Справа № 438/264/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/564/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 травня 2023 року про продовження строку тримання під вартою,

встановила:

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 25 травня 2023 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Мукачево Закарпатської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

та продовжено останньому строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 14 липня 2023 року включно, без визначення розміру застави. У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу на більш м`який відмовлено.

На ухвалу суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, або, якщо апеляційний суд дійде переконання, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід залишити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначити розмір застави в межах п.2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник звертає увагу, що на переконання суду єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою є можливість скоїти повторний злочин, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 раніше судимий та обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 186 КК України. Разом з тим ОСОБА_7 неодноразово заявляв, що усі докази щодо нього є надуманими та сфальсифікованими, здобуті із застосуванням щодо нього недозволених методів допиту, а саме, із застосуванням насильства, про що до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_7 .

Окрім цього, на думку захисника, судом не взято до уваги наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, зокрема, те, що він одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання.

Апелянт також вказує, що судом не наведено в ухвалі жодного мотиву щодо відмови стороні захисту у задоволенні клопотання про визначення розміру застави.

Вважає, що оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, не пов`язаних із застосуванням насильства, своїми діями не спричинив загибель людей, злочини не пов`язані з обігом особливо тяжких наркотиків, суд міг застосувати щодо нього альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримання поданої апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти апеляційних вимог захисника, перевіривши матеріали контрольного провадження, а також наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, на розгляді Бориславського міського суду Львівської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2022 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 18 грудня 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов обґрунтованого й правильного висновку про необхідність продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, врахувавши при цьому, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст.186 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, ризики, що були підставою продовження запобіжного заходу, не зникли, а саме: зважаючи на те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, лише 04 січня 2022 року обвинувачений звільнився з місць відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку призначеного покарання за попереднім вироком, та знову обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів проти власності, що свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення не став та є всі підстави вважати, що останній може вчинити аналогічні злочини, продовжувати свою злочинну діяльність,

На думку апеляційного суду, приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, до теперішнього часу не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

У даному випадку встановлюючи існування ризику переховування ОСОБА_10 від суду, колегія суддів бере до уваги відомості щодо особи обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, майновий та сімейний стан, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується особа та тяжкість покарання, яке може бути призначене у разі встановлення його вини. До того ж, у разі переховування обвинуваченого ОСОБА_7 стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою обвинуваченого.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 одружений та має на утриманні дітей, само по собі не може слугувати підставою для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведена обставина не може підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Окрім того, не підлягають задоволенню доводи апелянта про необґрунтованість висунутого обвинувачення, оскільки колегія суддів на даній стадії кримінального провадження не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа повинна притягуватися до кримінальної відповідальності, а лише зобов`язана на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування або продовження щодо неї обмежувального заходу. Разом з тим, з огляду на наведені у клопотанні прокурора докази у суду були всі підстави для висновку про необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Окрім цього, під час перегляду рішення про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу, апеляційний суд не вправі здійснювати перевірку підставності затримання особи у порядку ст. 208 КПК України.

Заявлений ОСОБА_7 факт про здійснення працівниками поліції щодо нього катування, як зазначено апелянтом, скеровано для перевірки до Державного бюро розслідувань, який є уповноваженим для цього органом.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При розгляді клопотання суд з`ясував усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу, й виклав їх у своєму рішенні.

Прокурором доведено, що заявлені ризики не зменшились, а необхідність проведення певного обсягу процесуальних дій є обставиною, яка перешкоджає завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, про що зазначає захисник у своїй апеляційній скарзі, то згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 183 КПК України визначено випадки, коли суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею. З огляду на те, що ОСОБА_7 вже визначався альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у межах кримінального провадження №0000130, однак під час дії такого останній вчинив інший злочин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоцільність визначення обвинуваченому застави як альтернативного запобіжного заходу.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги й підстав для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 травня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4