 стосовно ОСОБА_6 у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування вказує, що чинним кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено постановлення такого виду ухвал, як окрема ухвала.

Звертає увагу, що суддя Стрийського міськрайонного суду при постановленні вказаної ухвали, вказує керівнику Стрийської окружної прокуратури та керівнику Львівської обласної прокуратури на вирішенні питання щодо притягнення до передбаченої законом відповідальності винних осіб. Хоча вимогами ст. 43 Закону України «Про прокуратуру» чітко визначені правові підстави для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, які в даному випадку взагалі відсутні.Крім цього, ст.44 Закону України чітко визначено, що дисциплінарне провадження щодо прокурора здійснюється відповідним органом, який уповноважений вирішувати ці питання по суті, а відтак вказана окрема ухвала адресована не уповноваженим на те органам.

Постановлення суддею вказаної окремої ухвали нівелює принцип незалежності прокурора, який визначений ст.3 Закону України «Про прокуратуру», якою передбачено гарантії незалежності прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків, тим самим слідчий суддя намагається змусити керівника органу прокуратури втрутитись в діяльність процесуального прокурора, давати йому вказівки, чим порушує надані йому як Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про прокуратуру» та іншими внутрішніми документами його безпосередні права.

Зазначає, що судом зазначено, що недоліки досудового розслідування органом досудового розслідування потягли невиправдане зволікання та тривалий розгляд кримінального провадження, що не відповідає дійсності, а свідчить про помилковість твердження суду, зробленого без надання належності оцінки та дослідження кримінального провадження в цілому.

Щодо тривалого судового провадження кримінального провадження прокурор наголошує, що судові засідання відкладалися судом через неодноразову неявку свідків, застосування до них приводів у зв`язку з цим, обвинуваченої та її захисника.

Звертає увагу, що досудове розслідування у кримінальному провадженні з часу внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань тривало 2 місяці, а саме з 21.12.2016 по 23.02.2017.

Водночас, тривалість судового розгляду та допущена тяганина саме під час перебування справи на розгляді суду, а відповідно до вимог ст. 28 КПК України під час судового розгляду дотримання розумного строку покладається виключно на суд.

На думку апелянта, зроблені висновки судом про невиправдане зволікання та тривалий розгляд кримінального провадження не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та не відповідають дійсності.

Підкреслює, що суд у своїй окремій ухвалі від 21.12.2022 посилається на виступ у дебатах захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_11 щодо того, що він просить суд постановити окрему ухвалу, яку скерувати до ГУ НП у Львівській області для проведення службового розслідування, керівника Стрийської окружної прокуратури з тих самих питань.

Однак, на думку прокурора, судові дебати сторін процесу проведені судом у справі №456/324/17 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, і аж ніяк не проводились з приводу розгляду скарг захисника щодо стану досудового розслідування чи стану процесуального керівництва у кримінальному провадженні.

Наголошує, що орган досудового розслідування здійснював досудове розслідування, опрацьовуючи різні версії розвитку подій, однак саме через те, що на стадії досудового розслідування всі свідки, і сама підозрювана ОСОБА_6 говорили про те, що саме вона нанесла потерпілому ОСОБА_12 удар поліном по голові у коридорному приміщенні будинку, де вона проживала, 20.12.2016, тому й прийнято рішення про повідомлення підозри та обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення саме ОСОБА_6 .

Вказує, що прокурорами розглянуті усі звернення ОСОБА_6 у належний спосіб та строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян», заявниці надані письмові відповіді. її звернення враховані у сукупності з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002648 від 21.12.2016, усіх показів підозрюваної ОСОБА_6 , показів свідків у провадженні, письмових матеріалів тощо. Виходячи з положень статті 94 КПК України прокурором, якою затверджено обвинувальний акт у цьому провадженні, надано оцінку доказам у їхній сукупності та взаємозв`язку, з огляду на їхню належність та допустимість за внутрішнім переконанням.

Зазначає, що незрозумілим є твердженням суду в окремій ухвалі від 21.12.2022 про те, що прокурор був зобов`язаним відмовитися від обвинувачення, прокурору було відомо про причетність до вчинення кримінального правопорушення особи (не ОСОБА_6 ,), з якою у потерпілого ОСОБА_12 були неприязні відносини.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурори та потерпіла підтримали подані апеляційні скарги, обвинувачена та захисник подані апеляційні скарги заперечили, просили оскаржуваний вирок та ухвалу залишити без змін.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

В силу вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 суд дотримався зазначених вимог закону.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно з яким сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, а тому апеляційні скарги прокурора та потерпілого є безпідставними.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

При цьому, відповідно до ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, а слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов до висновку, що сукупність зібраних на досудовому слідстві доказів не дає підстав для визнання ОСОБА_6 винною у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Посилання прокурора на незаконність вироку суду є безпідставними і необґрунтованими, оскільки суд при ухваленні вироку в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Доводи прокурора про незаконність вироку суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, є безпідставними.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_6 дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно і всебічно дослідив докази, надані сторонами та дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Так, у мотивувальній частині вироку зазначено формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним, підстави для виправдання обвинуваченої з зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при ухваленні оскаржуваного вироку суду не були виконані вимоги ч.3 ст. 374 КПК України є безпідставними.

Статтею 124 КК України передбачена відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Об`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується умисним заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, скоєним внаслідок перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, відповідальність за яке настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці яка склалася.

Органом досудового розслідування, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, тобто в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що обставини вчинення злочину, наведені прокурором у обвинувальному акті, є припущенням, заснованим на його власному сприйнятті того, як могли відбуватись події, а не на фактичних обставинах, підтверджених сукупністю належних та допустимих доказів.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, виходячи з презумпції невинуватості, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених, суд відносить і тлумачить на їх користь.

Так, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуваний вирок, відповідно до ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Суд першої інстанції дослідив подані стороною захисту докази, які вважав належними, допустимими та достовірними і такими, що підтверджують недоведеність факту вчинення саме ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, встановив, що як напередодні вчинення злочину, так і в день його вчинення, так і в подальшому ОСОБА_6 неодноразово телефонувала до правохоронного органу з приводу незаконних дій потерпілого, однак жодного реагування не отримувала, працівники поліції приїжджали двічі, і їхні приїзди виявилися абсолютно неефективними, як і формальними суд визнає всі відповіді, надані на скарги та заяви обвинуваченої та захисника, які не містять при цьому жодного належного обґрунтування. На думку суду, правоохоронний орган, вважаючи, що до вчинення злочину може бути причетна ОСОБА_6 жодної версії, при тому, що така існувала з самого початку, всупереч закону не перевіряв, що суд розцінює як повне беззаконня і свавілля, оскільки впродовж шести років обвинувачена захищалася від злочину, її участь в якому не доведена. Не може залишитися поза увагою суду і бездіяльність прокуратури, яка надаючи формальні відповіді, жодних заходів не вживала, неналежно підтримане обвинувачення призвело до того, що стороні обвинувачення потрібно було п`ять років, щоб визнати той факт, що потерпілий прийшов до житлового будинку з ножем і сокирою, як і потрібно було безліч раз допитати свідків, щоб встановити, що до вказаного злочину може бути причетна інша особа, відомостями про яку сторона обвинувачення володіла ще з самого початку досудового розслідування.

Крім цього судом першої інстанції проаналізовано показання свідків, допитаних в судовому засіданні, наданими як даному, так і попередньому складу суду відповідно до вимог ч.4 ст.95, ст.225 КПК України, а саме ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_32 , ОСОБА_49 , ОСОБА_40 , ОСОБА_50 та потерпілої ОСОБА_10 . При цьому суд врахував, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , які були очевидцями подій, неодноразово попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, як на досудовому розслідуванні, так і в суді, однак на переконання суду, причини з яких свідки оговорювали обвинувачену та не в повній мірі повідомляли правду, є поважними, так як ОСОБА_32 впродовж всього часу, за умови, що дійсно він причетний до кримінального правопорушення, будучи раніше судимим, більш авторитетним та сильним, мав всі важелі, щоб переконати свідків в тому, що вони будуть ним покарані у випадку, якщо розкажуть правду в суді. Крім цього, вказані свідки, під час одночасного допиту з ОСОБА_32 повністю підтвердили свої змінені показання про його причетність до вчинення кримінального правопорушення, і навіть маючи страх перед тим, що останній може їм помститися, коли його буде звільнено з місць позбавлення волі, навіть наперекір тому, що вони можуть бути притягнуті до відповідальності за неправдиві свідчення, надали показання, які суд вважав правдивими і поклав їх в основу вироку, з таким висновком погоджується і колегія суддів.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_35 підтвердила, що боялась ОСОБА_15 , знала, що він був раніше судимий, саме він казав, що вона має говорити з приводу подій 20.12.2016 р., лише після того, коли він потрапив за грати змінила покази. ОСОБА_12 жодних ударів їй не наносив, тому ніяких ушкоджень на ній виявлено не було.

Згідно вироку, поза розумним сумнівом прокурор вважає, що доводяться наступні обставини: подія мала місце; місце злочину - коридор житлового будинку ОСОБА_16 у с. Сихів; потерпілому ОСОБА_12 нанесено тілесні ушкодження; час вчинення злочину - 20.12.2016; час смерті потерпілого - ІНФОРМАЦІЯ_4 ; причина смерті - отримана 20.12.2016 травма голови. Водночас, судом першої інстанції вірно встановлено, що це не спростовує вказані твердження щодо факту нанесення тілесних ушкоджень, дати їх нанесення, дати смерті потерпілого, однак є недоведеним місце вчинення злочину, оскільки в судовому засіданні поза розумним сумнівом стороною обвинувачення не доведено, що саме ОСОБА_6 , і саме в коридорі житлового будинку, нанесла удар потерпілому по голові, від якого було спричинено тяжке тілесне ушкодження, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 21.12.2016 ст. слідчого Стрийського ВП ГУНУ у Львівській області, у відповідності до ст.ст. 104, 105, 106, 234, 237, 223 КПК України в присутності понятих ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , за участю спеціаліста експерта-криміналіста ОСОБА_53 , за участю власника приміщення чи іншого володіння особи ОСОБА_6 , проведено огляд місця події, а саме: житлового будинку АДРЕСА_2 . Даний будинок розміщений на території домогосподарства, що ліворуч від асфальтної дороги в с. Сихів Стрийського району в напрямку руху від м. Стрия. На відстані близько десяти метрів від дороги розташований одноповерховий цегляний будинок вкритий шифером. Вхід до даного будинку здійснюється через одностворчасті металеві двері, що зачиняються на врізний замок. Житловий будинок складається з коридору, кухні та трьох кімнат. Коридорне приміщення являє собою кімнату розміром 5?3 м в якій ліворуч від входу на висоті дверей, а також на вікні, на відстані 2,5 м від землі на куті наявні сліди речовини бурого кольору в вигляді крапель на площині близько 2?3 см. Далі праворуч на боковій лівій стіні коридорного приміщенні, а саме на відстані близько 0,8 м від підлоги наявні сліди речовини бурого кольору в вигляді трьох капель. Далі праворуч, на вищезгаданій стіні, на відстані 1.7 м від підлоги наявні сліди речовини бурого кольору у вигляді краплі в діаметрі 0,5 см. Далі прямо розміщені двохстворні дерев`яні двері, а саме вхід до кімнати, далі праворуч знаходяться двохдверна дерев`яна шафа з одягом, на якій зверху знаходиться вазон. Далі праворуч від шафи знаходиться дитячий літній візок рожевого кольору. У правому кутку знаходиться дерев`яна тумбочка, на якій розміщено дорожній візок для ручної поклажі. Далі праворуч, знаходиться м`який диван зеленого кольору, далі знаходиться дерев`яний стіл, що вкритий покривалом зеленого кольору в клітку. Далі праворуч, біля столу на підлозі знаходяться три пари жіночого взуття. На правій стіні даного коридорного приміщення, на відстані 0,6 м від правого кута та на відстані близько 1,2 м від підлоги наявні сліди речовини бурого кольору у вигляді капель. Далі праворуч на вищевказаній стіні на відстані близько 1,7 м на площі 10?15 см наявні сліди РВК у вигляді крапель. Із вищевказаного приміщення, через двохстворні дерев`яні двері, здійснюється вхід до кімнати №1, розміром 5?4 м. Далі праворуч, двохстворні двері до кімнати №2. Далі праворуч розміщена дерев`яна вішалка з одягом, Далі праворуч розміщена дерев`яна стінка з посудом. Із вищевказаної кімнати №2, через одностворні двері здійснюється вхід до кімнати №3 (кухня), що являє собою кімнату розміром 4?5 м, в якій ліворуч від входу знаходиться дерев`яна шафа з посудом, далі праворуч холодильник, диван та пральна машинка. З кімнати №2, через двохстворні дерев`яні двері, здійснюється вхід в кімнату №3, розміром 5?6 м в якій ліворуч розміщено двохспальне ліжко, далі тумба з телевізором і т.д.

З протоколу огляду місця події вбачається, що в коридорному приміщенні виявлено сліди речовини бурого кольору в вигляді крапель, однак як з`ясовано впродовж судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції жодної експертизи по вказаним взірцям не проведено, досудовим розслідуванням не встановлено приналежність крові конкретній особі, як і давність її залишення. Вказаним доказом винуватість обвинуваченої не підтверджується, досудовим розслідуванням не встановлено, що вказані сліди крові залишені потерпілим ОСОБА_12 , або йому належать. Орган досудового розслідування не вжив жодних заходів для встановлення обставин приналежності групи крові, в тому числі потерпілого, а відтак, вказаний доказ жодного значення для суду, окрім припущення слідства про те, що злочин було вчинено в коридорному приміщенні, немає.

Крім цього, суд першої інстанції, підставно звернув увагу, що свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні вказала про те, що коли вони 20.12.2016 з ОСОБА_6 виштовхали потерпілого з будинку, на ньому крові не було, а свідок ОСОБА_54 вказав, що потерпілий прийшов до нього, і на голові у нього була кров.

При цьому, протокол огляду місця події з фототаблицею до протоколу місця події старшого слідчого Стрийського відділу ГУНП у Львівській області ОСОБА_55 від 10.02.2017 та заява ОСОБА_49 від 10.02.2017, про надання дозволу на проведення огляду в його будинку в с. Сихів Стрийського району свідчать лише про проведення огляду місця події, господарства ОСОБА_49 , що в с. Сихів Стрийського району, свідчить про те, що в ході огляду не встановлено жодних обставин кримінального правопорушення та жодних речей чи предметів не вилучено, зокрема знаряддя вчинення злочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як вбачається із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції досліджував всі наявні у матеріалах провадження докази, в т. ч. і ті, які зазначені у апеляційній скарзі прокурора.

Колегія суддів вважає, що прокурор не навів жодних об`єктивних обставин та переконливих аргументів про те, що перелічені ним докази, досліджувались судом першої інстанції неповно чи з порушенням, що суперечить вимогам ч.3 ст.404 КПК України.

В суді апеляційної інстанції учасники кримінального провадження повідомили про те, що обставини скоєного кримінального правопорушення судом першої інстанції досліджено в повному об`ємі, жодних порушень встановлено не було.

Наведені прокурором вимоги про повторне дослідження обставин, фактично заявлені ним, оскільки він не згідний з прийнятим судом першої інстанції рішенням, що було зазначено і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що прокурором не наведено жодних об`єктивних обставин для дослідження доказів, відтак, підстав для повторного дослідження доказів немає.

Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять покликань на порушення судом першої інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів дійшла висновку, що в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. В них зазначені лише докази, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали його вірну оцінку, однак вказані докази не є об`єктивними доказами вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачувалась, і на їх підставі неможливо постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , про який просять апелянти.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Стосовно доводів прокурора наведених в апеляційній скарзі на окрему ухвалу щодо необхідності скасування такої, про те, що чинним кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено постановлення такого виду ухвал, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції наведеним в цій же окремій ухвалі де зазначено, що ВС/ККС у справі № 686/9636/18 від 14.06.2021 вказав, що обов`язок, за наявності на те підстав, звертати увагу державних органів, громадських організацій або посадових осіб на встановлені по справі факти порушення закону, причини і умови, що сприяли вчиненню злочину і вимагають вжиття відповідних заходів, або виявленні порушення прав громадян та інші порушення закону, допущені при провадженні дізнання, досудового слідства або при розгляді справи нижчестоящим судом, покладався КПК 1960 року на суд шляхом винесення окремої ухвали чи постанови. Невичерпний перелік підстав для винесення такого виду судових рішень, безпосередня функція яких слугувала ефективним засобом дотримання законності та забезпечення судом захисту прав і свобод людини, визначався статтями 23-2, 380, 400-2 КПК 1960 року. Натомість чинний кримінальний процесуальний закон не урегульовує питання постановлення такого виду судових рішень, як-то окрема ухвала чи постанова, які-би надавали можливість суду звертатися до державних органів, посадових чи службових осіб з метою належного реагування на встановлені у ході судового розгляду порушення закону, прав і основоположних свобод людини органом досудового розслідування чи судом нижчестоящої інстанції. Єдиним випадком, коли чинний КПК прямо передбачає постановлення окремих ухвал, є наявність процесуальних підстав, визначених у статті 378 цього Кодексу. Кримінальні процесуальні рішення - це правозастосовні акти уповноважених державних органів або посадових осіб, виражені у встановленій законом процесуальній формі та прийняті у межах їх компетенції у передбаченому законом порядку. Вони виражають владні волевиявлення про дії та спрямовані на виконання завдань кримінального провадження. Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 КПК кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Отже, системне та телеогічне (цільове) тлумачення норм, закріплених у пункті 10 частини 1 статті 3, статтях 91, 110, 369, 371, 372 та 419 КПК дає змогу дійти висновку про те, що рішення судів будь-якої інстанції приймаються у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, спрямовані на досягнення завдань кримінального провадження, постановлені або ухвалені в межах судового розгляду, встановлених для відповідного виду провадження. Тобто, процесуальні рішення ухвалюються для встановлення і закріплення кримінальними процесуальними засобами ознак вчиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості (невинуватості) осіб, які його вчинили під час кримінального провадження, інших обставин, передбачених статтею 91 КПК України, а також задля забезпечення кримінального провадження. Таким чином, Суд вбачає за можливе ухвалення рішень, які не пов`язані із суттю кримінального провадження або з його забезпеченням, проте, постановлення таких ухвал має зумовлюватися позитивним впливом на ефективність здійснення правосуддя у конкретному кримінальному провадженні та забезпеченням конституційного права на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України». Згідно з висновком Верховного суду, за наявності відповідних підстав, суд будь-якої інстанції має процесуальні повноваження для постановлення ухвал, які не вирішують справи по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.

За таких обставин, у задоволенні апеляційних скарг прокурора Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 належить відмовити, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли скасування вироку, колегією суддів не встановлено, відтак такий є законним та обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року щодо ОСОБА_6 та окрему ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року залишити без змін, апеляційні скарги прокурора Стрийської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4