УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року

м. Київ

справа № 346/2852/22

провадження № 51-3894ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України (далі - КК), та засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 22 березня 2022 року приблизно о 10:00 перебував у с. Саджавка Коломийської ОТГ поряд з урочищем «Під березиною», на території якого розміщено збірно-розбірна тимчасова споруда (зруб), що належить потерпілому ОСОБА_4 , та в нього раптово виник умисел на незаконне проникнення до вказаного володіння. Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_5 незаконно, не маючи дозволу власника на вхід, пройшовши через піднятий вгору шлагбаум, проник на територію урочища та шляхом віджиму віконної рами проник в приміщення споруди (зрубу).

Вказаними протиправними діями ОСОБА_5 порушив конституційне право потерпілого ОСОБА_4 на недоторканість житла (іншого володіння), що гарантовано кожному громадянину статтею 30 Конституції України.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 змінено та призначено ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, в іншій частині судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через м`якість, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. Так, потерпілий вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_5 не визнав своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні, не кається у вчиненому та не бажає виправитись, а також не спроможний самокритично оцінити протиправність своїх дій. Наголошує, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що зазначені обставини не є формальними, а свідчать про не усвідомлення засудженим суспільної небезпеки вчинених ним діянь. Наголошує, що зухвала поведінка засудженого та його ставлення до вчиненого не сприяли досудовому розслідуванню та розкриттю злочину. Вважає, що виправлення засудженого можливе виключно за умови відбування ним реальної міри покарання у виді обмеження волі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК, та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення зводяться до тверджень потерпілого про м`якість призначеного покарання ОСОБА_5 .

Такі доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту скарги вбачається, що потерпілий фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Як убачається з копії ухвали, суд апеляційної інстанції під час зміни вироку місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, а також дані про його особу, який притягається до кримінальної відповідальності вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, бере активну участь у волонтерській допомозі ЗСУ.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання у виді штрафу, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Щодо доводів потерпілого у касаційній скарзі щодо неврахування судом апеляційної інстанції того, що засуджений ОСОБА_5 не розкаявся у скоєному слід зазначити наступне.

Так, при зміні призначеного покарання судом апеляційної інстанції не було детально проаналізовано ставлення засудженого до скоєного, водночас було враховано інші дані, в тому числі конкретні обставини справи, інформацію про його особу та обставини, які в сукупності свідчать про можливість виправлення засудженого без обмеження волі, однак, з реальним покаранням у виді штрафу.

Колегія суддів погоджується із цим висновком і вважає, що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали суду апеляційної інстанції, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного

ОСОБА_5 покарання, потерпілий у касаційній скарзі не навів.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3