В И Р О К

Іменем України

24 травня 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорки ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001026 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою технічною освітою, непрацюючого, одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, висунуте ОСОБА_4 та визнане судом недоведеним

Відповідно до висунутого обвинувачення, ОСОБА_4 разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наприкінці 2012 року вирішили спільно займатися купівлею військової техніки з метою подальшої її реалізації.

Для цього останні 22.02.2013 та 20.03.2013 за кошти ОСОБА_8 у сумі 122700 грн у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , придбали п`ять автомобілів АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 з п`ятьма ємностями, які належали потерпілому. Після чого в травні 2013 року на прохання ОСОБА_8 обвинувачений разом з ОСОБА_9 чотири з наведених автомобілів та три ємності перевезли з території згаданої військової частини на тимчасове зберігання до ДП «Червоноармійський лісгосп АПК», який знаходиться у смт Червоноармійськ по вул. Пушкіна, 5, Житомирської області.

У травні 2013 року ОСОБА_4 , з метою самоправного заволодіння одним із вищезазначених автомобілів АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 № НОМЕР_2 , який ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 спільно придбали за кошти останнього та який належав потерпілому, самовільно всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, прибув на територію ДП «Червоноармійський лісгосп АПК»

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на самовільне, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника вказаного транспортного засобу ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, з території ДП «Червоноармійський лісгосп АПК», самоправно заволодів згаданим вище автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 за № НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю 25800 грн, та самоправно, всупереч встановленому порядку продав його ОСОБА_10 , отримавши за нього завдаток у сумі 3000 грн, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 значну матеріальну шкоду у розмірі 25800 грн.

Після того, як ОСОБА_10 відмовився купувати згаданий автомобіль, обвинувачений самовільно, всупереч встановленому законом порядку та інтересам ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, з метою самоправного заволодіння згаданим автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 за № НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю 25800 грн, 05 серпня 2013 року самоправно доставив його на територію гаража ДП «Ємільчинський лісгосп АПК», де залишив.

Надалі, 08 серпня 2013 року в приміщенні ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» ОСОБА_9 від імені ТОВ «Укрпостачобладнання-1» самоправно уклав договір купівлі-продажу №08/08/13 з ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» на поставку цьому підприємству автомобіля ЗІЛ-131 у якості запчастин на суму 42660 грн.

Двадцять дев`ятого серпня 2023 року ТОВ «Укрпостачобладнання-1» надіслало ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» рахунок-фактуру №СФ-2908 на перерахунок коштів за поставлені запчастини у сумі 42600 грн, а 30 серпня 2013 року надіслало видаткову накладну №79 та податкову накладну №79 на суму 42600 грн.

На підставі вищевказаних документів ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» 30 серпня 2013 року платіжним дорученням №7513 ТОВ «Укрпостачобладнання-1» за запчастини згідно з договором №08/08/13 від 08.08.2013 перерахувало 42660 грн на розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 в ПАТ «АКТАБАНК» за продаж на запчастини автомобіля ЗІЛ-131 шасі № НОМЕР_2 .

Продовжуючи свої протиправні дії, обвинувачений ОСОБА_4 самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, з метою самоправного заволодіння автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 № НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 , вартістю 25800 грн, який ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 придбали за кошти останнього та який належав потерпілому, який тимчасово знаходився на території військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , прибув 25 червня 2013 року на територію згаданої військової частини, де шляхом вільного доступу проник на її територію звідки самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, заволодів п`ятим з придбаних на торгах автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 № НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 , вартістю 25800 грн, який ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 придбали за кошти потерпілого та який належав останньому.

У подальшому ОСОБА_4 разом з ОСОБА_9 перевезли спірний автомобіль на територію ДП «Червоноармійський лісгосп АПК», де залишили його.

У липні-серпні 2013 року ОСОБА_4 самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, продав зазначений транспортний засіб невстановленій особі, а виручені грошові кошти привласнив собі, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 значну матеріальну шкоду у розмірі 25800 грн.

Крім того, на початку червня 2013 року у ОСОБА_4 , який знаходився за місцем проживання у с. Висока Піч, Житомирського району, виник протиправний умисел, направлений на самовільне, всупереч установленому законом порядку та інтересам потерпілого ОСОБА_8 , заволодіння майном останнього, правомірність дій якого оспорюється потерпілим.

Реалізуючи вказане, обвинувачений на початку червня 2013 року перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 яка дислокується в АДРЕСА_3 , де шляхом вільного доступу, самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, заволодів двома ємностями до автомобіля АЦЗ-4-4 на базі шасі ТЗ ЗІЛ-131, які ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_9 і ОСОБА_8 придбали за кошти потерпілого та які належали останньому, перевіз їх у с. Довжик, Житомирського району, де залишив на тимчасове зберігання.

Надалі, 05 вересня 2013 року ОСОБА_4 , самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється, самоправно розпорядився двома ємностями, продавши їх ОСОБА_11 за 6000 грн, заподіявши потерпілому значну матеріальну шкоду у розмірі 16000 грн.

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ст. 356 КК України, як самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється ОСОБА_8 , чим останньому було заподіяно значну матеріальну шкоду.

Показання учасників кримінального провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у вчиненні згаданого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що на торгах були придбані п`ять військових автомобілів, які були оформлені на ОСОБА_8 , але які повинен був реалізувати його тесть ОСОБА_12 . Фактично автомобілі знаходились у військовій частини в м. Одеса. ОСОБА_8 надав доручення ОСОБА_9 на отриманні цих автомобілів, а він разом з ОСОБА_9 переганяв їх до м. Житомира. За домовленістю ОСОБА_9 з директором Червоноармійському лісгоспу він перегнав автомобілі на територію автопарку лісгоспу. Хто давав кошти на придбання автомобілів йому не відомо. Чи продав ОСОБА_12 ці п`ять автомобілів йому не відомо. Також заперечив продаж двох ємностей та пояснив, що вони були поміняні на колеса для автомобілів та на витрати по транспортним перевезенням автомобілів з м. Одеси. Заперечував вчинення будь-яких самоправних дій щодо переміщення автомобілів, оскільки він за вказівкою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_12 , у якості водія переганяв автомобілі з Одеси та у якості автослюсаря готував їх для реалізації. Також пояснив, що ОСОБА_8 чи ОСОБА_9 домовились з ОСОБА_10 про продаж автомобіля ЗІЛ-131. Він при цій розмові був присутній лише як автослюсар. ОСОБА_10 передав завдаток за автомобіль ОСОБА_13 , але у зв`язку з тим, що автомобіль був технічно не справний, йому повернули завдаток та ОСОБА_9 забрав цей автомобіль у ОСОБА_10 і продав на запчастини Ємільчинському лісгоспу.

Потерпілий ОСОБА_8 суду повідомив, що через аукціон в м. Києві він придбав п`ять автомобілів «ЗІЛ-131» за особисті кошти, заплативши по 25800 грн за кожен автомобіль. Оскільки ОСОБА_9 допомагав йому приймати участь в аукціоні, він заплатив йому за кожну машину по 1000 доларів, а всього 5000 доларів. Після придбання цих автомобілів, він разом з обвинуваченим та ОСОБА_9 поїхали в Одесу, де у військовій частині зберігалися вказані автомобілі та підписав документи про те, що він забрав їх, проте фактично він за домовленістю з командиром частини залишив придбані автомобілі в частині. Надалі він наказав ОСОБА_9 забрати три автомобілі з Одеси, тому останній разом із ОСОБА_4 перевезли ці автомобілі у Червоноармійський лісгосп, де за домовленістю між ОСОБА_9 та директором лісгоспу залишили на зберігання. За транспортування автомобілів він розрахувався з ОСОБА_9 та обвинуваченим. Через деякий час йому зателефонували з лісгоспу й повідомили, що ОСОБА_4 самовільно забрав одну з цих трьох машин. У зв`язку з цим він забрав з лісгоспу останні два автомобіля, а також вирішив забрати ще один автомобіль, який залишався в Одесі. Однак приїхавши у військову частину від командира частини дізнався, що автомобіль забрав ОСОБА_4 з сином. Два автомобілі, які вкрав у нього ОСОБА_4 , були з цистернами. Будь-яких дозволів обвинуваченому на реалізацію цих автомобілів він не надавав.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він та ОСОБА_8 на відкритих торгах придбали п`ять бензовозів на базі ЗІЛ-131. Кошти на їх придбання були їх спільними коштами, які вони отримали від реалізації попередніх автомобілів. Так як переможцем торгів був визначений ОСОБА_8 , то саме він вносив кошти за їх придбання. За домовленістю він підшуковував дешеві автомобілі для купівлі, а ОСОБА_12 , який являється тестем ОСОБА_8 , повинен був їх реалізувати за більшу ціну. Отриманий прибуток мав бути розподілений між ними. У свою чергу ОСОБА_4 повинен був перегнати ці автомобілі з м. Одеси в м. Житомир та займатися їх обслуговуванням. Саме з метою подальшої реалізації придбаних автомобілів всі документи на торгах були оформлені на ОСОБА_8 . Однак ОСОБА_8 продав ці автомобілі, а коштів від їх реалізації він та ОСОБА_4 не отримали. Вважає, що саме ОСОБА_8 та ОСОБА_12 шахрайським шляхом заволоділи його коштами.

Директор Червоноармійського лісгоспу ОСОБА_14 підтвердив, що на прохання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 дозволив поставити в автопарку лісгоспу автомобілі ЗІЛ, продажем яких займались останні.

Свідок ОСОБА_15 , який працював начальником автотранспортного відділу Червоноармійського лісгоспу, зазначив, що восени 2013 року він бачив на території лісгоспу два автомобіля ЗІЛ без цистерн. Начальство дало йому розпорядження прийняти ці автомобілі на баланс лісгоспу для експлуатації.

Свідок ОСОБА_16 вказав, що до інкримінованих подій він купував у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 автомобіль «Урал». Також пояснив, що одного дня, коли саме не пам`ятає, на території автопарку Червоноармійського лісгоспу бачив чотири автомобіля ЗІЛ з цистернами. Після цього бачив як ОСОБА_4 приїжджав до лісгоспу з ОСОБА_8 . За словами працівників лісгоспу вони продавали ці машини.

Свідок ОСОБА_17 працював водієм у Червоноармійському лісгоспі. Влітку 2013 року коли він повернувся з відпустки, то бачив на території лісгоспу два автомобіля ЗІЛ-131, на один із яких керівництво лісгоспу наказало поставити державний номерний знак із його старого автомобіля. При цьому зазначив, що йому невідоме походження цих автомобілів та їх подальша доля.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що до нього звернувся ОСОБА_10 з проханням допомогти придбати автомобіль ЗІЛ, на що він погодився та взяв у нього завдаток, який передав ОСОБА_4 та ОСОБА_9 . Останні продали ОСОБА_10 автомобіль ЗІЛ-131 без номерного знаку та реєстрації, при цьому обвинувачений запевнив, що цей автомобіль належить йому. Згодом ОСОБА_4 та ОСОБА_9 повідомили йому, що проданий ОСОБА_10 автомобіль належить ОСОБА_8 , який не давав згоду на його продаж, тому ОСОБА_4 з ОСОБА_9 поміняли ОСОБА_10 цей автомобіль на інший. У подальшому ОСОБА_4 звертався до нього з проханням продати дві цистерни з автомобілів ЗІЛ.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що познайомився з ОСОБА_4 коли на території Червоноармійського лісгоспу купував автомобіль ЗІЛ-131. Домовлявся про купівлю та розраховувався за автомобіль із ОСОБА_13 . ОСОБА_4 лише як водій доставив йому автомобіль у Червоноармійськ, а звідти він сам перегнав його до будинку батьків. Після чотирьох місяців очікування документів на автомобіль, саме ОСОБА_18 із Секреткіним поміняли йому цей автомобіль на інший ЗІЛ-131, трохи гірший за технічним станом, але з документами. При цьому обвинувачений теж приїжджав з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , але також у ролі водія.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що у 2013 році ОСОБА_13 запропонував йому купити алюмінієві цистерни з військових автомобілів та вказав, що вони належать ОСОБА_4 . Домовившись про ціну, він поїхав в с. Довжик на склад, де у присутності ОСОБА_4 передав кошти за цистерни ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_12 зазначив, що він позичав своєму зятеві ОСОБА_8 кошти на підприємницьку діяльність. Особисто він ніколи купівлею та продажем автомобілів не займався. Обставини вчинення ОСОБА_4 інкримінованого злочину йому не відомі.

Свідок ОСОБА_20 підтвердив, що восени 2011 чи 2012 року займався разом з ОСОБА_12 і ОСОБА_4 перепродуванням автомобілів та надавав свої кошти на їх придбання. Через те, що він не отримав з цього прибутку, а кошти йому не повернули, він відмовився вести спільний бізнес із обвинуваченим та ОСОБА_12 . Про купівлю та продаж військових автомобілів у м. Одеса йому нічого не відомо.

Директор Ємільчинського лісгоспу ОСОБА_21 у суді пояснив, що влітку 2013 року домовився з ОСОБА_9 про купівлю автомобілів ЗІЛ, які знаходились у Червоноармійському лісгоспі. При цій розмові був присутній ОСОБА_4 в якості працівника, який обслуговує вказані автомобілі. У вересні 2013 року він надав довіреність на ім`я ОСОБА_9 на придбання двох автомобілів ЗІЛ у підприємства «Укравтозапчастини». Один з придбаних автомобілів був поставлений на облік лісгоспу, а інший розібрано на запчастини.

Головний бухгалтер Ємільчинського лісгоспу ОСОБА_22 підтвердила, що на ім`я ОСОБА_9 була видана довіреність на придбання для лісгоспу у військовій частині одного автомобіля ЗІЛ-131 та запчастин. З цією метою ОСОБА_9 були перераховані кошти у сумі 15300 грн, а на рахунок «Укрпостачобладнання-1» було перераховано 27258 грн за запчастини. Про обставини вчинення ОСОБА_4 інкримінованого злочину їй нічого не відомо.

Докази, якими сторона обвинувачення доводить винуватість ОСОБА_4 у вчиненні самоправства

На думку прокурорки вина обвинуваченого в самоправному заволодінні майном потерпілого підтверджується наступними доказами.

Протоколом прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якого 19.08.2013 ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_4 наприкінці липня на початку серпня 2013 року, зловживаючи довірою, незаконно заволодів належними йому автомобілем ЗІЛ-131 (АЦЗ-4-4-131) та двома алюмінієвими ємностями, об`ємом по 4,4 метрів кубічних, які він придбав на торгах у корпорації «Укрінмаш», та які ОСОБА_4 доставив з Одеси у с. Висока Піч, де реалізував невідомим особам, внаслідок чого спричинив потерпілому матеріальну шкоду у розмірі 38000 грн (а.к.п. 214-215 т. 3).

Заявою ОСОБА_8 про залучення його у якості потерпілого (а.к.п. 216 т. 3).

Протоколом №33 засідання комісії корпорації «Укрінмаш» з продажу військового майна на відкритих торгах від 14.02.2013, у яких приймали участь ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , згідно з яким останній придбав за 250400 грн п`ять одиниць військового майна, а саме: АЦЗ-4-4-131 ш. № НОМЕР_7 с.о.6305, 1981 р.в. V кат.; АТЗ-4,4-131 ш. № НОМЕР_8 с.о.9009206, 1990 р.в. ІІІ кат.; АТЗ-4,4-131 ш. №895819 с.о.9009200, 1990 р.в. ІІІ кат.; АТЗ-4,4-131 ш. №925850 с.о.9105107, 1991 р.в. ІІІ кат. та АТЗ-4,4-131 ш. №901941 с.о.9000204, 1990 р.в. ІІІ кат. (а.к.п. 217 т. 3).

Рахунками-фактурами №184 від 14.02.2013, №312 від 20.03.2013, видатковою накладною №11/106 від 04.04.2013 та чеками про сплату ОСОБА_8 121800 грн за придбане на торгах майно (а.к.п. 218-222 т. 3).

Нарядом №181/3/55 ПММ, з якого вбачається, що на виконання Договору комісії від 30.08.2012 №290/2/4-12ВР продажу військового майна, військовою частиною НОМЕР_1 передані потерпілому ОСОБА_8 п`ять одиниць транспортних засобів, а саме чотири АТЗ-4,4-131 та один АЦЗ-4-4-131 (а.к.п. 223 т. 3).

Висновком експерта №9/4 від 27.01.2014 відповідно до якого встановити первинний ідентифікаційний номер «порядковий» автомобіля «ЗІЛ-131», реєстраційний номерний знак НОМЕР_9 , не представляється можливим через термічне пошкодження номерного майданчику, який було піддано деформації, спотворюванню, ймовірно внаслідок термічного впливу, зовні схожого на вплив електрозварювального пристрою. Також експертом не встановлено чи змінювався номер двигуна вказаного автомобіля (а.к.п. 230-239 т. 3).

Договором №08/08/13 від 08.08.2013 згідно з яким ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» в особі директора ОСОБА_21 придбало в ТОВ «Укрпостачобладнання-1» запчастини до автомобіля ЗІЛ-131 на загальну суму 42660 грн (а.к.п. 240 т. 3).

Рахунком-фактурою №СФ-2908 від 29.08.2013, видатковою накладною №79 від 30.08.2013 та податковою накладною №79 від 30.08.2013, відповідно до яких ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» згідно з платіжного доручення №7513 від 30.08.2013 перерахувало ТОВ «Укрпостачобладнання-1» кошти у розмірі 42660 грн за вказані у вищеописаному договорі запчастини (а.к.п. 224, 241-243 т. 3).

Довіреністю від 10.09.2013, зі змісту якої вбачається, що ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» в особі директора ОСОБА_21 уповноважило ОСОБА_9 купувати на ім`я вказаного ДП транспортні засоби, автомобілі, автомобільну техніку та спеціальне обладнання на базі цієї техніки, у зв`язку з чим згідно з платіжним дорученням №7710 08.10.2013 ОСОБА_9 були перераховані кошти у розмірі 15300 грн (а.к.п. 225-226, 227 т. 3).

Мотиви ухвалення виправдувального вироку

Відповідно до змісту ст. 356 КК України самоправством є самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Об`єктом злочину виступає встановлений законодавством порядок реалізації громадянами своїх прав та обов`язків.

З об`єктивної сторони самоправство характеризується такими трьома ознаками, як самовільне вчинення будь-яких дій, оспорювання правомірності цих дій іншими громадянами або юридичною особою та заподіяння такими діями значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або удаваного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку. Під удаваним слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.

Злочин визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України не доведено безпосередньо дослідженими судом доказами.

Так, сторона обвинувачення доводить належність автомобілів ЗІЛ-131 та цистерн потерпілому ОСОБА_8 , які начебто ОСОБА_4 самоправно продав, протоколом №33 про результати проведення відкритих торгів, документами про внесення ОСОБА_8 грошових коштів як оплату за це майно та нарядом про передачу військовою частиною автомобілів ЗІЛ-131 потерпілому.

Вказані докази дійсно свідчать про те, що ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 брав участь у відкритих торгах, на яких потерпілий, запропонувавши більшу суму переміг, у зв`язку з чим саме він вносив грошові кошти за автомобілі, що підтверджується рахунками-фактурами, накладними та квитанціями.

Факт оформлення згаданих автомобілів на ОСОБА_8 доводиться показаннями свідка ОСОБА_9 та не заперечується стороною захисту.

Однак прокурорка стверджує, що ОСОБА_8 не зміг реалізувати своє право власності на згадані автомобілі та ємності, через те, що ОСОБА_4 , без дозволу останнього, самовільно продав їх іншим особам, чим спричинив потерпілому значну матеріальну шкоду.

Разом з тим з показань свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 вбачається, що останній разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , спільно займались бізнесом по перепродуванню автомобілів, де ОСОБА_9 знаходив дешеві автомобілі, а ОСОБА_12 через ОСОБА_8 їх реалізовував з метою отримання прибутку. У свою чергу, ОСОБА_4 виконував лише вказівки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зокрема, переганяв автомобілі з м. Одеси та ремонтував їх, тобто виконував роль водія та автослюсаря, за що отримував від потерпілого кошти, що не заперечує останній. Оскільки ОСОБА_9 підшуковував автомобілі для купівлі, а ОСОБА_12 з ОСОБА_8 займались їх реалізацією, то ОСОБА_8 на підставі наряду №181/3/55 ПММ юридично й був титульним власником придбаних автомобілів ЗІЛ-131, але фактично ці автомобілі належали їм спільно.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 діяли в інтересах бізнесу, де у кожного з них була своя роль, та автомобілі купувались ними не з метою подальшого їх використання, а саме з метою подальшої реалізації, що пояснює поведінку потерпілого, який не перереєстрував дані автомобілі на себе, як того вимагало законодавство.

Викладені факти повністю підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що саме ОСОБА_9 разом із ОСОБА_13 продали, а потім обміняли йому автомобіль ЗІЛ-131. Обвинувачений приймав участь у цих подіях в якості водія.

Свідок ОСОБА_11 також свідчить, що цистерни йому реалізовував саме ОСОБА_13 , а не ОСОБА_4 .

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_4 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 спільно придбали за кошти останнього згадані автомобілі та цистерни.

Отже сторона обвинувачення не оспорює факт спільного придбання вказаних автомобілів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та обвинуваченим.

Показання ОСОБА_12 про непричетність до реалізації автомобілів ЗІЛ-131 повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_9 .

З показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_9 вбачається, що останній разом з обвинуваченим, потерпілим та його тестем займались купівлею та перепродуванням автомобілів, а також про наявність у них спільних коштів від даної діяльності, що також доводиться доказами сторони захисту, а саме відповіддю корпорації «Укрінмаш» від 18.06.2015, рахунком-фактурою №1328 від 21.08.2012 та актом прийому-передачі від 05.09.2012.

Викладені вище факти підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які пояснили, що передавали грошові кошти за придбаний автомобіль та цистерни ОСОБА_13 , а не обвинуваченому. Вказані показання підтверджують доводи ОСОБА_4 про виконання ним ролі водія та автослюсаря з обслуговування автомобілів, а не самостійної ролі продавця.

ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтвердили перебування автомобілів ЗІЛ-131 на території Червоноармійського лісгоспу, де при їх огляді покупцями завжди був присутній, окрім обвинуваченого, ОСОБА_8 або ОСОБА_9 .

Суд звертає увагу, що свідки сторони обвинувачення ОСОБА_21 та ОСОБА_22 навпаки доводять реалізацію ОСОБА_9 автомобілів ЗІЛ-131 Ємільчинському лісгоспу, що підтверджується дослідженою судом довіреністю, договором купівлі-продажу №08/08/13 та платіжними дорученнями.

Таким чином, стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_4 самоправно реалізував два автомобілі та дві ємності, навпаки показання свідків у сукупності з письмовими доказами підтверджують версію сторони захисту про те, що обвинувачений діяв виключно за вказівкою ОСОБА_9 , як одного із фактичних власників вказаних автомобілів.

Із встановлених судом обставин вбачається, що спір щодо майна виник не у ОСОБА_4 з потерпілим, а навпаки у ОСОБА_8 та ОСОБА_12 з ОСОБА_9 через те, що останній продав два автомобілі Ємільчинському лісгоспу. Викладене підтверджується показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та письмовими доказами.

З огляду на викладене прокурором не доведено вчинення обвинуваченим самоправних дій щодо продажу автомобілів та ємностей, а лише вбачається виконання ним вказівок ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

До того ж з правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 12.01.2022 у справі №712/15990/18 вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України є кримінально караним лише за умови заподіяння діями винного значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, тобто потерпілому. Саме з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди потерпілому кримінальне правопорушення визнається закінченим.

Таким чином, зазначений склад кримінального правопорушення належить до так званого матеріального, оскільки настання наслідків є обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу цього кримінального правопорушення.

При цьому сторона обвинувачення повинна довести перед судом за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів причинно-наслідковий зв`язок між діями винного й настанням наслідків у виді значної шкоди, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Досліджені судом письмові докази не доводять спричинення обвинуваченим значної матеріальної шкоди.

Зокрема, стороною обвинувачення не надано будь-яких належних та допустимих доказів вартості ємностей.

Суд звертає увагу на суперечності висунутого ОСОБА_4 обвинувачення в частині визначення розміру матеріальної шкоди заподіяної потерпілому. Відповідно до обвинувачення ОСОБА_4 заволодів двома ємностями. При цьому вартість однієї ємності становить 6000 грн. Проте потерпілому, за версією обвинувачення, спричинено шкоду у розмірі 16000 грн, що явно суперечить правилам арифметики. У свою чергу доказів на підтвердження вартості цих ємностей прокуроркою не надано.

Отже стороною обвинувачення не доведена ознака злочину, як спричинення значної матеріальної шкоди.

З огляду на викладене стороною обвинувачення не було доведено, що обвинувачений самовільно, а не як співвласник, або за вказівкою фактичних власників автомобілів, всупереч установленому законом порядку та інтересам одного з власників - ОСОБА_8 , самоправно заволодів його автомобілями, які в подальшому продав, чим заподіяв значної шкоди інтересам потерпілого.

Згідно зі ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів сторони захисту та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Разом з тим, досліджені судом докази не доводять поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діянні.

Отже, у суду є розумний сумнів, щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 самоправства.

У свою чергу, згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення

Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, та оцінюючи кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов переконливого висновку, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

З огляду на викладене, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 підлягає виправданню за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

За таких обставин, суд залишає без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про стягнення з обвинуваченого 79700 грн матеріальної шкоди та 10000 грн моральної шкоди.

Судові витрати, пов`язані з проведенням експертиз у розмірі 391 грн 20 коп. суд відносить на рахунок держави.

Долю речових доказів у даному кримінальному провадженні суд вирішує за приписами ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-371, 373-376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати у розмірі 391 (триста дев`яносто одна) грн. 20 коп. на залучення експертів компенсувати за рахунок держави.

Речові докази:

-ноутбук марки «Аcer» із зарядним пристроєм, мобільний телефон марки «Samsung», які знаходяться у ОСОБА_23 повернути останній;

-мобільний телефон марки «Samsung», який знаходиться у ОСОБА_4 повернути обвинуваченому;

-автомобіль ЗІЛ-131, державний номерний знак НОМЕР_9 , повернути власнику або законному володільцю.

На вирок може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення вказаного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Потерпілому, який не був присутнім у судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: