Справа №:755/7210/23
Провадження №: 1-кс/755/1592/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" червня 2023 р. м. Київ Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143 від 08.10.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до суду в рамках кримінального провадження № 0000143 від 08.10.2020 року з клопотанням про накладення арешту на майно.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що Дніпровська окружна прокуратура міста Києва здійснює процесуальне керівництво у вказаному об`єднаному кримінальному провадженні за фактом можливого протиправного заволодіння квартирою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка за життя проживала у квартирі АДРЕСА_1 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена 03.04.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину №398 від 03.04.2020 року, виданого вказаним нотаріусом.

У подальшому, вказаний нотаріус 25.06.2020 року зареєстрував право власності на цю квартиру за ОСОБА_7 на підставі договору іпотеки від 03.04.2020 року, договору позики від 03.04.2020 року, заяв від 25.06.2020 року та 12.05.2020 року, які посвідчені так само приватним нотаріусом ОСОБА_5 .

Проте, за інформацією керівництва ЖБК «БУРЕВІСНИК-1», який створений у будинку за вказаною адресою, у квартирі АДРЕСА_2 проживала її власниця ОСОБА_4 , яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_2 році. Оскільки ОСОБА_4 не мала близьких родичів у місті Києві, то за нею доглядали сусіди.

Після смерті ОСОБА_4 , у квітні 2020 року, з`явився чоловік - ОСОБА_8 , який назвався її спадкоємцем. На цей час до квартири приходять вже інші люди, які називають себе власниками квартири, які намагаються потрапити до неї.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, воно видано 03.04.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 , як спадкоємцю після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заповіту, посвідченого ОСОБА_9 , державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори 27.06.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-1879.

Проте, на запит окружної прокуратури Шістнадцята київська державна нотаріальна контора надала копію заповіту, посвідченого 27.06.2002 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 , зареєстрованого в реєстрі за №3-1879.

Вказаний заповіт складений від імені ОСОБА_4 , яка на випадок свої смерті розпорядилася заповісти свою квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_11 , тобто іншій особі, ніж вказано у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 03.04.2020.

Таким чином, є усі підстави вважати, що невстановлені на цей час особи заволоділи вказаною квартирою на підставі підробленого заповіту від імені ОСОБА_4 та відчужили її іншій особі.

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 31.05.2023 року вказана квартира визнана речовим доказом.

Прокурор в клопотанні зазначив, що з з метою виконання завдань кримінального провадження (стаття 2 КПК України), що полягає у захисті суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене вище майно, право власності на яке на цей час зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_7 .

Без відповідного арешту шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном воно може вибути з власності поточного власника та передано у власність та/або користування іншим особам, що утруднить чи унеможливіть в подальшому скасування державної реєстрації права власності на це майно, визнання відповідного свідоцтва недійсним, у тому числі й заходами цивільно-правового характеру шляхом витребування його на корить законних спадкоємців померлого власника майна або Київської міської ради (у випадку визнання квартири відумерлою спадщиною). Таке обмеження права власності є розумним та співрозмірним завданням цього кримінального провадження.

Встановлення додаткової заборони розпорядженням та користування вказаним майном обумовлено необхідністю попередити незаконне використання квартири, у тому числі й з комерційною метою, невстановленими особами, які не є законними власниками, всупереч інтересам законних спадкоємців або територіальної громади столиці, робити у цій квартирі перепланування, змінювати замки та утруднити доступ до неї відповідних комунальних служб. Таким чином, накладення арешт квартири шляхом заборони тільки її відчужувати не виконає функцію, передбачену ст. 170 КПК України. Прокурор у судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити.

У судове засідання власник майна не з`явився, повідомлення про час та місце розгляду вказаної вище справи було розміщено на офіційній веб-сторінці Дніпровського районного суду м. Києва. Однак його неявка відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя, вислухавши прокурора, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали додані до клопотання дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої вказаної статті КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням прокурора, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови і з наведенням мотивів такого рішення.

Постановою прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 від 31.05.2023 року квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта майна 000), визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна, тому підлягає задоволенню.

Крім того, згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя враховує ту обставину, що органом досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за фактом реєстрації права власності на самочинно збудоване майно на підставі підроблених документів з метою створення позаконкурентних засад для прийняття Київською міською радою про її відведення, а тому є обґрунтованою вимога прокурора в частині позбавлення права розпорядження вказаним майном.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Враховуючи наявність достатніх підстав вважати, що мало місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, і прокурор у клопотанні довів, що дана квартира має ознаки речового доказу та має значення у кримінальному провадженні № 0000143, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 170-173, 175,309, 372, 392, 532 КПК України, слідча суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143 від 08.10.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Накласти арешт шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування майном - квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 .

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя ОСОБА_1