ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2639/23 Справа № 208/6564/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001133, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз: 17.11.2022 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська за ч.2 ст. 185, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки;

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.11.2022 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст. 185, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки ухвалено виконувати самостійно.

Окрім того, судом вирішено цивільний позов, питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана із проникненням у житло.

За обставин, детально встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, ОСОБА_8 , в період з 10.07.2020 року до 14.50 години 13.07.2020 року, реалізовуючи свій злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням у житло, а саме до квартири АДРЕСА_3 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_9 , та в якій проживає ОСОБА_10 , діючи повторно, таємно, із корисливого мотиву, прийшов до цієї квартири, та за допомогою ключа, відкрив вхідні двері та проник у житло ОСОБА_10 , де діючи повторно, таємно, керуючись корисливим мотивом, заволодів майном, що належало ОСОБА_10 , а саме: телевізором «Ergo» (LE32CT5500AK), 32 дюйми, електрочайником «Delfa» (3000*2), електродрилю «Stark» темно-синього кольору придбану у 2018 році за 350 грн. та мобільним телефоном «Nokia 105» imei вартість якого становить 206,67 гривень.

Заволодівши викраденим, ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, викраденим майном в подальшому розпорядився на власний розсуд, своїми злочинними діями завдавши потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 3 851,67 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник, не оскаржуючи правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості та застосувати до обвинуваченого положення ст. 75, 76 КК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції, при призначенні покарання, неналежним чином виконав вимоги ст. 50, 65 КК України, не врахував у повній мірі обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та призначив занадто суворе покарання.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити в повному обсязі, просив застосувати положення ст. 75, 76 КК України.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та вважала, що підстав для застосування положень ст. 75 КК України не має.

Обвинувачений, належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання, клопотань про особисту участь при апеляційному перегляді не заявляв.

Потерпіла, будучи повідомленою належним чином про дату, час та місце апеляційного перегляду справи, до зали суду не з`явилась, причин своєї неявки суду не повідомила, що, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, не є перешкодою для проведення апеляційного розгляду у її відсутність.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, детально викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги захисника є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Згідно з частиною 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Згідно вироку, суд при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, а також наслідки злочину, які полягають у спричиненні майнової шкоди потерпілій, данні про особу обвинуваченого, зокрема його вік, те що він хоча і має зареєстроване місце проживання, однак раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі й за аналогічні злочини та в період дії воєнного стану, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, шкоду потерпілій, за значний час розгляду справи, не відшкодував.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , судом першої інстанції правильно визнано його щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, визнанні вини та готовності підлягати кримінальній відповідальності та часткове відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

Суд першої інстанції також врахував й те, що обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово не виконував обов`язки обвинуваченого, без поважних причин не з`являвся до суду на виклик, неодноразово піддавався примусовому приводу та був оголошений у розшук, після чого також ухилявся від явки до суду, а також за весь цей час не вжив належних заходів для усунення заподіяної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив і з такими висновками погоджується й апеляційний суд, що обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово судимий, в тому числі й за аналогічні злочини, вчинив дане кримінальне правопорушення маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, а також вчинив новий злочин проти власності, в той час, як на розгляді суду перебувало дане кримінальне провадження, що у своїй сукупності вказує на схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень та, як наслідок, необхідності застосування покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Крім того, як слідує з заяви потерпілої, остання наполягала на призначенні суворого покарання, оскільки вважала, що обвинувачений ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив.

Вирішуючи питання достатності виду та розміру та покарання, а також порядку його відбування, з тим щоб особа зазначала певного виховного впливу та обмеження її права на свободу не було свавільним та не становила непомірний тягар, суд апеляційної інстанції, виходить з наступного.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

Зазначені судом першої інстанції обставини, які були враховані при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання свідчать про те, що звільнення обвинуваченого від відбуття покарання не призведе до позитивних змін в його поведінці, не сприятиме його виправленню та не зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень, а відтак, мета призначеного покарання, як превентивний захід, за таких умов не буде досягнута.

Призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. У ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої мети покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи. (Постанови ККС ВС від 15.02.2022 у справі № 756/12417/19, від 12.09.2022 у справі №761/7975/21, від 19.09.2022 у справі №127/11478/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд... при призначенні покарання у виді... позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За таких обставин, а також враховуючи враховуючи тяжкість вчиненого злочину, характер та обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, наслідки його вчинення, вказані вище дані про особу обвинуваченого, поведінку обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження та думку потерпілої, колегія суддів вважає, що лише покарання у виді позбавлення волі здатне виконати мету призначеного покарання, сприятиме перевихованню обвинуваченого та зможе запобігти вчиненню нових злочинів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, які зводяться до цитування окремих положень закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає їх формальними та такими, що не спростовують правильності висновків суду, а тому є неприйнятними.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно ст. 412 КПК України, під час апеляційного перегляду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4