Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-2967км22.
Більшістю голосів колегії суддів ухвалою від 07 вересня 2023 року прийнято рішення про залишення без задоволення касаційної скарги прокурора та залишено без зміниухвалу Черкаського апеляційного суду від 29 червня 2022 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_2 на ухвалу слідчого судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року за клопотанням представника потерпілого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 .
В обґрунтування рішення зазначено, що передбачений ч. 2 ст. 28 КПК обов`язок слідчого судді стежити за дотриманням розумного строку при розгляді питань, віднесених до його компетенції, не виключає можливості розгляду ним клопотань, поданих на підставі ч. 6 ст. 28 КПК, та встановлення для сторін кримінального провадження процесуальних строків відповідно до положень ст. 114 КПК, а отже слідчий суддя, постановивши ухвалу від 19 травня 2022 року, якою задовольнив клопотання представника потерпілого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 та встановив строк один місяць з дня отримання стороною обвинувачення вказаного процесуального рішення для допиту свідків у кримінальному провадженні, діяв у межах наданих йому повноважень.
На думку більшості колегії суддів, оскільки частини 1 та 2 ст. 309 КПК не передбачають можливості оскарження ухвали слідчого судді, постановленої в порядку ст. 114 КПК, то апеляційний суд правильно відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора, керуючись вимогами ч. 4 ст. 399 КПК
Вважаю, що така позиція моїх колег у справі є хибною.
Жодною нормою кримінального процесуального закону, в тому числі і тими на які послався слідчий суддя у вказаній ухвалі, не передбачено повноваження слідчого судді на встановлення слідчому (дізнавачу) чи прокурору строків для проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, крім тимчасового доступу до речей і документів (ст. 164 КПК), обшуку (ст. 234 КПК), огляду житла чи іншого володіння особи (ст. 237 КПК), негласних слідчих (розшукових) дій (ст. 248 КПК), в тому числі прокурору - для забезпечення контролю за виконанням ухвали. Ухваливши вказане рішення, слідчий суддя вийшов за межі своїх повноважень, передбачених КПК.
Конституція України закріпила здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу і судову (ст. 6).
Цей принцип гарантує, що жодна гілка не має надто великої влади і що кожна гілка працює разом, щоб забезпечити безперебійне функціонування держави.
Кожна гілка влади має свої обов`язки та повноваження, коли йдеться про прийняття рішень від імені держави. Отже, кожний суб`єкт владних повноважень у державі має діяти лише у межах та в спосіб визначений законом.
Такий баланс розподілу владних повноважень між цими суб`єктами забезпечує дотримання розумного принципу стримування та противаг, які допомагають підтримувати здорову демократію у суспільстві.
У ч. 5 ст. 40 КПК визначено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється
Інститут слідчого судді у діючому кримінальному процесуальному законі був введений законодавцем з метою забезпечення судового контролю за дотриманням прав особи у кримінальному провадженні під час досудового розслідування.
Відповідно до вимог цього закону слідчий суддя уповноважений здійснювати судовий контроль, перевіряти законність обмеження невід`ємних природних прав особи на свободу, особисту недоторканність і недоторканність права власності, які можуть зазнавати обмежень лише в передбачених законом випадках. Тобто, по суті, стати бар`єром від незаконного державного примусу.
Забезпечення дотримання засад змагальності, верховенства права та законності у процесі проведення досудового розслідування є головним орієнтиром слідчих суддів в України в разі здійснення повноважень із судового контролю.
Статтею 114 КПК передбачено право слідчого судді та суду встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого КПК, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження. Натомість, у положеннях ч. 2 ст. 28 КПК здійснюється певний розподіл процесуальної компетенції щодо забезпечення розумних строків у кримінальному провадженні, згідно з яким проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, належних до його компетенції), а судового провадження - суд.
Таким чином, вказана норма є загальною і обмежує повноваження слідчого судді щодо встановлення процесуальних строків у кримінальному провадженні для слідчого, дізнавача чи прокурора лише у межах граничного строку, передбаченого відповідними нормами КПК, які визначають такий строк.
Реалізуючи повноваження щодо забезпечення розумних строків, суб`єкти, зазначені у ст. 28 КПК, не можуть втручатися у законну діяльність та компетенцію один одного. Таким чином, за результатами розгляду відповідних клопотань, слідчий суддя може вирішити лише питання щодо встановлення процесуального строку, більш короткого, ніж передбачено КПК, але при цьому не має перебирати на себе функцію процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яку за законом покладено на прокурора, та надавати вказівки слідчому чи прокурору які саме процесуальні дії слід вчинити у кримінальному провадженні.
Предметом судово-контрольного провадження, що здійснюється на підставі положень ч. 6 ст. 28 та ч. 1 ст. 114 КПК, є лише оптимальний строк для вчинення певних процесуальних дій, більш короткий, ніж встановлено законом, і визначений з урахуванням обставин конкретного кримінального провадження. Однак кримінальний процесуальний закон не передбачає граничного строку для проведення слідчим, дізнавачем слідчих дій у кримінальному провадженні, крім випадків, передбачених статтями 164, 234, 237 та 248 КПК.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, окрім іншого, також у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.
Оскільки слідчий суддя Звенигородського районного суду Черкаської області прийняв рішення про встановлення дізнавачу процесуального строку для допиту свідків у кримінальному провадженні, то суду апеляційної інстанції під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на це рішення слід було керуватися приписами ч. 6 ст. 9 КПК щодо застосування загальних засад кримінального провадження, визначених ч. 1 ст. 7 КПК. Однією з таких засад є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (п. 17 ч. 1 ст. 7 КПК). Зміст цієї засади розкрито у статті 24 КПК, згідно з частиною першою якої кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року в провадженні № 13-19кс18 зробила правовий висновок про те, що у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення ч. 3 ст. 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 399 КПК.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2022 року на підставі ч. 4 ст. 399 КПК відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на вказану ухвалу слідчого судді в зв`язку з тим, що кримінальним процесуальним законом не передбачено оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про встановлення дізнавачу процесуального строку для проведення слідчих дій.
При цьому апеляційний суд залишив поза увагою те, що положення ч. 4 ст. 399 КПК стосуються процедури відкриття апеляційного провадження або відмову у відкритті за скаргами на рішення, які прямо визначені у ст. 309 КПК та безпідставно послався на практику Верховного Суду, яка стосується можливості апеляційного оскарження ухвали слідчого судді про встановлення строків досудового розслідування, а не встановлення процесуального строку для проведення слідчих дій у кримінальному провадженні.
Втручання слідчого судді в діяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, як суб`єктів виконавчої влади, під час проведення досудового розслідування у випадках не передбачених кримінальним процесуальним законом може бути обумовлене лише легітимністю мети додержання прав і свобод людини передбачених Європейською конвенцією з прав людини, однак обґрунтованість та правомірність такого втручання в разі апеляційного оскарження рішення слідчого судді має бути перевірена судом апеляційної інстанції, що відповідає позиції Верховного Суду висловленої у вказаному висновку Великої Палати.
З урахуванням наведеного вважаю, що в даному випадку апеляційний суд не дотримався вимог кримінального процесуального закону, оскільки не вправі був відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.
Разом із тим, ураховуючи, що досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчилося винесенням дізнавачем постанови від 08 лютого 2023 року про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, яка набрала законної сили, скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду та подальший перегляд ухвали слідчого судді за таких обставин втрачає розумний сенс, оскільки прийняте апеляційним судом за результатами перегляду рішення не потягне за собою будь-яких правових наслідків і не вплине на ситуацію у провадженні, а лише призведе до невиправданої витрати державних ресурсів.
З огляду на це вважаю, що касаційну скаргу прокурора слід було залишити без задоволення, але з інших підстав, які зазначені мною вище.
07 вересня 2023 року
Суддя ОСОБА_1