Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

30 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005039 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Старокиївського районного суду м. Києва від 18.11.1992

за ч.2 ст.141 КК України 1960 року на 2 роки 6 місяців позбавлення волі

з конфіскацією майна;

2) вироком Старокиївського районного суду м. Києва від 06.10.1997

за ч.2 ст.2296, ч.2 ст.22920 КК України 1960 року на 3 роки позбавлення волі;

3) вироком Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2002

за ч.2 ст.309 КК України на 3 роки позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

4) вироком Печерського районного суду м. Києва від 21.06.2002

за ч.2 ст.186 КК України на підставі ст.71 КК України

на 5 років позбавлення волі;

5) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2009

за ч.2 ст.186 КК України на 5 років позбавлення волі,

постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 29.05.2012 невідбута частина покарання замінена більш м`яким -

обмеженням волі на строк 1 рік 8 місяців 20 днів,

ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 14.03.2013 невідбута частина покарання замінена більш м`яким -

громадськими роботами на строк 180 годин, 14.06.2013

знятий з обліку у зв`язку з відбуттям покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 5 вересня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 05.09.2014 ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_8 та правову кваліфікацію його дій, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню, необґрунтовано звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, і, як наслідок, призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі і є явно несправедливим через м`якість.

Зокрема, за твердженням прокурора, суд не зазначив у вироку обставини, на підставі яких дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання, і не врахував особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, однак належних висновків для себе не зробив і через короткий проміжок часу після відбуття покарання за попереднім вироком знову вчинив умисний корисливий злочин. Вказані обставини свідчать про стійке бажання ОСОБА_8 вести злочинний спосіб життя задля отримання засобів для задоволення власних соціально-побутових потреб, а, отже, і підвищений рівень суспільної небезпечності особи обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; доводи захисника і обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що 12 червня 2014 року близько 18 години ОСОБА_8 , знаходячись неподалік офісного центру, розташованого на вул. Кудряшова, 14-Б в м. Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна взяв на території стоянки велосипед "GT Avalanche" вартістю 3 500 гривень, належний ОСОБА_10 , на якому поїхав у напрямку виїзду зі стоянки.

Коли дії ОСОБА_8 були виявлені ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які намагались перешкодити, кричали, вимагали зупинитися та повернути викрадене, ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його злочинні дії перестали бути таємними, продовжив їх з метою заволодіння майном і на вказаному велосипеді залишив місце вчинення кримінального правопорушення. Маючи реальну можливість розпорядитись майном, яке він відкрито повторно викрав, ОСОБА_8 рухався на велосипеді вздовж будинку № 14-Б на вул. Кудряшова в м. Києві, де був затриманий ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.50, 75 КК України, без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив його від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України в редакції Закону № 2341-III від 05.04.2001, чинній на час вчинення злочину, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 має п`ять не погашених судимостей за кримінальні правопорушення проти власності та кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів, з 11.10.1997 перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом: Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності. Дані про те, що він неофіційно працевлаштований, як зазначив суд у вироку, не можуть враховуватись, оскільки це не підтверджується жодними доказами. До того ж, до обвинуваченого вже застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням, і під час іспитового строку він знову вчинив умисний злочин.

Враховуючи викладене і процесуальну поведінку обвинуваченого, який, будучи обізнаний про подання апеляційної скарги прокурором ще у 2014 році, протягом тривалого часу ухилявся від суду апеляційної інстанції, і залишив місце проживання, вказане у вироку, колегія суддів приходить до висновку, що він не збирався виконувати покладені на нього обов`язки, і що законні підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України відсутні.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, як правильно вказує прокурор, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, а також посткримінальну поведінку, яка виразилась у тривалому ухиленні від суду, у зв`язку з чим оголошувався його розшук. Що стосується особи винного, то він неодноразово судимий, не працює, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, про що зазначено раніше, має трьох малолітніх дітей ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позитивно характеризується за місцем проживання і попередньої роботи, проходив курс ресоціалізації та адаптації в центрі Громадської організації "Я - легенда".

Обставиною, що пом`якшує покарання, - є щире каяття обвинуваченого.

Як обставину, що обтяжує покарання, колегія суддів враховує рецидив злочинів, зважаючи на не погашені судимості за вчинення злочинів, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів.

А тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність, яке належить відбувати реально.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, а також принципу невідворотності покарання.

Необхідності у призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на запропонований прокурором строк колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 5 вересня 2014 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки.

Запобіжний захід ОСОБА_8 залишити без змін - тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з 30 серпня 2023 року.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 9 травня 2023 року по 29 серпня 2023 року включно.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку в день його проголошення обов`язково вручається учасникам судового провадження.

На вирок суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3