Справа № 346/3086/22
Провадження № 1-кп/346/268/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді: ОСОБА_1 , секретарка судових засідань: ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисник: ОСОБА_5 , розглянувши обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000035, в якому ОСОБА_4 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Стрий Стрийського району Львівської області; громадянин України; зареєстроване і фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; освіта середня (9 класів); не одружений; на утриманні нікого немає; судимостей не має; проходить військову службу за контрактом на посаді механіка відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу забезпечення реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 ; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває) обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України,

сторонами та іншими учасниками кримінального провадження, є: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , з боку захисту - обвинувачений: ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

До суду надійшов обвинувальний акт, складений у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05 серпня 2022 року за № 0000035, за яким ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України (надалі за текстом - КК України) за таких обставин, вказаних обвинувальному акті:

ОСОБА_4 з Міністерством оборони України уклав контракт про проходження військової служби. І відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2020 № 183-РС солдата ОСОБА_4 призначено на посаду механіка відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу забезпечення реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (а.с. 2-5). І згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №231 від 27.08.2020 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення даної військової частини (а.с. 2-5).

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Отже, проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України (а.с. 2-5).

Згідно статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій (а.с.2-5).

Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України», надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнний дій (а.с.2-5).

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію», № 303/2014 від 17.03.2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу (а.с.2-5).

При цьому, згідно з п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника) (а.с.2-5).

Згідно з Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", воєнний стан в Україні запроваджено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану"(а.с.2-5).

І згідно з статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (а.с. 2-5).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_4 достеменно було відомо і до часу нез`явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання (а.с.2-5).

Однак 22.09.2020 року о 08 год. 30 хв. солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за контрактом в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, з метою ухилитися від виконання обов`язків військової служби, без поважних причин, не з`явився на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з`явився на службу до військової частити (а.с.2-5).

08.06.2023 старший солдат ОСОБА_4 з`явився до органу досудового розслідування та повідомив про своє бажання та готовність у подальшому проходити військову службу в Збройних силах України (а.с. 2-5).

І за даними обвинувального акту, такими своїми умисними діями, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.408 КК України, а саме дезертирство, оскільки не з`явився на військову службу, з метою ухилитися від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану (а.с.2-5).

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений ОСОБА_4 , безпосередньо у судовому засіданні. Вказані в обвинуваченні обставини ОСОБА_4 не оспорював і просив визнати недоцільним дослідження доказів щодо таких обставин, як і прокурор і захисник через, що суд на підставі частини 2 статті 349 КПК України, попередньо виконавши всі умови для її застосування, визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин обвинувачення. І тому суд вважає, що діяння, у вчиненні якого ОСОБА_4 звинувачує прокурор, дійсно мало місце.

Також суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що вказане діяння ОСОБА_4 дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 408 КК України. Суд враховує те, що ОСОБА_4 добровільно і свідомо визнав свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення, і суд також вважає саме його винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в осудному стані, умисно, яке правильно кваліфіковано прокурором за частиною 3 статті 408 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винен саме ОСОБА_4 .

Разом з цим суд відзначає, що ОСОБА_4 дійсно щиро розкаявся у вчиненні ним кримінального правопорушення та висловив щирий жаль з приводу скоєного.

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_4 або звільняли його від кримінальної відповідальності судом не встановлені, а тому ОСОБА_4 підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення за частиною 3 статті 408 КК України, на загальних підставах.

Суд відзначає, що обставинами, які на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відносяться до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 є його щире каяття, що знайшло своє підтвердження прямо у залі суду, оскільки він осудив свою поведінку.

Обставини, що обтяжують покарання, які передбачені статтею 67 КК України, прокурором не встановлені і не доведені.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною 2 статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 КК (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 КК (частина 4).

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 408 КК України, суд виходить з наступного:

- санкція частини 3 статті 408 КК України передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років;

- суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_4 , у цій справі, зокрема ті, що вказані вище та нижче за текстом;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення), за яких ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, в силу положень частини 5 статті 12 КК України, є тяжким злочином та кваліфікуються за частиною 3 статті 408 КК України;

- ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Стрий Стрийського району Львівської області; громадянин України; зареєстроване і фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; освіта середня (9 класів); не одружений; на утримані нікого немає; судимостей не має; проходить військову службу за контрактом на посаді механіка відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу забезпечення реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 ; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває;

- ОСОБА_4 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення з прямим умислом, але обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого є його щире каяття;

- наслідком вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення є ухилення від обов`язку проходити військову службу;

- за даними службової характеристики від 23 вересня 2020 року, солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний 26.08.2020 року до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_3 . За час проходження служби на посаді механіка відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 , зарекомендував себе так: має посередній рівень підготовки та невеликий досвід служби за фахом, функціональні обов`язки виконує не в повному обсязі. Вимоги військових статутів Збройних Сил України знає, але не завжди застосовує у своїй повсякденній службовій діяльності за що, 05.10.2020 року на нього було накладено стягнення (а.с.151-152 - службова картка). Авторитетом серед службовців не користується. В стройовому відношенні підтягнутий задовільно, в фізичному плані розвинутий задовільно. Свої теоретичні та практичні навички та знання вдосконалює неохоче. Почуття відповідальності за доручену справу розвинуте слабо. Результатами своєї роботи оцінює не критично. Штатну техніку та озброєння взводу знає посередньо, у зв`язку із чим потребує постійного контролю зі сторони командирів та начальників (а.с.150 - службова характеристика).

- разом з цим, за даними характеристики від 14.08.2023 року, ОСОБА_4 за адресою місця проживання проявив себе з позитивної сторони, проживає з мамою та братом; за період проживання, скарг від сусідів на нього не надходило; бере участь в необхідних роботах, що проводяться на території житлового будинку; з сусідами в конфліктній ситуації не помічений, а навпаки - по можливості надає їм допомогу (а.с.135 - характеристика з місця проживання).

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності, суд вважає, що ОСОБА_4 слід призначити найменш суворий вид покарання, що передбачений частиною 3 статті 408 КК України, тобто позбавлення волі на строк 5 років, що буде співмірним покаранням вчиненому діянню.

Проте разом з цим, суд враховує, що в силу частини 2 статті 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Тому суд констатує, що станом на 22 вересня 2020 року (час вчинення діяння ОСОБА_4 ) стаття 75 КК України передбачала, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак суд враховує те, що з 27 січня 2023 року, набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці" від 13 грудня 2022 року №2839-IX, яким частина 1 статті 75 КК України була змінена.

Зокрема з того часу, частина 1 статті 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже з 27 січня 2023 року Закон України №28369 погіршує становище ОСОБА_4 , оскільки виключає можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У зв`язку із чим, суд застосовує частину 2 статті 5 КК України, яка передбачає, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

І як наслідок, суд застосовує частину 1 статті 75 КК України, у попередній редакції та відзначає, наступне:

- ОСОБА_4 вчинив злочин, який по своїй суті, не є корупційним кримінальним правопорушенням, кримінальним правопорушенням, пов`язаним з корупцією, чи порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувала під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

- за вчинений ним злочин, суд призначає йому основне покарання у виді позбавлення волі на 5 років;

- вчинене ним кримінальне правопорушення є тяжким;

- але ОСОБА_4 , як вже було встановлено судом, свою вину визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому;

- ОСОБА_4 повних 23 років, він має брата, якому виповнилось 14 років (а.с.132 - свідоцтво про народження), мати, якій виповнилось 52 роки (а.с.133,134 - свідоцтво про одруження матері та свідоцтво про народження обвинуваченого), а його батько ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с.131 - свідоцтво про смерть), коли ОСОБА_4 перебував під вартою;

через, що суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, тобто без його ізоляції від суспільства, а тому обвинуваченому ОСОБА_4 , слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, але із звільненням від його відбування з випробуванням, строк якого, зважаючи на тяжкість злочину (який не є особливо тяжким), тяжкість покарання (позбавлення волі на 5 років) і особу ОСОБА_4 (вину визнав повністю, щиро розкаявся; сам з`явився до правоохоронних органів; вчинив таке кримінальне правопорушення вперше; має повних 23 роки) встановлюється судом у 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 КК України (підстав для застосування інших обов`язків, передбачених цією статтею, суд не бачить). Призначення судом покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із застосуванням іспитового строку, дає шанс обвинуваченому стати на шлях виправлення без ізоляції від суспільства та за три роки довести своє виправлення, і він заслуговує мати таку можливість, зважаючи на дані про його особу.

Тож, саме призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, із звільненням від його відбування, але з випробуванням, строк якого встановлюється судом у 3 роки, на думку суду, буде відповідати як меті призначення судом покарання, так і принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання.

Щодо запобіжного заходу.

20 липня 2023 року, обвинувачений був затриманий на підставі ухвали суду від 07 липня 2023 року про дозвіл на його затримання з метою приводу для розгляду клопотання прокурора щодо тримання його під вартою (а.с.93-95), а ухвалою від 20 липня 2023 року суд обрав йому запобіжний захід у виді тримання його під вартою по 28 серпня 2023 року (а.с.104).

При цьому, суд обрав йому вказаний запобіжний захід виключно у зв`язку із тим, що обвинувачений перешкоджав кримінальному провадженню, оскільки не з`являвся у судові засідання неодноразово. З наявністю інших ризиків, які доводив прокурор, суд не погодився (а.с.108-111).

Позиція прокурора. Він просив продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою до набрання вироком законної сили, зважаючи на ризики: переховування обвинуваченого, незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню або вчинення інших кримінальних правопорушень.

Позиція захисту. Просили суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, зважаючи на те, що обвинувачений за 27 днів перебування під вартою переосмислив свою поведінку.

Оцінка суду. Положення частини 1 статті 131 КПК України передбачають, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 29 Конституції України).

Отже, право людини на свободу пересування не є абсолютним і може бути обмеженим, але тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Також суд враховує, що за положеннями частини 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: c) законний арешт, якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти втечі особи після його вчинення.

При цьому суд враховує і практику застосування цієї норми права Європейським судом з прав людини, зокрема висновок цього суду з рішення у справі «Ассанідзе проти Грузії» (Assanidze v. Georgia), заява № 71503/01, п. 171, ECHR 2004-II) за яким Суд повторив, що слово «законний» і словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом» у пункті 1 статті 5 Конвенції за своєю суттю відсилають до національного законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм.

Тому суд застосовує положення КПК України, напряму.

Отже, положення частини 1 статті 131 КПК України передбачають, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. І відповідно до частини 1 статті 176 КПК України, запобіжними заходами є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою.

А отже, з метою досягнення дієвості кримінального провадження заходи його забезпечення (в тому числі й тримання обвинуваченого під вартою) можуть бути застосованими й під час судового провадження.

Проте суд відзначає, що за положеннями частини 1 статті 177 КПК України метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як запобіжного заходу, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам (на які вказував прокурор): 1) переховуватись від суду; 3) незаконно впливати на свідків; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином 5) вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому частина 2 статті 177 КПК України вказує на те, що підставою застосування будь-якого запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

А в силу положень частини 1 та 3 статті 184 КПК України, саме прокурор повинен довести і наявність обгрунтованої підозри, і наявність зазначених ризиків.

Цим вироком, суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 408 КК України. Разом з цим суд згоден із тим, що прокурор довів наявність ризику втечі ОСОБА_4 , оскільки хоча суд вже ухвалив обвинувальний вирок та призначив йому покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням іспитового строку, протягом якого він може довести своє виправлення, вирок суду ще не набрав законної сили. А отже, ризик втечі ОСОБА_4 з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно є, але на думку суду, зважаючи на те, що він свою вину визнав, щиро розкаявся та має можливість при належній поведінці довести своє виправлення без його ізоляції від суспільства, такий ризик є дуже мінімальним.

До того ж суд не згоден із тим, що прокурор довів наявність інших ризиків, зокрема того, що обвинувачений буде перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на свідків, може вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки вказані ризики нічим не підтверджені.

Отже суд погоджується із тим, що прокурор довів наявність наявність одного вказаного ним ризику, що передбачений частиною 1 статті 177 КПК України, зокрема ризик того, що обвинувачений може втекти, але такий ризик є дуже мінімальним.

Разом з цим суд відзначає, що за положеннями частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден більш м`який запобіжний захід не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Суд врахував, що в силу положень частини 8 статті 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. А це, тримання під вартою.

Проте суд відзначає, що на підставі частини 4 статті 9 КПК України, з урахуванням статті 5 та 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і рішень Європейського Суду з прав людини (зокрема і "Коцаба та інші проти України", заява №20293/16, рішення від 06.07.2023 року), суд застосовує положення про те, що суд завжди повинен розглянути альтернативні триманню під вартою засоби забезпечення обвинуваченого до суду, а не положення КПК, які передбачають застосування тільки тримання під вартою.

І тому, зважаючи на викладені вище обставини, суд вважає, що до набрання законної сили цим вироком, цілодобовий домашній арешт дійсно зможе запобігти доведеному прокурором ризику. При цьому суд враховує і покарання, яке суд призначив цим вироком, зокрема з іспитовим строком.

Через що суд вважає, що підстави для продовження строків тримання ОСОБА_4 під вартою відсутні, але до набрання цим вироком законної сили, є усі підстави для застосування до нього іншого запобіжного заходу, зокрема цілодобового домашнього арешту, за місцем його проживання. І як наслідок, у задоволенні клопотання прокурора слід відмовити, а клопотання захисника про зміну запобіжного заходу підлягає задоволенню.

Щодо зарахування строків тримання під вартою.

20 липня 2023 року, обвинувачений був затриманий на підставі ухвали суду від 07 липня 2023 року про дозвіл на його затримання з метою приводу для розгляду клопотання прокурора щодо тримання його під вартою (а.с.93-95), а ухвалою від 20 липня 2023 року суд обрав йому запобіжний захід у виді тримання його під вартою по 28 серпня 2023 року (а.с.104).

Частиною 5 статті 72 КК України передбачено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Отже зважаючи на те, що у період з 20 липня 2023 року (дата його затримання) по 16 серпня 2023 року (дата ухвалення вироку) обвинувачений перебував під вартою, в умовах попереднього ув`язнення, і суд призначив йому покарання у виді позбавлення волі, але із іспитовим строком, тобто без реального відбуття покарання, на випадок направлення засудженого для відбування призначеного йому основного покарання, ОСОБА_4 слід зарахувати вказаний період часу у строк основного покарання, рахуючи один день перебування під вартою за один день позбавлення волі.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом питань щодо процесуальних витрат, речових доказів і документів та інших питань, передбачених статтею 368 КПК України - відсутні.

Таким чином, на підставі всього вище викладеного та керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,170-211,290-293,318-371,373-377,392-395,532 КПК України суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_4 , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки, який обчислюється з дня проголошення вироку та покласти на нього такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи місце роботи.

У випадку направлення ОСОБА_4 для відбування призначеного йому основного покарання, зарахувати йому у строк основного покарання, час його перебування під вартою, з 20 липня 2023 року (дата його затримання) по 16 серпня 2023 року (дата ухвалення вироку), рахуючи один день перебування під вартою за один день позбавлення волі.

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання ОСОБА_4 під вартою до набрання вироком законної сили - відмовити.

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу - задовольнити. Змінити ОСОБА_4 , до набрання цим вироком законної сили, запобіжний захід з тримання його під вартою на цілодобовий домашній арешт (за адресою: АДРЕСА_1 ), який полягає у забороні залишати це житло цілодобово. Звільнити ОСОБА_4 з-під варти у місці відбування домашнього арешту. Контроль за виконанням вироку, у частині дотримання ОСОБА_4 умов запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, покласти на Головне управління Національної поліції у Львівській області. А виконання вироку, в частині доставки до місця проживання покласти на Головне управління Національної поліції у Івано-Франківській області.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення вироку, оскільки не викликались - з моменту вручення копії вироку.

Вирок, за виключенням частини щодо запобіжного заходу, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, у частині щодо запобіжного заходу, підлягає негайному виконанню після його оголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, прокурору та надіслати на виконання.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім під час його проголошення в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його проголошення. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя ОСОБА_1