ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-кп/818/1048/23 Доповідач - ОСОБА_1
Справа № 953/475/23 Головуючий І інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 111-2 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001275 від 13.05.2022 за частиною 1 статті 111-2 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів - до 28.08.2023 включно, без визначення застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року - скасувати, відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , без визначення застави.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник посилається на те, що стороною обвинувачення під час звернення до суду із клопотанням про продовження строку дії тримання під вартою, не доведено наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частини статті 177 КПК України. Це посилання є безпідставним, оскільки ввоно ґрунтується виключно на тяжкості можливого покарання, у разі визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Хоча тяжкість можливого покарання і є вагомою обставиною для оцінювання ризику переховування, однак, за відсутності інших доказів, вона не може бути самодостатньою підставою для підтвердження вказаного ризику, що узгоджується зі сталою практикою ЄСПЛ, викладеною, зокрема у рішеннях «Мамедова проти Росії», «Харченко проти України» та ін.

Сторона захисту звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що диспозицією частини 1 статті 111-2 КК України встановлено кримінальну відповідальність за умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.

Передбачено кримінальну відповідальність, зокрема, за добровільний збір, підготовку та/або передачу матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.

Апелянт вказує, що мова в даній статті йде про активні умисні дії, які полягають саме в збиранні та акумулюванні таких ресурсів або інших активів. Під час розгляду кожного конкретного кримінального провадження, принципово важливо зосереджуватися на ознаках суб`єктивної сторони вчиненого діяння. Всі злочини проти основ національної безпеки України вчиняються з прямим умислом. Водночас, обов`язковими ознаками суб`єктивної сторони, попри те, що вони не зазначені в змісті тієї чи іншої статті, є спеціальний мотив (антидержавницький мотив вчинити діяння на шкоду інтересам України) та мета (заподіяти шкоду національній безпеці України).

Захисник наголошує, що після допиту свідків обвинувачування, сторона захисту вважає, що в діях обвинувачуваного ОСОБА_6 взагалі відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 111-2 КК України, інших доказів, окрім допиту свідків, стороною обвинувачення до суду не подано.

Апелянт вважає, що у поданому прокурором клопотанні належним чином не доведено обставини, передбачені пунктом 2 частини 1 статті 194 КПК, а саме, що об`єктивно існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які вказує прокурор, що у даному випадку є підставою для відмови в задоволенні клопотання у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з наступних підстав.

Продовжуючи строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України, також суд оцінив сукупність обставин, а саме те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчиненого в умовах воєнного стану, тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачується та дійшов висновку про те, що на час розгляду поданого клопотання, ризики не зменшилися та не втратили своєї актуальності, що свідчить про неможливість запобігти наявним ризикам у разі застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.

Поміж з цим, суд першої інстанції зазначив, що визначення розміру застави є недостатнім засобом для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

З такими висновками суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , погоджується суд апеляційної інстанції.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 6 статті 176 КПК України, передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом п`ятим частини першої цієї статті. Пункт 5 частини 1 статті 176 КПК України запобіжним заходом є тримання під вартою.

Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України під час дії воєнного стану, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого частиною 1 статті 111-2 КК України, який відповідно до частини 6 статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, у зв`язку з чим обвинувачений може також переховуватися від суду та органу досудового розслідування.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та тих обставин, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину в умовах воєнного стану, спрямованого на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні існує беззаперечно суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому, належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду.

Колегія суддів, оцінюючи сукупність обставин, вважає що доводи апеляційної скарги захисника про необхідність скасування оскаржуваної ухвали та відмови в задоволенні клопотання прокурора такими, що суперечать положенням частини 6 статті 176 КПК України та вважає, що порядок розгляду судом першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 відповідає вимогам статті 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції враховані положення статей 177, 178 КПК України, дані про особу, перевірені матеріали про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, мотиви прийнятого судом рішення викладені в ухвалі, яка відповідає вимогам статті 196 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 щодо недоведеності ризиків, передбачених пунктами 1,3 частиною 1 статті 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки продовжуючи строк запобіжного заходу ОСОБА_6 , суд дійшов правильного висновку про наявність ризиків, передбачених пунктами 1,3 частини 1 статті 177 КПК України, зазначивши при цьому підстави, за яких застосування до обвинуваченого інших запобіжних заходів є неможливим, з яким цілком погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419, 422-1 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: