Справа № 638/6619/23
Провадження №1-кп/638/1417/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0001433 від 17.06.2023 року стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, українця, громадянина України, неодруженого, не працюючого, із середньо-спеціальною освітою, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

20.11.1999 року Ленінським райсудом м. Харкова за ч.3 ст.81 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

08.08.2002 року Дзержинським райсудом м. Харкова за ч.3 ст.187, ч.1 ст.357, ст. 70 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

17.06.2009 року Київським райсудом м. Харкова за ч.1 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі з застосуванням ст.75 КК України на 1 рік;

27.01.2010 року Ленінським райсудом м. Харкова за ч.2 ст.309, 71 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі;

16.01.2013 року Дзержинським райсудом м. Харкова за ч.1 ст.259 КК України до 3 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України на 1 рік;

01.11.2016 року Дзержинським райсудом м. Харкова за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України на 2 роки;

14.03.2018 року Дзержинським районним судом м.Харкова за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду Харківської області вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.03.2018 року залишено без змін, звільнений 30.03.2020 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 місяць 27 днів;

20.03.2023 року Комінтернівським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.309 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, -

встановив:

13 червня 2023 близько 16 години 30 хвилин, більш точний час судовим розглядом не встановлено, перебував в приміщенні під`їзду № 20 за адресою: АДРЕСА_2 , де побачив потерпілу ОСОБА_5 , яка рухалась у напрямку своєї квартири АДРЕСА_3 за вказаною адресою. У цей час у ОСОБА_4 раптово виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Знаходячись у вказаному місці та у вказаний час ОСОБА_4 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та проникненням у житло, діючи умисно, відкрито, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022», передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення майнової шкоди та бажаючи їх настання, з метою власного незаконного збагачення, діючи повторно, підійшов до вхідних дверей квартири АДРЕСА_4 , та скориставшись тим, що потерпіла ОСОБА_5 не встигла зачинити двері, незаконно проник до приміщення вищевказаної квартири.

ОСОБА_4 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та проникненням у житло, із застосуванням фізичної сили двома руками штовхнув потерпілу ОСОБА_5 , внаслідок чого остання впала на підлогу, в результаті чого останній були спричинені тілесні ушкодження, а саме синці на обличчі, грудній клітині, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше шести днів, що відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ № 6 від 17.01.1995, відноситься до легких тілесних ушкоджень. Після чого, ОСОБА_4 відкрито викрав належні потерпілій ОСОБА_5 сережки із червоного золота, проба 583, загальною вагою 16 грам, вартість яких складає 26400 грн., зірвавши одну з них з вуха потерпілої, у той час як другу сережку потерпіла ОСОБА_5 віддала ОСОБА_4 , підкорившись його вимозі.

Після чого, ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення - злочину зник, отримавши реальну можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд. Своїми протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв потерпілій ОСОБА_5 майнову шкоду на суму 26 400 грн.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному злочині та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив як зазначено вище, що приблизно о 16 годині 30 хвилин 13 червня 2023 року знаходився у під`їзді за адресою АДРЕСА_2 , де помітив потерпілу, яка прямувала до своєї квартири. Вирішивши забрати в неї золоті прикраси, рушив за нею, штовхнув. Коли потерпіла впала зірвав одну із сережек з вуха останньої, а другу вона віддала сама. Потім зник з місця події. Цивільний позов визнав у повному обсязі.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, з проникненням у житло, в умовах воєнного стану та кваліфікує його дії за ч.4 ст.186 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує та обтяжує покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, останній раз 20.03.2023 року Комінтернівським районним судом м.Харкова, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, неодружений, не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку у КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» з синдромом залежності від опіоїдів, впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД №3» ХМР не звертався.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченого , того, що він щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, приймаючи до уваги наявність обставини, що обтяжує його покарання, а також того, що він, маючи декілька непогашених судимостей за вчинення умисних, у тому числі корисливих, злочинів, неодноразово засуджувався до реальної міри покарання, проте такі заходи не призвели до бажаних результатів, оскільки останній знову вдався до протиправної поведінки та вчинив умисний тяжкий злочин протягом іспитового строку за попереднім вироком, а також протягом нетривалого часу після відбуття попереднього покарання у виді позбавлення волі, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень можливе лише з призначенням покарання за ч.4 ст.186 КК у виді позбавлення волі. Водночас, суд з урахуванням встановлених обставин не вбачає підстав для застосування положень статті 75 КК України. Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Щодо питання зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання обвинуваченому, то слід відмітити таке.

ОСОБА_4 був взятий під варту 23.06.2023 року та перебуває під вартою по теперішній час.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 року у справі № 663/537/17 сформувала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) у такому ракурсі, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №2046-VIII (пряма дія Закону№2046-VIII).

З огляду на те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення після 20 червня 2017 року, рахується попередньо ув`язненим з 23.06.2023 року, йому слід зарахувати в строк покарання, згідно ч.5 ст.72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавленні волі.

Оскільки судом призначається покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, за відсутності виняткових обставин, передбачених ч.3 ст.377 КПК України, враховуючи встановлені та викладені раніше обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, які підтверджують ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, на переконання суду до набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою, необхідно залишити без змін.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди у розмірі 26 400 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі, так як завдана шкода на зазначену суму підтверджується матеріалами справи. Також потерпілою заявлено цивільний позов, про стягнення з обвинуваченого 150 000 грн. моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість проводження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом враховано, що внаслідок вчинення правопорушення потерпілій було завдано моральних страждань, що виразилось у негативних емоціях, психічних переживаннях, порушенні звичних умов життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер правопорушення, ступінь та тривалість душевних страждань потерпілої. Одночасно суд також враховує матеріальний стан обвинуваченого, тому, керуючись ст.ст.23, 1167 ЦК України, беручи до уваги зазначені вище обставини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню та з обвинуваченого на користь потерпілої підлягає стягненню 5 000,00 гривень в рахунок погашення моральної шкоди.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Комінтернівського районного суду м.Харкова від 20.03.2023 року, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднати невідбуте покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, та із застосуванням положень ст.72 КК України, згідно якої одному дню позбавлення волі відповідає 2 (два) дня обмеження волі, остаточно визначити покарання за сукупністю вироків у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання - з 23.06.2023 року.

Зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 з 23.06.2023 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму майнової шкоди у розмірі 26 400 (двадцять шість тисяч чотириста) гривень та суму моральної шкоди у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової товарознавчої експертизи №664М від 21.06.2023 року у розмірі 716 гривень 94 копійки.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.06.2023 року.

Речовий доказ кросівки чоловічі ТМ «Nike», чорного кольору, з помаранчевою підошвою- повернути законному володільцю.

Речовий доказ диски з відеозаписом DVD-R ТМ «Verbatim» сірого кольору 16Х4.7Gb, 120 min зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому.

Головуючий суддя: ОСОБА_1