Справа № 489/4450/18
Провадження № 1-кп/489/222/23
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

15 червня 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №0001980 від 16.05.2018 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва Миколаївської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, без постійного місця проживання, раніше неодноразово судимого, останні рази: 25.09.2013 Ленінським районним судом міста Миколаєва за статтями ст. 186 ч. 2, 187 ч. 1, 70 ч. 1 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 19.08.2017 за відбуттям строку покарання; 29.09.2021 Ленінським районним судом міста Миколаєва за статтями ст. 186 ч. 2, 187 ч. 2, 70 ч. 1 КК України до 7 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

16.05.2018 близько 14:15 год. ОСОБА_3 , діючи повторно, перебуваючи на трамвайній зупинці по вул. Південній та просп. Богоявленському в м. Миколаєві Миколаївської області, відкрито, шляхом ривку, викрав майно потерпілого ОСОБА_6 , а саме: мобільний телефон «Самсунг Галексі Тренд», вартістю 1961 грн, зі шкіряним чохлом від телефону, вартістю 300 грн, та картою пам`яті на 32 МБ, вартістю 300 грн. Після того ОСОБА_3 з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 2561 грн.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторне, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, а також не визнав пред`явлений до нього цивільний позов, та надав показання про те, що не вчиняв викрадення телефону ОСОБА_6 та останнім не було надано жодних документів, які б підтверджували факт наявності у нього телефону та його вартості.

Показання обвинуваченого про те, що він не вчиняв інкримінованого кримінального правопорушення спростовуються, а його винуватість у скоєному підтверджується іншими дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності.

Із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.05.2018 вбачається, що ОСОБА_6 звернувся до поліції з приводу того, що 16.05.2018 близько 14:15 год. на трамвайній зупинці на перетині вул. Південної та просп. Богоявленського м. Миколаєва невідомий чоловік відкрито, шляхом ривку, з правої зовнішньої кишені сорочки викрав мобільний телефон «Самсунг Галексі Тренд», чим заподіяв матеріальної шкоди на суму 4000 грн.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.05.2018 з участю потерпілого ОСОБА_6 слідує, що останній серед пред`явлених йому за фотозображеннями осіб впізнав ОСОБА_3 як особу, яка викрала у нього телефон.

Довідкою ПТ «ЕВ.РО.ЛОМБАРД «ЕВ.РО.ФІНАНСИ ЛТД І КОМПАНІЯ» та відомостями з інтернет-сайту продажу мобільних телефонів підтверджується, що вартість телефону «Самсунг Галексі Тренд» станом на 16.05.2018 становила 1961 грн, вартість карти пам`яті на 32 МБ становила 300 грн, вартість шкіряного чохла на мобільний телефон «Самсунг Галексі Тренд» становила 300 грн.

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 22.05.2018, ОСОБА_3 22.05.2018 о 16.20 годин був затриманий в порядку ст. 208 КПК України.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №188 від 19.06.2018, ОСОБА_3 страждав на момент вчинення інкримінованого йому діяння та страждає на даний час емоційно-нестійким розладом особистості, імпульсивний тип, в стадії компенсації. ОСОБА_3 міг на момент часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, та може на даний час усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними. З огляду на його психічний стан застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 не потребує.

Свідок ОСОБА_7 судовому засіданні надав показання про те, що у травні 2018 року, в післяобідній час, придбав в обвинуваченого ОСОБА_3 мобільний телефон «Самсунг», чорного кольору, який повідомив, що вказаний телефон належить йому. Зазначений телефон він у подальшому продав іншій особі. Телефон був у працездатному стані та з нього можливо було здійснювати телефонні дзвінки, однак він продав телефон, оскільки його не задовольняли характеристики камери. Чи була у телефоні карта пам`яті та чохол, не пам`ятає.

Оскільки на час нового розгляду судової справи після скасування вироку суду встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 на неодноразові виклики в судові засідання не з`являвся, на даний час він перебуває за межами України на території країни-агресора російської федерації, яка здійснює війну проти України, у зв`язку з чим на території України з 24.02.2022 і до цього часу введений воєнний стан, та на даний час діє Закон України № 2783-IX від 01 грудня 2022 року «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», тому зазначені обставини унеможливлюють явку потерпілого ОСОБА_6 до суду для дачі показань.

У зв`язку з цим, судом за клопотанням прокурора було постановлено ухвалу про дослідження в судовому засіданні показань потерпілого ОСОБА_6 , наданих ним особисто безпосередньо суду в судовому засіданні 11.09.2018, на якому він був присутнім та коли був здійснений його допит, на якому були присутні як сторона обвинувачення, так і сторона захисту (обвинувачений та захисник), які скористалися своїм правом на допит потерпілого.

Вказана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі 127/19452/16-к, згідно з якими «однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань (п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК України). Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК України. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (ст. 23 КПК України). Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яка дає показання, що дає стороні можливість з`ясувати всі обставини, які вона вважає важливими для вирішення справи, уточнити показання свідка та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення особи або її репутацію. Щодо сторони захисту, то це право забезпечується також і пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції, щодо якого Європейський суд з прав людини зазначав, що до того, як визнати особу винуватою, усі докази проти неї мають зазвичай бути представлені в її присутності під час публічного розгляду з метою надати можливість для спростування. Виключення з цього принципу є можливими, але не можуть порушувати права захисту, які, як правило, вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна та відповідна можливість викликати та допитати свідка проти нього, або коли свідок надає показання, або на наступних етапах провадження. Однак, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах, що кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к (провадження № 51-10195 км 18). Таким чином, положення ч. 4 ст. 95 КПК України, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі. Стаття 225 КПК України передбачає в певних випадках можливість судового допиту особи під час досудового розслідування, і такі показання є допустимими за умови дотримання порядку, передбаченого вказаною нормою права. Найбільш істотними складовими цього порядку є здійснення допиту перед суддею в судовому засіданні, участь сторін та дотримання правил допиту, передбачених для судового розгляду. На відміну від допиту в порядку ст. 225 КПК України, яка допускає допит за відсутності однієї зі сторін, допит під час судового розгляду справи по суті відбувається за обов`язкової участі сторін. Такий допит надає сторонам, зокрема, стороні захисту, можливість провести його більш ефективно, оскільки на цей час сторонам вже відомі елементи пред`явленого обвинувачення та докази отримані під час досудового розслідування. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що показання, які особа надавала під час минулого судового розгляду, не можуть вважатися недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку такої особи під час іншого судового розгляду».

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні 11.09.2018 надав суду показання про те, що 16.05.2018 о 14.15 год. перебував на трамвайній зупинці по вул. Південній та просп. Богоявленському в м. Миколаєві Миколаївської області, де також знаходився обвинувачений ОСОБА_8 , який скориставшись моментом, коли він відвернувся та виглядав трамвай, шляхом ривку відкрито викрав у нього із зовнішньої кишені мобільний телефон «Самсунг Галексі Тренд», який знаходився у чохлі та в ньому перебувала карта пам`яті. З викраденим телефоном обвинувачений втік з місця події. Також підтвердив, що в ході досудового розслідування з ним проводилося впізнання особи за фотозображеннями, під час якого він впізнав ОСОБА_3 як особу, яка викрала його телефон. Викрадене майно йому повернуте не було.

При цьому суд визнає недопустимим доказом винуватості обвинуваченого протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.05.2018 з участю свідка ОСОБА_9 , оскільки з наданих останнім в судовому засіданні показань було встановлено, що перед проведенням вказаного впізнання до нього приїжджали троє працівників поліції та обвинувачений, який у їхній присутності підтвердив, що продав йому викрадений телефон, що, у свою чергу, вказує на те, що до проведення вказаної слідчої дії (пред`явлення для впізнання за фотознімками), до свідка був привезений обвинувачений та свідок його особисто ще раз бачив після купівлі телефону та до проведення його пізнання.

Вказані висновку суду про необхідність визнання протоколу пред`явлення для впізнання зі свідком ОСОБА_7 недопустимим доказом, узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 366/1365/17, відповідно до яких «забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Вказана вимога закону пояснюється врахуванням властивостей людської психіки, оскільки краще запам`ятовується і відтворюється той образ людини, що сприйнятий пізніше. Також, в ч. 6 ст. 228 КПК передбачено, що проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явлення особи для впізнання. Крім того, є неприпустимим також проводити повторне пред`явлення особи для впізнання тому самому впізнаваючому та за тими самими ознаками. Згідно зі ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення».

Поряд з тим, визнання вказаного протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_7 недопустимим доказом не змінює однозначних висновків суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, яка підтверджується сукупністю вищевказаних досліджених судом доказів у їх взаємозв`язку та фактами, які випливають з даних доказів.

Так, потерпілий ОСОБА_6 як у своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення, так і в наданих суду показаннях, виклав чітку та однозначну позицію про те, що дійсно 16.05.2018 біля 14.15 годин на трамвайній зупинці по вул. Південній та просп. Богоявленському в м. Миколаєві Миколаївської області обвинувачений ОСОБА_8 , скориставшись моментом, коли потерпілий відвернувся, шляхом ривку відкрито викрав у нього із зовнішньої кишені сорочки мобільний телефон «Самсунг Галексі Тренд» з чохлом та картою пам`яті. Після чого з викраденим телефоном обвинувачений втік з місця події.

Вказані показання потерпілого узгоджуються з даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.05.2018 з участю потерпілого ОСОБА_6 , відповідно до якого останній серед пред`явлених йому за фотозображеннями осіб впізнав ОСОБА_3 як особу, яка викрала у нього телефон.

Також показаннями свідка ОСОБА_7 підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_3 дійсно викрав у потерпілого телефон марки «Самсунг» та продав його свідкові за 200 грн.

При цьому, у суду немає будь-яких підстав ставити під сумнів вказані показання потерпілого та свідка, які надали вказані показання під присягою та будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Також в судовому засіданні не було встановлено будь-яких причин для обмови потерпілим та свідком обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, оскільки до вказаних подій останні не були знайомі та не підтримували жодних відносин, в тому числі неприязних, з обвинуваченим.

Суд не погоджується з доводами сторони захисту про те, що заява про вчинення кримінального правопорушення не може бути допустимим доказом винуватості обвинуваченого, тому що в ній не вказаний імеі телефону та не додані документи, які підтверджують його придбання та вартість, оскільки цілком очевидно, що власник будь-якого мобільного телефону, в даному випадку особа похилого віку, зважаючи на кількість цифрових позначень, які складають імеі мобільного телефону, не зобов`язаний його знати на пам`ять, оскільки це створює труднощі та складнощі для запам`ятовування.

Крім того, відсутність документів, які підтверджують факт придбання та вартість викраденого телефону, жодним чином не спростовують факту наявності у потерпілого вказаного телефону, оскільки мобільні телефони не належать до переліку майна, яке підлягає обов`язковій реєстрації та обліку та потребують наявності правовстановлюючих документів для підтвердження факту їхнього придбання та наявності при собі.

Більш того, виходячи з обставин вчинення кримінального правопорушення та показань потерпілого, вказаний телефон, який викрав обвинувачений, був не новий, а потерпілий протягом певного часу користувався ним, що, у свою чергу, свідчить про те, що з часу його придбання, особа-власник такого телефону, не мала обов`язку зберігати правовстановлюючі документи на нього.

Крім того, як в ході досудового розслідування, так і під час розгляду справи в суді, потерпілий ОСОБА_6 стверджував про відкрите викрадення у нього лише одного телефону, у зв`язку з чим відсутні будь-які сумніви про те, що обвинувачений викрав у нього будь-який інший, аніж той, відкрите викрадення якого йому інкримінується пред`явленим обвинуваченням та про який зазначили потерпілий та свідок суду.

Також суд критично оцінює твердження сторони захисту про те, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з потерпілим ОСОБА_6 не може бути допустимим доказом тому, що в ньому не вказана дата викрадення телефону та фотозображення осіб, яких пред`являли для впізнання, є схожими, оскільки, по-перше, вказаний протокол не є самостійним окремим беззаперечним доказом винуватості обвинуваченого та підтвердженням факту вчинення ним відкритого викрадення телефону потерпілого, а підлягає оцінці в комплексі з іншими доказами, отриманими з участю потерпілого ОСОБА_6 , зокрема, з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, в якому він чітко, вичерпно та однозначно повідомив про дату та час, а також зазначив перелік викраденого майна, а також з наданими ним суду показаннями. Вказані докази повністю узгоджуються між собою та доповнюють одне одного, що дає змогу суду дійти однозначного висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_3 дійсно відкрито викрав телефон з чохлом та картою пам`яті у потерпілого ОСОБА_6 .

По-друге, суть проведення слідчої дії, пред`явлення для впізнання, відповідно до положень ст. 228 КПК України, саме і полягає в тому, що особі, яка впізнає, пред`являється особа, яка підлягає впізнанню (або її фотозображення), разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Вказані правила проведення впізнання за фотознімками були дотримані повністю.

При цьому, перед проведенням пред`явлення для впізнання за фотознімками потерпілий ОСОБА_6 зазначив, за якими саме ознаками він зможе впізнати особу, та під час проведення даного впізнання надав однозначну відповідь про те, що впізнав саме ОСОБА_3 як особу, яка викрала його телефон, а також вказав ознаки, за якими її впізнав. Тому вказаний протокол пред`явлення для впізнання є належним та допустимим доказом винуватості ОСОБА_3 в інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Також не можуть бути доказом невинуватості обвинуваченого заперечення сторони захисту про те, що вартість викраденого майна не підтверджена належними та допустимими доказами, оскільки вказані заперечення спростовуються наданою стороною обвинувачення довідкою про вартість майна, відповідно до якої вбачається, що в ній зазначений точний перелік, назва та характеристики викраденого у потерпілого телефону із чохлом та картою пам`яті, загальна вартість яких становить 2561 грн, що підтверджує вартість викраденого майна, вказаного в обвинувальному акті. Вказана вартість викраденого телефону також підтверджується відомостями з інтернет-сайту про його вартість станом на час викрадення.

Крім того, суд звертає увагу, що для встановлення наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, законодавством не передбачений мінімально необхідний розмір заподіяння потерпілому матеріальної шкоди, з якої настає саме кримінальна відповідальність, оскільки суспільна небезпечність даного виду злочину полягає в тому, що викрадення майна вчиняється відкрито для потерпілого та/або інших осіб, які розуміють, що здійснюється вилучення майна у власника проти його волі, і тому передбачає настання кримінальної відповідальності незалежно від мінімальної вартості майна, що відкрито викрадається.

Також суд не погоджується з доводами сторони захисту про те, що вартість викраденого майна не встановлена, оскільки не підтверджена відповідним висновком експерта, виходячи з такого.

По-перше, положення п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України містять зазначення обов`язкового призначення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням. Натомість в даному випадку підлягає встановленню розмір заподіяних не збитків, які є більш широким поняттям, а заподіяної шкода, яке є більш вузьким поняттям та включає розмір викраденого майна, який у даній справі підтверджений вищевказаною довідкою про вартість.

По-друге, сторона захисту, у випадку незгоди із стороною обвинувачення щодо розміру заподіяної шкоди (вартості викраденого майна), не скористалася своїм правом залучити самостійно експерта для визначення розміру матеріальної шкоди, а також не заявляла клопотання про призначення такої експертизи ні стороні обвинувачення, ні під час розгляду справи в суді.

По-третє, як зазначено судом вище, для настання кримінальної відповідальності за ст. 186 КК України мінімальний розмір матеріальної шкоди не має вирішального та суттєвого значення.

Також не можуть бути доказом невинуватості обвинуваченого твердження захисника на те, що у протоколі затримання ОСОБА_3 відсутні відомості про телефон та належність його потерпілому, оскільки, виходячи з обставин справи та вищевказаного протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 22.05.2018, під час затримання ОСОБА_3 в останнього жодні речі не вилучалися, в тому числі телефон потерпілого. Натомість вказаний протокол затримання є підтвердженням того, що відносно особи здійснювалося застосування заходів забезпечення кримінального провадження та вона поміщалася під варту, та вказаний строк підлягає зарахуванню у строк відбування покарання.

Крім того, суд не погоджується з доводами захисника про порушення права обвинуваченого на захист в той момент, коли поліцейські привезли його до свідка ОСОБА_7 , якому він продав викрадений телефон, оскільки вказаний факт спілкування не оформлювався жодними слідчими діями та процесуальними документами та протокол пред`явлення для впізнання особи за фотознімками з участю свідка ОСОБА_7 визнаний судом не допустимим доказом.

Невизнання обвинуваченим своєї вини та факту відкритого викрадення майна ОСОБА_6 суд розцінює як свідомо обраний ним спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене діяння.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив умисний тяжкий корисливий злочин проти власності, перебував на обліку у лікаря нарколога з діагнозом «Зловживання каннабіноїдами», був знятий з обліку у зв`язку з позбавлення волі, перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом: «Соціалізований розлад поведінки», не працює, за місцем проживання характеризувався негативно, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності, за які відбував покарання в місцях позбавлення волі. Однак після останнього засудження та звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та повторно умисно вчинив новий тяжкий корисливий злочин проти власності.

Також суд враховує, що обвинувачений жодного розкаяння та осуду своєї злочинної поведінки не зробив, не попросив вибачення у потерпілого, не відшкодував завдану його діями майнову шкоду.

При цьому обвинувачений не працює, не займається суспільно-корисною працею, не має утриманців, що свідчить про те, що він свідомо та умисно вибрав злочинний спосіб життя, направлений на задоволення своїх матеріальних потреб.

Обставин, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено. Суд не визнає вказане в обвинувальному акті в якості пом`якшуючої обставини щире каяття обвинуваченого, оскільки останній в ході судового розгляду своєї вини в інкримінованому діянні не визнав, жодного жалю з приводу вчиненого не висловив, не попросив вибачення у потерпілого, а навпаки обрав спосіб захисту, направлений на уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Обставиною, яка згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, що підтверджується тим, що в момент відкритого викрадення майна потерпілого обвинувачений безпосередньо його бачив та контактував з ним та за його зовнішнім виглядом усвідомлював похилий вік потерпілого.

Згідно з досудовою доповіддю органу пробації, виправлення ОСОБА_3 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства. Застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

З урахуванням особи винного, який не працює, характеризується негативно, раніше неодноразово судимий, відбувши покарання за вчинення корисливих злочинів проти власності та маючи не зняту та непогашену судимість, повторно вчинив новий умисний корисливий злочин проти власності, відсутності обставин, що пом`якшують покарання, наявності обставини, що обтяжує покарання, з урахуванням досудової доповіді, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з урахуванням позиції державного обвинувача, який вважав, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі та застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні остаточного покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки інші види покарання є недостатніми для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_3 остаточне покарання з урахуванням вироку Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2021, до ухвалення якого останній вчинив інкриміноване за даним вироком кримінальне правопорушення, призначивши останньому остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за даним вироком більш суворим за вищевказаним вироком.

Вирішуючи долю цивільного позову потерпілого, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 не визнав пред`явлений до нього потерпілим цивільний позов на суму 4000 грн, а потерпілий ОСОБА_6 в судові засідання неодноразово не з`являвся та не надавав показань на обґрунтування пред`явленого ним позову, а також не подавав до суду заяви про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності, тому зазначене свідчить про необхідність залишення цивільного позову ОСОБА_10 без розгляду.

Речових доказів немає. Процесуальні витрати відсутні. Відносно обвинуваченого на стадії досудового розслідування був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого в ході судового розгляду закінчився.

До набрання вироком законної сили відсутні підстави для застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, оскільки останній на даний час фактично відбуває покарання за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2021.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири років вісім місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за даним вироком та вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2021 у справі №489/4856/21, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк сім років три місяці з конфіскацією всього майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з часу початку строку відбуття покарання за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2021 у справі №489/4856/21 з 10.06.2021.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання час попереднього ув`язнення у даній справі з 22.05.2018 до 27.03.2021 включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди залишити без розгляду.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набранням вироком законної сили не застосовувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1