Номер провадження: 11-сс/813/1234/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2023 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави у кримінальному провадженні №0000432 від 04.07.2023 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 06.02.2023 року вироком Малиновського районного суду м. Одеси за ч,.1 ст.309 КК України, до покарання у виді обмеження волі, строком на 1 рік; на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

встановив:

В провадженні СВ ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000432 від 04.07.2023 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що 02.07.2023 року, приблизно о 17 год. 55 хв., перебуваючи на розі вулиць Львівській та Довгої в м. Одесі, ОСОБА_8 , побачив раніше незнайому ОСОБА_9 , Яка в цей час проходила по тротуару по АДРЕСА_2 , у якої на шиї висів золотий ланцюжок, якірного плетіння із золотим хрестиком, після чого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір спрямований на відкрите заволодіння майном ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , вступив у злочинну змову із ОСОБА_10 .

Так, ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , розподілили між собою ролі таким чином, ОСОБА_10 відкрито заволодіє майном ОСОБА_9 а ОСОБА_8 буде слідкувати за навколишньою обстановкою.

Продовжуючи свій злочинний намір спрямований на відкрите заволодіння ОСОБА_11 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 і ОСОБА_10 прослідкували за ОСОБА_9 , де на АДРЕСА_3 , біля будинку № 30/1 підбігли до ОСОБА_9 , в цей момент ОСОБА_10 шляхом ривка зірвав з шиї потерпілої ОСОБА_9 золотий ланцюжок, якірного плетіння, довжиною 55 см, 585 проби, 9,49 г. вартістю 12549 гривень та почав бігти у зворотному напрямку, в цей час з ланцюжка на землю впав золотий хрестик, 585 проби, вагою 5,31 г. вартістю 9207 гривень 97 копійок, який ОСОБА_8 підібрав з землі, утримуючи викрадене майно, не реагуючи на законну вимогу потерпілої про повернення викраденого майна, зникли з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 21 тисяча 756 гривень 97 копійок.

05.07.2023 року ОСОБА_8 затримано за підозрою у вчиненні інкримінованого злочину та 06.07.2023 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

07.07.2022 року слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

07.07.2022 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси частково задоволено клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 01 вересня 2023 року включно з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, а саме 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 107 360 гривень.

Крім того, слідчий суддя відмовив у задоволенні скарги захисника ОСОБА_7 на незаконне затримання підозрюваного ОСОБА_8 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення слідчий суддя послався на існування обґрунтованої підозри, а також існування ризиків можливих спроб переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, а також можливого вчинення іншого (аналогічного) кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого.

Захисник посилається на те, що пред`явлена ОСОБА_8 підозра не обґрунтована, в матеріалах провадження містяться суперечності щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 . Крім того, захисник вважає, що вчинення злочину в умовах воєнного стану має реально простежуватись реальний зв`язок з воєнним станом, а не застосовуватись до тих злочинів, які з ним безпосередньо не пов`язані. Наявні заява про вчинення злочину та протокол допиту потерпілої не можуть бути достатніми доказами вчинення злочину, а протокол слідчого експерименту складений з порушенням ст.ст. 104, 105, 228 КПК України, оскільки не містить відомостей кого саме впізнала потерпіла. Крім того, захисник посилається на те, що ОСОБА_8 до проведення впізнання вже був у відділі поліції, а поліцейські вказували потерпілій на нього, що суперечить вимогам процесуального закону. Захисник вважає, що вказана слідча дія проведена не уповноваженим слідчим, як і складений протокол огляду відео запису, а також до матеріалів справи не долучено постанови про створення слідчої групи. Також до матеріалів провадження не долучено постанови про створення групи прокурорів, а тому клопотання подане та погоджене не уповноваженими особами.

Крім того, в протоколі огляду відео запису вже вказуються прізвища ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , хоча останні були навіть не затриманими. Будь-які інші документи, долучені до клопотання слідчого взагалі не доводять причетність ОСОБА_8 до інкримінованого злочину. Захисник також зазначає, що відповідно до показів потерпілої, вона бачила лише одну особу, яка викрала її ланцюжок і з огляду на повідомлену ОСОБА_10 підозру, саме він вчиним злочин, а відомостей щодо ОСОБА_12 її показання не містять. Будь-якими належними доказами слідчим і прокурором не доведено існування жодного ризику, заявленого у клопотанні. Апелянт також вважає, що слідчим суддею не враховано позитивні характеристики ОСОБА_8 ,, який працював моряком, має гарні відзиви під час роботи, працював за спеціальністю, має міцні зв`язки, проживає з батьками та має постійне місце проживання в м. Одесі. Крім того, захисник вважає, що застосований розмір застави не обґрунтований.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника та підозрюваного, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може вчинити будь-які дії, передбачені зазначеною статтею.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке може загрожувати підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

У відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено.

Долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_8 можливо вчинив інкримінований йому злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

З огляду на те, що звернення слідчого до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою мало місце одразу після вчинення злочину, та перебування досудового розслідування на початковому етапі, що потребує достатнього часу для збирання додаткових доказів та перевірку їх шляхом проведення додаткових слідчих дій (не тільки тих, що були вже проведені), апеляційний суд вважає, що долучені до клопотання докази, на даний час свідчать про обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_8 підозри.

Апеляційний суд не погоджується з доводами захисника з приводу відсутності повноважень у слідчих, які проводили впізнання ОСОБА_8 , складали протокол огляду відеозапису, оскільки відповідно до Витягу з ЄРДР №0000432 слідчі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є слідчими, що здійснюють досудове розслідування в даному кримінальному провадженні.

Посилання захисника ОСОБА_7 з приводу суперечностей в кваліфікації дій ОСОБА_8 в повідомленні про підозру та клопотанні слідчого, апеляційний суд бере до уваги та зазначає, що до клопотання слідчого долучено повідомлення про підозру ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України за кваліфікуючими ознаками відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Зазначення в клопотанні слідчого кваліфікуючих ознак «вчинений повторно», поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я» дійсно має місце, однак апеляційний суд вважає таке посилання технічною помилкою, що по суті не вплинула ні на кваліфікацію дій підозрюваного під час розгляду клопотання слідчого та не відображене в мотивувальній частині ухвалі слідчого судді, ні на рішення слідчого судді щодо можливості не застосування до ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу (п.1 ч.4 ст.183 КПК), який до нього був застосований.

Доводи захисника суперечать матеріалам кримінального провадження в частині допиту потерпілої, яка зазначила в своїх показаннях про двох чоловіків, які вчини щодо неї грабіж, один з яких зірвав золотий ланцюжок, а іншій підібрав золоте розп`яття, що впало на підлогу. При цьому, допит потерпілої проведено більш ніж за добу до затримання підозрюваних, а остання детально описала вигляд нападників, оскільки обернулась і спостерігала за їх діями деякий проміжок часу та кричала останнім, щоб вони зупинились.

Крім того, в матеріалах, долучених до клопотання слідчого наявний протокол проведення особи для впізнання за фотознімками від 05.07.2023 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 впізнала в особі, зображеній під №2 особу, яка вчинила щодо неї відкрите викрадення майна та поставила свій підпис на фотознімку.

Апеляційний суд вважає зазначені обставини достатніми для висновку, що підозрювана підтвердила своїм підписом те, що саме ця особа вчинила щодо неї кримінальне правопорушення. Більш того, зазначені обставини можуть бути уточнені під час додаткового допиту потерпілої, а остаточна оцінку щодо допустимості цього доказу має бути надана при розгляді справи по суті обвинувачення в сукупності з іншими доказами.

Апеляційний суд також визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, відповідно до відомостей з ЄДРСР ОСОБА_8 є раніше судимою особою, який 06.02.2023 року вироком Малиновського районного суду м. Одеси засуджений за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі, строком на 1 рік та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Зазначені обставини також можуть слугувати фактором того, що підозрюваний розуміючи можливе покарання з урахуванням попереднього вироку, може вдатись до спроб переховування.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК вчинення іншого кримінального правопорушення, апеляційний суд враховує те, що сам злочин вчинений за попередньою змовою групою осіб, з розподіленням ролей та не може вказувати на його спонтанність, з чого вбачаються обставини, за яких особи готувались до нього, передбачали настання наслідків та можливо такі обставини вказують на те, що такі протиправні дії могли б повторитися у майбутньому. Крім того, апеляційний суд знову звертає свою увагу на попередню судимість підозрюваного, що може не бути врахована як наявність можливого ризику вчинення інших кримінальних правопорушень.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя правильно врахував обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого злочину, який є умисним тяжким злочином, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, а також особу підозрюваного, та вірно визначив підозрюваному як альтернативний запобіжний захід заставу у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що передбачено положеннями п.2 ч.5 ст.182 КПК.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та висунутої підозри у скоєнні тяжкого злочину, а також особи підозрюваного, визначений слідчим суддею на даній стадії досудового розслідування розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином вчиняти будь-які дії, передбачені ст.177 КПК.

Крім того, на час розгляду апеляційної скарги підозрюваний ОСОБА_8 звільнений з під варти у зв`язку з внесенням застави, з`явився до суду апеляційної інстанції, а від прокурора не отримано відомостей, що останній вдається до спроб перешкоджанню кримінальному провадженню, а тому цілком очевидно, що застосований слідчим суддею розмір застави, по-перше є помірним для підозрюваного, а по-друге, є достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2023 року, якою до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кримінальному провадженні №0000432 від 04.07.2023 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4