Справа № 336/39/22
Провадження 1-кп/336/292/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) № 0001711 від 16.10.2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, пенсіонер, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним із зазначенням місця, часу, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

16 жовтня 2021 року близько 18 години 45 хвилин, водій ОСОБА_4 керуючи автомобілем «ВАЗ-21061», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Іванова, від вул. Магістральної в напрямку вул. Стефанова в м. Запоріжжі, наближаючись до нерегульованого перехрестя з вул. 8 Березня.

В цей час, в зоні дії нерегульованого пішохідного переходу, який розташований на нерегульованому перехресті вул. Іванова з вул. 8 Березня, біля буд. 83 по вул. Іванова, та позначений дорожньою розміткою - 1.14.1 («зебра», нерегульований пішохідний перехід), а також дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 («пішохідний перехід») Правил дорожнього руху, вийшла на проїзну частину пішохід ОСОБА_5 , перетинаючи її справа-наліво за напрямком руху автомобіля «ВАЗ-21061», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Під час подальшого руху, водій ОСОБА_4 в`їхавши на нерегульоване перехрестя вул. Іванова з вул. 8 Березня, наближаючись до зазначеного нерегульованого пішохідного переходу, маючи при цьому об`єктивну можливість своєчасно виявити на ньому пішохода ОСОБА_5 , та маючи технічну можливість уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування гальмування, належних заходів до зупинки керованого транспортного засобу не вжив, внаслідок чого скоїв на неї наїзд.

Своїми діями водій ОСОБА_4 порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, відповідно до якого:

- п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху, згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № СЕ-19/108-21/12709-ІТ від 03.11.2021, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Водій ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 шляхом своєчасного застосування мір гальмування керованого ним автомобіля.

В результаті ДТП пішоходу ОСОБА_5 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи № 2029/п від 26.10.2021 у ОСОБА_5 виявлено наступні тілесні ушкодження:

- закрита тупа травма правої верхньої кінцівки: закритий каудальний звих правої плечової кістки; закритий багатоуламковий перелом великого горбика правої плечової кістки зі зміщенням; синець в ділянці правого плеча, синець з набряком м`яких тканин в ділянці правого ліктьового суглобу з переходом на ділянку передпліччя, що кваліфікується як ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я;

- синці в ділянці лівого передпліччя, в ділянці правої гомілки, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Частини статті Кримінального кодексу України, які передбачають кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Стаття 286 Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами.

1. Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, -

карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

2. Ті самі діяння, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, -

караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Будучи допитаним у судовому засіданні ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та надав покази, які повністю узгоджуються із зазначеними у обвинувальному акті, а саме вказав, що у жовтні 2021 року в другій половині дня, керуючи автомобілем «ВАЗ-21061», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Іванова, від вул. Магістральної в напрямку вул. Стефанова в м. Запоріжжі, наближаючись до нерегульованого перехрестя з вул. 8 Березня. В цей час по пішохідному переходу рухалась жінка, яку він одразу не помітив та скоїв на неї наїзд. Після цього він зупинився, посадив жінку в автомобіль та відвіз її до лікарні. Коли перебував в лікарні йому подзвонили з поліції, і він одразу прибув на місце ДТП, надав покази. Окрім іншого вказав, що повністю відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_5 , про що надав оригінал розписки, складеної потерпілою про те, що вона отримала від обвинуваченого 25000,00 грн. у рахунок відшкодування матеріальної моральної шкоди та втраченого заробітку, жодних претензій до обвинуваченого не має.

Просив його суворо не карати, щиро розкаявся у вчиненому.

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Потерпіла ОСОБА_5 жодного разу у судове засідання не з`явилась, повістки направлені судом за місцем її проживання повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресо». Судова повістка, яка була адресована за місцем роботи потерпілої, також їй не була вручена у зв`язку з припиненням трудового контракту 29.03.2022 між нею та КУ «Запорізьке обласне бюро СМЕ» ( а.с. 94). Згідно інформації наданою Прикордонною службою України ОСОБА_6 у період з 08.02.2022 по 12.01.2023 року державний кордон не перетинала ( а.с. 105).

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження. Заперечень не заявлено.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Отже, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: матеріалів, що характеризують обвинуваченого, висновками експерта, постановою про визнання речових доказів, довідкою про витрати на проведення експертизи та ін.

Вина обвинуваченого повністю підтверджується його показаннями, в яких він не оспорював вчинення злочину за викладених у обвинувальному акті обставин.

Щодо кримінально-правової кваліфікації дій, то суд виходить з такого.

Незважаючи на неоспорювання обвинуваченим своєї винуватості, обов`язок відносно правильної кримінально-правової кваліфікації його дій покладається на суд.

Перевіривши правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 , суд прийшов до висновку, що його дії вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вищевказані порушення вимог Правил дорожнього руху, допущені водієм ОСОБА_4 , знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Мотиви призначення покарання.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів.

У судових дебатах прокурор просив закрити провадження на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з примиренням сторін відповідно до вимог ст. 46 КК України та надав заяву потерпілої ОСОБА_5 , яка надійшла на адресу СВ ДВП ГУНП в Запорізькій області 04.11.2021 року.

Оскільки потерпіла у судове засідання не з`явилася, не підтримала таку свою заяву, суд позбавлений можливості перевірити добровільність її складення останньою, а від так і не може вирішувати питання про примирення сторін, без участі однієї з них. Між тим, така заява враховується судом при призначенні покарання обвинуваченому.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Так, суд враховує, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, у повному обсязі відшкодував матеріальну шкоду, надав допомогу потерпілій безпосередньо після вчинення ДТП, а саме відвіз її до лікарні, що згідно ст. 66 КК України пом`якшує йому покарання.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжкого необережного злочину, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого (щире каяття, визнання вини у повному обсязі, добровільне відшкодування шкоди, надання допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення ДТП), особу обвинуваченого, а саме: на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою поважного віку, пенсіонером.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, надання допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 , а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень є покарання у вигляді штрафу. Окрім того, судом враховано, що на час ухвалення вироку обвинуваченому виповнилося 69 років та він є пенсіонером за віком, що унеможливлює призначення йому покарання у виді виправних робіт та обмеження волі у розумінні ст.ст. 57,61 КК України.

Суд враховує, що згідно вимог ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності при наявності в санкції статті альтернативи при визначенні виду та розміру призначеного покарання, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначити більш м`яке покарання, передбачене санкцією статті (частини статті), за якою засуджено винного.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

З огляду на зазначене, враховуючі вищевказані обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом відомості про виключно позитивні характеристики особи винної, тієї обставини, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягуються вперше, наявності трьох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що додаткового підтверджується позицією потерпілої, яка, за її письмовою заявою, будь-яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, враховуючи його поважний вік 69 років, та те що вчинений ним злочин є необережним, суд вважає, що наявні підстави для висновку про можливість призначення обвинуваченому на підставі ч. 1 ст. 69 КК України основного покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної статті, а саме штраф у розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і саме таке покарання буде відповідати тяжкості вчиненого злочину, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. На підставі вищевикладеного, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 69 КК України суд не призначає додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання.

Враховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Долю речових доказів у провадженні вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст. 124 КПК України, з обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають стягненню у дохід держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 4805,36 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Скасувати арешт на автомобіль марки «ВАЗ-21061», реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , який був накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2021 року.

Керуючись ч. 3 ст. 349, статтями 100, 368371, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили - не обирати.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2021 року на автомобіль марки «ВАЗ-21061» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 - скасувати.

Речові докази: автомобіль марки ВАЗ-21061» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який був переданий на зберігання ОСОБА_4 залишити у володінні останнього.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 4805,36 грн.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1