Вирок

Іменем України

07.08.2023 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження №0000620, відомості про яке 21.11.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Битків Надвірнянського району Івано-Франківської області, із середньою освітою, одруженого, військовослужбовця, який проходить військову службу на посаді розвідника-кулеметника у військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), раніше судимого вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 року за ч.5 ст.407 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , т.м. НОМЕР_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних Сил України, проходячи службу на посаді навідника 3 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_3 , у порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від несення обов`язків військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 30.10.2019 року близько 08.00 год. самовільно залишив військову частину НОМЕР_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, який діяв з моменту видання Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», та перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_3 до моменту добровільної явки, а саме 28.02.2022 року до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 солдат ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), скоєне в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення злочину. Вказав, що проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 у АДРЕСА_3 з кінця 2017 року, однак, 30.10.2019 р. самовільно залишив місце розташування військової частини і поїхав додому у АДРЕСА_2 . Такі дії були зумовлені потребою вирішення сімейних питань, адже в цей час розлучалися його батьки та вирішувалася доля подальшого місця проживання його малолітніх братів віком 6 і 4 роки. Переживаючи за дані обставини, він до військової частини не повернувся, продовжив проживати за своїм зареєстрованим місцем у смт. Битків, а в подальшому, після народження в його сім`ї дитини ОСОБА_5 , 2020 року народження, певний період працював у будівельній компанії водієм, адже потрібно було матеріально забезпечувати власну сім`ю. До розташування військової частини добровільно повернувся 26.02.2022 року, одразу як розпочалася війна і запроваджено воєнний стан в Україні. Однак, у військовій частині НОМЕР_3 його не прийняли для продовження служби без пояснення причин, тому він з військово-обліковими документами звернувся до ТЦК за місцем проживання, звідки його було скеровано для проходження служби до військової частини НОМЕР_1 , прибувши до якої був зарахований на посаду розвідника-клеметника розвідувального відділення розвідувального взводу мотопіхотного батальйону. Брав безпосередню участь у бойових діях в с. Королівка Київської області, а також у містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ, Сіверськ, в останньому з яких отримав поранення, оскільки після танкового вистрілу його придавило стіною, що впала, у зв`язку з чим тривалий час лікувався, до цього часу має проблеми з коліном і потребує операції. Про вчинене шкодує, розуміє, що зробив неправильно, усвідомлює порушення ним обов`язків військовослужбовця, у скоєному кається, просить суворо не карати.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.

Отже, суд вважає доведеним факт вчинення військовослужбовцем ОСОБА_4 самовільного залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), скоєного в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненного ним злочину, який з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мотив вчинення суспільно небезпечного діяння, а саме тимчасово залишити військову частину для врегулювання сімейних, родинних питань на противагу виконанню військового обов`язку, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним у розкритті злочину, особу ОСОБА_4 , який одружений, має на утриманні малолітню дитину - сина ОСОБА_6 , 2020 року народження, раніше судимий, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, негативних характеристик не має, брав безпосередню участь в бойових діях по захисту України, отримав бойове поранення при виконанні завдань в умовах бойової обстановки, бажає продовжувати військову службу.

Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, тривалості періоду, на який обвинувачений залишив військову частину, надання переваги сімейним справам перед виконанням обов`язків військовослужбовця обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі. Водночас дані, які позитивно характеризують обвинуваченого ОСОБА_4 , в сукупності із встановленими пом`якшуючими відповідальність обставинами, дають підстави суду визначити таке покарання не в максимальному розмірі, визначеному санкцією ч.4 ст.407 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд також приймає до уваги те, що останній вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 року у справі №346/341/23 засуджений за вчинення 11.10.2022 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком тривалістю 2 роки. З урахуванням того, що новий злочин, за який ОСОБА_4 засуджується у даному кримінальному провадженні, вчинено до постановлення вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 року, остаточне покарання обвинуваченому підлягає визначенню із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному випадку, на переконання суду, до ОСОБА_4 можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, усвідомлення обвинуваченим своєї провини, щире каяття останнього, добровільне з`явлення до військової частини одразу після початку війни, готовність відповідати за скоєне, участь в бойових діях по захисту суверенітету і територіальної цілісності України, бажання обвинуваченого продовжувати військову службу та можливість використання бойового досвіду військовослужбовця в подальшому на користь держави, наявність на утриманні в останнього малолітньої дитини, думка прокурора про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно ст.75 КК України, є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням іспитовим строком на підставі ст.75 КК України. Разом з тим, на ОСОБА_4 слід покласти обов`язки, визначені ст.76 КК України, які відповідатимуть завданням контролю за поведінкою засудженого з метою встановлення факту його виправлення.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, більш суворим, визначеним вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.06.2023 року у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з ч.4 ст.76 КК України нагляд за засудженим військовослужбовцем ОСОБА_4 покласти на командира військової частини за місцем служби. У разі звільнення засудженого з військової служби - на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1