Справа № 359/6626/15-к
Провадження № 1-о/359/1/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 м.Бориспіль

Бориспільський міськрайонним суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

колегії суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області з повною технічною фіксацією та в режимі відеоконференції з Житомирською установою виконання покарань №8, в межах розгляду заяви захисника ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , щодо перегляду вироку Київського міського суду від 08.08.2000 р. відносно ОСОБА_9 , засудженого за ст.ст.93 п.п. «а, з,і», ч.2 ст.143, ч.2 ст.17, ч.2 ст. 143, ч.ч.1,3 ст. 194, 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є в його власності, за нововиявленими обставинами,

в с т а н о в и л а:

До Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла на розгляд заява захисника ОСОБА_12 щодо перегляду вироку Київського міського суду від 08.08.2000 р. відносно ОСОБА_9 , засудженого за ст.ст.93 п.п. «а, з,і», 143, ч.2, 17 ч.2, 143 ч.2, 194 ч.ч.1,3, 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є в його власності.

В обґрунтування захисник ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_10 , яка доповнила позицію, зазначають, що вироком Київського міського суду від 8 серпня 2000 року №1-83/2000, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року, ОСОБА_9 , засуджено за ст.ст.93п.п.«а»,«з»,«і»,143ч.2, 17ч.2,143ч.2,194 ч.ч. 1,3 та 42 КК України 1960 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є в його власності. Цим же вироком до різних строків позбавлення волі засуджено ще чотирьох осіб.

Однак, вважають цей вирок частково не законним та таким, що підлягає перегляду відносно ОСОБА_9 за нововиявленими обставинами за наступних підстав.

При постановленні вироку на стор.27, 28, суд визначив обчислювати строк відбування покарання засудженим ОСОБА_9 та ОСОБА_13 з 5 травня 1999 року, пославшись на єдині наявні у матеріалах справи протоколи їх затримання із цією датою (справа № 1-83/00 Т.4 а.с.1, 42).

Також у судовому засіданні ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та інші підсудні відмовилися від своїх явок з повинною та первісних показань, наданих на попередньому слідстві, та заявили, що до них застосовувалися незаконні заходи фізичного та психічного тиску (вирок стор.23 останній абзац). Такі заяви були оцінені судом критично із посиланням на те, що жоден з підсудних не проходив медичного освідування на попередньому слідстві, а також на відеозаписах слідчих дій за участі ОСОБА_9 та ОСОБА_15 від 3 та 10 травня 1999 року слідів фізичного насильства не видно (вирок стор.24 п`ятий та останній абзаци). На підтвердження цієї позиції на стор.25 другий абзац суд послався й на те, що 28 грудня 1999 року було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи стосовно працівників міліції, оскільки заяви підсудних про застосування незаконних методів слідства не підтвердилися (справа № 1- 83/00 Т.4 а.с.224-225). Внаслідок цього, для обґрунтування вироку за кожним з епізодів звинувачення суд послався, зокрема, на явки з повинною, пояснення та показання відібрані у ОСОБА_9 та ОСОБА_13 у період з 29 квітня до травня 1999 року.

Однак у 2003 році перевіркою прокуратури м.Києва за скаргою судженого ОСОБА_9 було встановлено, що згідно книги обліку доставлених осіб за 1999 рік Подільського РУГУ МВС України в м.Києві, ОСОБА_9 був затриманий 29 квітня 1999 року о 2 год. 40хв., оскільки за даними довідкового бюро перебував у розшуку; 1 травня 1999 року о 18 год. звільнений під підписку про невиїзд; 1 травня 1999 року о 21 год. затриманий за підозрою у вчинені злочину, передбаченого ст.94 КК України (протокол №050228); 4 травня 1999 року о 4 год. 30хв. звільнений під підписку про невиїзд (справа № 1-83/00 Т.9 а.с. 343-344).

Вказаною прокурорською перевіркою також було встановлено, що відповідно до запису № 143/12 в журналі обліку прийому хворих за №7 1999 року травматологічного пункту Подільського району м. Києва, 7 травня 1999 року о 16 год. було обстежено ОСОБА_9 та діагностовано: забій м`яких тканин тулубу, правого передпліччя, правої гомілки, крововиливи, пошкодження зв`язок лівого гомілково-ступневого суглобу тощо. Зазначено про травму від 5 травня 1999 року у побуті та видано довідку № 352 про можливість перебування в умовах СІЗО/ІТТ із рекомендаціями подальшого амбулаторного лікування (копія листа прокуратури м. Києва від 19 листопада 2003 року додана до заяви).

За наслідками цієї перевірки та внесеного на її підставі прокурорського подання постановою Апеляційного суду м.Києва від 3 грудня 2003 року вирок щодо засудженого ОСОБА_9 був уточнений шляхом зарахування до строку відбування покарання часу його фактичного перебування під вартою з 29 квітня до 1 травня 1999 року та з травня до 4 травня 1999 року. В постанові зазначено, що такі дані щодо ОСОБА_9 не були відомі суду при постановленні вироку (Т.9 а.с. 343-344).

У 2015-2016 роках на адвокатські запити адвоката ОСОБА_16 Житомирська УВП(№8) надала з особових справ засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_13 засвідчені копії: медичної довідки №352 від 7 травня 1999 року, виданої травматологічним пунктом Подільського району м.Києва на ім`я ОСОБА_9 , в якій зазначені ті самі тілесні ушкодження (Т.6 а.с.54); протокол затримання ОСОБА_9 від 4 травня 1999 року о 14 год. 30 хв. (№099759) та довідок про перебування його в Подільському РУГУ МВС України в м. Києві з 4 до 7 травня 1999 року та в ITT ГУ МВС України в м. Києві з 7 травня до 28 травня 1999 року (Т.6 а.с.52,53); медичної довідки №2129 від 17 травня 1999 року, виданої на ім`я ОСОБА_13 , згідно якої він був доставлений до лікаря працівниками міліції у зв`язку із скаргами на біль в області забійної рани третього пальця лівої руки та по зовнішній поверхні лівого передпліччя, на виділення крові із прямої кишки; після медичного огляду постановлено діагноз: досліджені рани китиці та передпліччя у стадії загоєння вторинним натяжінням; значено про можливість перебування в умовах ІТТ/СІЗО (Т.3 а.с.38); довідок про перебування ОСОБА_13 в Подільському РУГУ МВС України в м. Києві з 5 до 17 травня 1999 року та в ITT ГУ МВС країни в м. Києві з 17 до 28 травня 1999 року (Т.3 а.с.37); КНП Консультативно-діагностичний центр Подільського району м.Києва надало інформацію щодо медичного обстеження ОСОБА_9 7 травня 1999 року, зокрема засвідчену копію запису № 143/12 в журналі обліку прийому хворих за №7 1999 року, в якому зафіксовані ті самі тілесні ушкодження (Т.3 а.с.11-12).

Також у межах цієї справи адвокат ОСОБА_17 22 лютого 2016 року отримав пояснення громадянки ОСОБА_18 . Вона пояснила, що 3 травня 1999 року пізно ввечері їй зателефонувала невідома особа та повідомила, що її сина ОСОБА_13 затримали та жорстоко катують в Подільському РУ. Через кілька днів, 5 чи 6 травня 1999 року у приміщенні відділку міліції їй вдалося побачити сина, який був побитий та хворий на застуду. Вдруге їй вдалося побачити сина в приміщенні прокуратури Подільського району м. Києва 13 травня 1999 року. ОСОБА_18 виявила у нього рани на руці, обробила їх та зробила перев`язку. Зі слів слідчого прокуратури вона дізналася, що ці рани з`явилися внаслідок того, що її син відмовлявся надати визнавальні показання (Т.3 а.с.40-42). Під час надання пояснень громадянка ОСОБА_18 передала адвокату ОСОБА_12 витяг з медичної картки (копія медичної довідки №2129) засудженого ОСОБА_13 , який був отриманий у 2005 році від Житомирської УВП (№8) за адвокатським запитом тодішнього захисника засудженого та містить інформацію про його медичне обстеження 17 травня 1999 року, зокрема зазначені тілесні ушкодження (Т.3 а.с.14). Також вона передала копію довідки МКВД в/в №2 щодо рівня лейкоцитів, встановлених лабораторним дослідженням аналізів ОСОБА_13 від 17 травня 1999 року (Т.3 а.с.39).

Щодо порушення п.1, п/п "с" п.3 cт.6 Конвенції в аспектах прав не свідчити проти себе та користуватися правовою допомогою захисника.

За ч.1 ст.43-1 КПК України 1960 року особа затримана за підозрою у вчиненні злочину, є підозрюваним. За ч.4 ст.29, ч.1 ст.59, ч.2 ст.63 Конституції України кожному затриманому має бути невідкладно роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання користуватися правничою допомогою захисника, зокрема безоплатно. Імперативні вимоги щодо присутності захисника при допитах затриманого підозрюваного містяться й у ст.45, ч.2 ст.107 КПК України 1960 року, але дозволяють відмову підозрюваного від захисника у порядку, передбаченому частиною другою статті 46 цього Кодексу.

На порушення цих норм законодавства України, за відсутності захисника, в наступні 4 доби після затримання у ОСОБА_9 було відібрано:

- явку з повинною від 29 квітня 1999 року із зазначенням того, що він добровільно з`явився до міліції та зізнається, що вбив гр. ОСОБА_19 в квартирі цього потерпілого, а також вчинив відносно нього ще ряд злочинів, зокрема організував виготовлення фіктивної довіреності на приватизацію цієї квартири (справа 1-83/00 Т.1 а.с.104-107); два аркуші з підписами «схематичне зображення місцевості у районі Осокорків, де наприкінці грудня 1998 року ним був прихований труп ОСОБА_20 та схематичне зображення квартири ОСОБА_20 у період кінця грудня 1998 року, коли відбулося вбивство (Т.1 а.с.108, 109). Згідно із відмітками на цій явці, її було прийнято п`ятьма працівниками міліції з УКР ГУ МВС України в м. Києві та ВКР Подільського РУ;

- пояснення від 30 квітня 1999 року, в якому слідчий прокуратури написав, що 29 квітня 1999 року ОСОБА_9 самостійно з`явився до міліції, де без примусу написав явку з повинною. Зміст та обсяг цього пояснення схожий з описом подій, наведених в явці з повинною (справа 1- 83/00 Т.1 а.с.110-113);

-показання під час огляду місця події від 30 квітня 1999 року (справа №1-83/00 Т.1 а.с.114-118);

-показання при відтворенні обстановки та обставин події від 3 травня 1999 року (справа 1-83/00 Т.1 а.с.119-126). Згідно протоколу цієї слідчої дії під час її проведення ОСОБА_9 попередили про кримінальну відповідальність за ст.178 КК України 1960 року за відмову від дачі показань.

Відомостей про те, що після затримання при відібранні зазначених свідчень ОСОБА_9 повідомляли про його права, зокрема право не свідчити проти себе, або що він відмовився від захисника, у матеріалах справи немає.

5 травня 1999 року відносно ОСОБА_9 було порушено кримінальну справу за ч.6 ст.19, ст.93 п.п. «а», «ж», «и» КК України 1960 року, яка передбачала призначення смертної кари (справа 1-83/00 Г.1 а.с.7-8). У той самий день, на сьому добу незаконного тримання під вартою, не повідомивши про цю підозру, слідчий за відсутності захисника відібрав показання ОСОБА_9 , допитавши його як підозрюваного у менш тяжкому злочині, передбаченому ст.94 цього Кодексу (справа 1-83/00 Т.4 а.с.7-21).

7 травня 1999 року, на дев`яту добу тримання під вартою, постановою про обрання запобіжного заходу, санкціонованою прокурором, ОСОБА_9 призначили тримання під вартою (справа 1- 83/00 Т.4 а.с.22).

Незалежно від ролі, яку при засудженні за умисні вбивства, вчинені при обтяжуючих обставинах, відіграли показання, одержані від підозрюваного за відсутності захисника, посилання на такі докази в обвинувальному вироку було визнано порушенням права на захист та гарантій справедливого судового розгляду й у справах «Яременко проти України», №32092/02, від 12 червня 2008 року, п.п.87-88; «Олег Колесник троти України», №17551/02, від 19 листопада 2009 року, п.п.35-38; «Балицький проти України», №12793/03, від 3 листопада 2011 року, п.п.37-41; «Чопенко проти України», № 17735/06, від 15 січня 2015 року, п.п. 49-54 та у багатьох інших справах, подібних за обставинами до цього кримінального провадження.

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що твердження про погане поводження повинні бути підкріплені належними доказами. Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності „поза розумним сумнівом". Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (див. рішення від 18 січня 1978 р. у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series A, № 25). Коли вся чи значна частина інформації про події, про які йдеться, відома виключно органам влади як це має місце у справі щодо затриманих осіб, які перебувають під контролем органів влади,- і коли у таких осіб під час їхнього перебування під вартою з`являються тілесні ушкодження, це породжує відповідні обґрунтовані презумпції факту. При цьому тягар і введення можна вважати покладеним на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Тигкеу)[ВП], заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). У разі якщо національні органи влади не провели ретельного та незалежного медичного огляду заявника до взяття його під варту, Уряд не може посилатись на це у своєму захисті та стверджувати, що ушкоджень, про які йдеться, було завдано до взяття заявника міліцією під варту (див. серед інших джерел, рішення від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», заява № 39598/03, п. 68, та рішення від ІЗ березня 2014 року у справі «Данілов проти України», заява № 2585/06, п. 63). Суд повторює, що відповідальність за умови тримання осіб під вартою несе держава, і що обов`язок забезпечення захисту таких осіб покладено на органи влади. Беручи до уваги обов`язок органів влади пояснити причини виникнення тілесних ушкоджень у осіб, які перебувають під їхнім контролем, Суд вважає, що сам той факт, що нікого не було визнано винним у вчиненні насильницького злочину щодо затриманого, як відбулося в цій справі, не може звільняти державу від відповідальності за Конвенцією (див., mutatis mutandis, рішення у справах Есен проти Туреччини» (Esen v. Turkey), заява № 29484/95, п.28, «Яз проти Туреччини» (Yaz v. Turkey), заява № 29485/95, п.30, і «Айше Тепе проти Туреччини» (Ayse Тере v. Turkey), заява № 29422/95, від 22 липня 2003 року); а також рішення у справах «Афанасьєв проти України», заява ,/о 38722/02, від 5 квітня 2005 року, п.64, «Суптель проти України», заява /о 39188/04, від 19 лютого 2009 року, п.51).

У контексті наведеної практики ЄСПЛ особливу увагу на себе звертає той факт, що численні забої та ушкодження ніг, рук, тулубу були виявленні у ОСОБА_9 7 травня 1999 року, на 9-ий день його перебування під вартою, тобто після відібрання у нього за відсутності захисника вказаних зізнавальних показань, а рани на руці ОСОБА_13 17 травня 1999 року, на 12-й день перебування під вартою, після відібрання усіх його зізнавальних свідчень, зокрема показань як підозрюваного та обвинуваченого від 5 та 13 травня 1999 року, а також явки з повинною та пояснення, які не містять дат (справа 1-83/00 Т.1 а.с. 150-152; Т.4 а.с.49-54, 65-70).

Виявлення після ухвалення вироку документів щодо тілесних ушкоджень, зафіксованих у ОСОБА_9 та ОСОБА_13 під час і попереднього слідства, доводить неналежність прокурорської перевірки, проведеної у 1999 року старшим слідчим прокуратури м.Києва ОСОБА_21 , на матеріали яку послався у вироку суд. Увесь обсяг перевірки складався з відібрання пояснень у трьох працівників карного розшуку, які входили до слідчо-оперативної групи, очолюваної цим перевіряючим (справа 1-83/00 Т.1 а.с.26, Т.4 а.с.212-222). Останній також проігнорував факти незаконного тримання ОСОБА_9 під вартою в Подільському РУ з 29 квітня до 7 травня 1999 року та фіксації його тілесних ушкоджень 7 травня 1999 року, вказані у його скарзі на ім`я прокурора м.Києва від 12 грудня 1999 року (справа 1-83/00 Т.4 а.с.219).

За своїм обсягом проведена слідчим Алейніковим перевірка повністю співпадає із тою, що отримала критичну оцінку та була визнана порушенням ст.3 Конвенції (у процесуальному аспекті) у справі «Огородник проти України», рішення від 5 лютого 2015 року, п.п.88-91, де ЄСПЛ зазначив таке:

«88. ... заявник неодноразово скаржився національним органам влади на жорстоке поводження з ним. Розслідування з цього приводу на національному рівні в основному складалося з отримання пояснень від причетних працівників міліції, хоча за жодних умов не вважалося за необхідне допитати самого заявника. Слідчі органи також не призначали проведення судово-медичних експертиз заявника для перевірки його тверджень.

89. Загалом видається, що спосіб, у який органи влади підходили до розслідування за скаргами заявника, спрямовувався радше на виправдання підозрюваних працівників міліції, ніж на встановлення об`єктивних обставин, за яких заявник отримав тілесні ушкодження. ...

91. Із цього випливає, що було порушення процесуального аспекту статті 3 Конвенції».

Отже у світлі нових обставин справи, постанову про відмову у порушенні кримінальної справи щодо працівників Подільського РУТУ МВС України в м.Києві від 28 грудня 1999 року (справа 1-83/00 Т.4 а.с.223-224), винесену вказаним слідчим за результатами неналежної перевірки, проведеної на порушення ст.3 Конвенції, та використану судом для обґрунтування вироку, слід оцінювати критично як недопустимий.

Також, коли у підозрюваного, який скаржиться, що під час допитів взнав жорстокого поводження з боку правоохоронців, було зафіксовано тілесні ушкодження, а належного розслідування за його скаргами державні органи не проводили, ЄСПЛ за критерієм „поза розумним сумнівом" послідовно визнає, що первісні зізнання заявника були отримані в результаті поводження, яке прирівнюється до катування у розумінні ст.3 Конвенції. Коли ж при розгляді кримінальних справ українські суди визнавали такі зізнання допустимими доказами, ЄСПЛ, посилаючись на наведенні вище принципи своєї практики, констатував, що це зводить нанівець саму суть права заявника не свідчити проти себе, незалежно від того, яку вагу такі зізнання мали у доказовій базі для його засудження, і навіть від того, що протягом слідства заявник зізнавався ще кілька разів. За таких обставин ЄСПЛ послідовно встановлює порушення п. 1 ст.6 Конвенції у зв`язку із недотриманням права заявника не свідчити проти себе, яке призводить до несправедливості судового розгляду в цілому (див., серед інших, рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, № 43210/04, п.п. 260-261, «Жизіцький проти України» від 19 лютого 2015 року, № 57980/11, п.п. 65-66, «Зякун проти України» від 25 лютого 2016 року, п.п.43-64).

У своїй практиці ЄСПЛ також постійно наголошує, що під впливом застосування незаконних методів слідства жертва може перебувати протягом тривалого часу та навіть після залучення захисника підтверджує первісні показання, виключно через страх знову бути підданою жорстокому поводженню, адже ці первісні показання визначають рамки розслідування справи (див. наприклад, рішення у правах «Нечипорук і Йонкало», згадане вище, п.п. 258-267; «Ушаков та Ушакова проти України» від 18 червня 2015 року, №10705/12, п.п. 105-110; «Огородник», згадане вище, п.п. 107-111). На це ЄСПЛ звернув увагу й у рішенні по справі «Зякун проти України» від 25 лютого 2016 року, п.п. 51- 52 зазначивши таке:... зізнання заявника у вчиненні злочину під час документально незафіксованого тримання під вартою протягом щонайменше двох діб у поєднанні з медичними доказами існування нез`ясованих тілесних ушкоджень створює враження, що заявник міг надавати зізнавальні свідчення недобровільно. За обставин справи присутність захисника під час фактичного надання заявником зізнавальних показань само по собі не виключає можливості того, що заявника було піддано жорстокому поводженню до зустрічі із захисником та він був заляканий міліцією, оскільки залишався під її контролем».

Це пояснює той факт, що перебуваючи в ІТТ МВС України в м Києві, вже у присутності захисника 14 травня 1999 року ОСОБА_9 надав зізнавальні показання в якості обвинуваченого (справа 1-83/00 .с.33-38). Саме у період незаконного тримання під контролем міліції в Подільському РУ та ІТТ ГУ МВС в м.Києві, протягом місяця після фактичного затримання, було відібрано усі зізнавальні показання ОСОБА_9 та ОСОБА_13 . Підтверджене витребуваними адвокатом довідками вказаних міліційних установ, це становить порушення п.1 ст.5 Конвенції, ч.ч.3, 4 ст.155 КПК України 1960 року, за якими взята під варту особа має триматися в слідчому ізоляторі, а в місцях тримання затриманих о трьох діб.

При цьому незаконне утримання ОСОБА_9 протягом 9 днів (з 29 квітня до 7 травня 1999 року) та ОСОБА_13 протягом 12 днів (з 5 до 17 травня 1999 року) під час відібрання зізнавальних показань у Подільському РУ, де не облаштовано спальних місць та не передбачено харчування, становило жорстоке, нелюдське поводження у розумінні ст.3 Конвенції, та має визнаватися одним з незаконних методів слідства.

Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 1-1/2004 „системне тлумачення положень ст. 459, пунктів 4, 5 ст. 462, ст. 91 КПК України 2012 року вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень, що має місце у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки: вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення; вони знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення; вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути". Зі змісту вироку та постанови Апеляційного суду м.Києва від 3 листопада 2003 року однозначно вбачається, що наведені у заяві обставини щодо фактичного часу затримання ОСОБА_9 , подальшого незаконного тримання у нелюдських умовах його та засудженого ОСОБА_22 , наявності у них тілесних ушкоджень, неналежність прокурорської перевірки за скаргами на незаконні методи слідства, не були відомі суду на час судового розгляду при постановленні вироку.

Вказані обставини неспростовно доводять, що усі показання, зібрані у ОСОБА_9 та ОСОБА_13 на початку попереднього слідства ( у період з 28 квітня до 14 травня 1999 року), а також постанова про відмову у порушенні кримінальної справи від 28 грудня 1999 року, які використані для обґрунтування вироку, є недопустимими доказами. Їх використання спричинило неправильність вироку, оскільки в цілому порушило право ОСОБА_9 на справедливий розгляд, гарантований п.1 .7.6 Конвенції та конституційну заборону щодо використання доказів обвинувачення, отриманих незаконним шляхом (ч.3 ст.62 Конституції України).

Відтак, вказані у заяві обставини є нововиявленими у розумінні ч.2 ст.459 КПК України 2012 року та неспростовно доводять незаконність вироку.

Також захист акцентує, що допити та інші слідчі дії з усіма обвинуваченими у цій справі здійснювали одні і ті самі учасники слідчо-оперативної групи, які, найбільш вірогідно, застосовували при цьому одні і ті самі методи.

Використання такої презумпції є усталеним у практиці ЄСПЛ, якій навіть за відсутності тілесних ушкоджень, за подібних обставин доходить висновку про порушення права заявника не свідчити проти себе, ґрунтуючись на ознаках тиску з боку слідчих на інших обвинувачених у справі. Зокрема, в рішенні у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, №16404/03, п.59, в якій при допиті за відсутності захисника підозрюваний також зізнався у вчиненні вбивства, а у подальшому відмовився від свої зізнань, заявивши про застосування фізичного тиску, ЄСПЛ встановив порушення п.1 та п/п «с» п.3 ст.6 Конвенції, зазначивши таке: «...незважаючи на доводи Уряду про те, що право заявника "на мовчання" гарантувалося національним законодавством і що не було доказів поганого поводження з ним з метою одержати зізнання, обставини справи свідчать про те, що слідчі органи домоглися від нього показань усупереч його волі. Хоча заявник не довів фактів фізичного тиску на нього з боку слідчих, той факт, що в рамках того самого провадження інша особа також зізналась у вбивстві пані ОСОБА_23 і відмовилася від своїх показань, посилаючись на тиск з боку того самого слідчого, може породжувати обґрунтовані сумніви щодо методів роботи слідчого в цій справі».

Відповідно, виявлення відомостей щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_24 та ОСОБА_13 , а також щодо тривалого незаконного тримання їх у нелюдських умовах в Подільському РУ, викликає обґрунтовані сумніви й стосовно того, що явки з повинною та показання, отримані від ОСОБА_15 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 на передньому слідстві переважно за відсутності захисників, також були надані не добровільно, на порушення п.1 ст.6 Конвенції.

Саме тому, зробивши у судовому засіданні Київського міського суду докази про застосування до них незаконних методів слідства, обвинувачені ОСОБА_15 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 відмовилися від усіх своїх свідчень, отриманих на попередньому слідстві (вирок, стор.23 останній абзац).

Таким чином, у світлі нових обставин стає очевидним, що належних, допустимих, достовірних доказів, достатніх для доведення винуватості ОСОБА_9 в інкримінованих йому злочинах, у матеріалах справі немає. За наслідками перегляду вироку за нововиявленими обставинами ОСОБА_9 належить повністю виправдати через недоведеність його вини у вчиненні злочинів.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_10 повністю підтримала дану заяву з мотивів зазначених в ній.

Засуджений ОСОБА_9 повністю підтримав вказану заяву та обставини викладені в ній та заперечував причетність до вчинення вказаних злочинів. Детально і послідовно розповів коли саме його було затримано, які незаконні заходи впливу психологічного та фізичного характеру до нього застосовували працівники міліції. В яких нелюдських умовах його утримували з метою отримання зізнавальних показань у вчиненні злочинів, яких він не скоював. Коли саме і куди його возили для надання йому медичної допомоги. Крім того детально розповів в якому хворобливому стані він бачив ОСОБА_13 , до якого також застосовували незаконні заходи впливу працівники міліції.

Прокурор ОСОБА_8 в попередніх засіданнях повністю заперечувала щодо належних та законних підстав для скасування вказаного вироку.

Заслухавши позицію учасників процесу, колегією був встановлений порядок дослідження доказів відповідно до якого в судовому засіданні було допитано:

ОСОБА_13 , який детально і послідовно розповів коли саме його було затримано, які незаконні заходи впливу психологічного та фізичного характеру до нього застосовували працівники міліції. В яких нелюдських умовах його утримували з метою отримання зізнавальних показань у вчиненні злочинів, яких він не скоював. Коли саме і куди його возили для надання йому медичної допомоги. Крім того детально розповів в якому хворобливому стані він бачив ОСОБА_9 , до якого також застосовували незаконні заходи впливу працівники міліції. Повністю заперечував свою причетність до вчинення вказаних злочинів.

ОСОБА_18 , яка детально та послідовно розповіла в якому стані вона бачила свого сина ОСОБА_13 , який був затриманий працівниками міліції. Розповіла про наявність на його тілі тілесних ушкоджень, які вона бачила особисто та надавала йому медичну допомогу.

Досліджено письмові докази:

-відомості КНП "Консультативно-діагностичний центр" Подільського району м. Києва довідка №352 від 07.05.1999 р. про виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_9 та про зміст запису №143/12 від 7.05.1999р. в журналі прийому хворих травмпункту (Т.3 провадження а.с.10,11);

-засвідчена копія запису №143/12 від 7.05.1999 р. в журналі прийому травм-пункту (щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_9 (Т.3 провадження а.с.12);

-засвідчена копія протоколу затримання підозрюваного ОСОБА_9 від 04.05.1999 р. та засвідчені довідки про час перебування ОСОБА_9 з 04.05.1999 по 07.05.1999 рр. в Подільському РУГУМВС в Україні в м.Києві та з 07.05.1999 по 28.05.1999 р. (Т.6 провадження а.с.51-52);

- засвідчені копії довідок про перебування ОСОБА_9 в Подільському РУ з 4 до 7 травня 1999р. та ІТТ ГУ МВС України в м.Києві з 7 до 28 травня 1999 р. (Т.6 провадження а.с.53).

Також були дослідженні матеріали кримінальної справи №1-83/2000 в частині проведених слідчих дій з ОСОБА_9 у період його затримання до звернення за медичною допомогою, а саме:

-явку з повинною від 29 квітня 1999 року із зазначенням того, що він добровільно з`явився до міліції та зізнається, що вбив гр. ОСОБА_19 в квартирі потерпілого (Т.1 а.с.104-107); два аркуші з підписами «схематичне зображення місцевості у районі Осокорків, де наприкінці грудня 1998 року ним був прихований труп ОСОБА_20 та схематичне зображення квартири ОСОБА_20 у період кінця грудня 1998 року, коли відбулося вбивство (Т.1 а.с.108, 109);

-протокол огляду місця події від 30.04.1999 р. за участі ОСОБА_9 (Т.1 а.с.114-118);

-протокол відтворення обставин та обстановки події від 05.05.1999 р. за участі ОСОБА_9 (Т.1 а.с. 119-126);

-протокол затримання ОСОБА_9 в порядку ст.115 КПК в редакції 1960 р. від 05.05.1999 р. (т.4 а.с.1);

-постанову про відмову у порушенні кримінальної справи стосовно працівників міліції, (справа № 1- 83/00 Т.4 а.с.224-225);

-постанова Апеляційного суду м.Києва від 03.12.2003 якою ОСОБА_9 зараховано у строк відбуття покарання фактичне знаходження його під вартою з 29.04.1999 по 01.05.1999 та з 01.05.1999 по 04.05.1999 року (Т.9 а.с.343-344);

Відповідно до практики Верховного Суду щодо питань провадження за нововиявленими обставинами, при перегляді судового рішення важлвим є дотримання принципу юридичної визначеності. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п. 40) та від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (п. 46) неодноразово акцентував увагу на тому, що одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «res judicata» - принципу остаточності рішення суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими й непереборними обставинами.

Верховним Судом під час розгляду справи № 51-517ск18 від 12.05.2020 р. було запропоноване визначення нововиявленим обставинам, а саме, нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду при прийнятті судового рішення, а також спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Перегляд за нововиявленими обставинами є надзвичайною (екстраординарною) процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанції) виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження, розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним (Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду справа № 522/14170/17 від 03.02.2020 р. № 51-2290ск20 від 18.05.2020 р.).

Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів; 2) неправильність перекладу висновку і пояснень експерта; 3) завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути (ч. 2 ст. 459 КПК України).

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. За змістом наведених норм процесуального закону, роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для даної конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення (справа № 51-517ск18 від 12.05.2020 р. Верховний Суд).

В своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, згідно з якою перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є ревізійною стадією, в ході якої суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, що не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути. Тобто, обставини, що не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність прийнятого судом рішення по суті. Процедура скасування остаточного рішення передбачає виникнення суттєвих для справи обставин, які раніше не були відомі. Особа, яка порушує питання про скасування, має довести, що не було можливості надати зазначені докази на остаточному розгляді і що вони є суттєвими.

Дослідивши всі аргументи та докази сторони захисту, колегія суду приходить до висновку, що підставою для перегляду вказаного вироку за нововиявленими обставинами є наявність довідки №352 від 7 травня 1999 року про те, що було обстежено ОСОБА_9 та діагностовано: забій м`яких тканин тулуба, правого передпліччя, правої гомілки, крововиливи, пошкодження зв`язок лівого гомілково-ступневого суглобу тощо. Зазначено про травму від 5 травня 1999 року у побуті та видано довідку № 352.

Обставини виявлення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 під час медичного обстеження у медичному закладі 07.05.1999, йому були відомі, про те він не вказав про них під час судового розгляду та не подав даний доказ через свого захисника, що б дало можливість з`ясувати ці факти під час судового розгляду. Таким чином наявність самої довідки №352 від 07.05.1999 про виявлення у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, не свідчить про наявність доказу в розумінні нововиявлених обставин, а лише засвідчує певні обставини, які були відомі заявнику та колегії суддів, так як з вироку суду (Т.8 кр. справи а.с. 23 абз.7) вбачається, що під час судового розгляду та допиту підсудних, всі вони вказували, що відносно них працівниками міліції в ході слідства застосовувалися недозволені методи ведення слідства, під фізичним та психологічним тиском працівників міліції вони оговорили себе та інших підсудних, у зв`язку з чим відмовилися від явок з повинною та визнавальних показань в період слідства.

Щодо встановлення дійсної дати затримання ОСОБА_9 , постановою Апеляційного суду м.Києва від 03.12.2003, ОСОБА_9 зараховано у строк відбуття покарання фактичне знаходження його під вартою з 29.04.1999 по 01.05.1999 та з 01.05.1999 по 04.05.1999 року.

Колегія суддів відхилає доводи ОСОБА_9 про нелюдські умови тримання в різних приміщеннях правоохоронних органів, про які детально розповів він та ОСОБА_13 , оскільки не вважає їх нововиявленими обставинами, які доводять неправильність вироку.

Щодо порушення права не свідчити проте себе та права на захист, дані обставини, на думку колегії суддів, не є нововиявлені, так як безпосередньо досліджувалися судом під час розгляду справи по суті та під час перегляду вироку касаційною інстанцією.

На підставі наведеного вище, зважаючи на норми чинного законодавства та усталеної практики Верховного суду, колегія суддів прийшла до переконання про залишення заяви захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , щодо перегляду вироку Київського міського суду від 08.08.2000 р., відносно ОСОБА_9 , за нововиявленими обставинами, залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 371,376, 459-467 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Заяву захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , щодо перегляду вироку Київського міського суду від 08.08.2000 р., відносно ОСОБА_9 , засудженого за ст.ст.93 п.п. «а, з,і», 143, ч.2, 17 ч.2, 143 ч.2, 194 ч.ч.1,3, 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є в його власності, за нововиявленими обставинами, залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом семи днів з моменту проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_3

ОСОБА_2