УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року

м. Київ

справа № 331/2382/22

провадження № 51-4052 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від

05 вересня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року,

ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 12 квітня 2022 року, не пізніше 12 год 01 хв., будучи громадянином України, перебуваючи за місцем реєстрації та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, дійшовши згоди з іншою особою, з числа місцевих мешканців

м. Мелітополя Запорізької області, матеріали стосовно якої виділені в окреме кримінальне провадження, відносно об`єкту вчинення кримінального правопорушення, його характеру, місця, способу та змісту виконуваних функцій, виступаючи в ролі співвиконавця, усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, отримав завдання та надав згоду на його виконання шляхом збору відомостей відносно дислокації підрозділів та військової техніки ЗС України на території м. Вільнянська Запорізької області.

Виконуючи отримане завдання, у період з 22 по 23 квітня 2022 року, перебуваючи на території м. Вільнянська Запорізької області, діючи умисно, на шкоду державному суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, зібрав та зафіксував інформацію відносно задіяних до протидії російській агресії зразків зброї, військової техніки, військовослужбовців ЗС України та їх місця дислокації на території

ВАТ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою:

АДРЕСА_2 .

У подальшому ОСОБА_5 , з метою завершення виконання отриманого завдання, будучи достовірно обізнаним про те, що зібрані ним у період з 22 по 24 квітня 2022 року відомості про позиції ЗС України, а також інших воєнізованих формувань, які створені відповідно до законодавства України, та про задіяні до протидії російської агресії зразки зброї та військової техніки, їх місця дислокації, кількість особового складу підрозділів ЗС України, розташованих на території м. Вільнянська Запорізької області, будуть передані особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, представникам окупаційної військової адміністрації в м. Мелітополь, передав вказану інформацію зазначеній особі.

Так, 24 квітня 2022 року, о 09 год 19 хв. та 12 год 01 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем своєї реєстрації та фактичного проживання за адресою:

АДРЕСА_1 , діючи умисно, на шкоду державному суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, використовуючи особистий мобільний телефон «ZTE» з абонентським номером мобільного зв`язку НОМЕР_1 , маючи на меті наведення та корегування вогню держави-агресора, з використанням можливостей особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, здійснив передачу зазначеної вище розвідувальної інформації представникам іноземної держави, а саме невстановленим в ході досудового розслідування особам з числа окупаційної військової адміністрації РФ у м. Мелітополі Запорізької області.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення змінити, призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 111 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу більш м`яке покарання.

В обґрунтування вказує, що призначаючи ОСОБА_5 покарання місцевий суд не врахував обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, часткове відшкодування завданої шкоди, ступінь тяжкості скоєного, особу винного та призначив покарання у виді позбавлення волі на підставі лише ступеню тяжкості вчиненого злочину. Апеляційним судом в достатній мірі не враховано, що обвинувачений повністю зізнався у скоєному злочині, співпрацював зі слідством, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. На думку захисника, висновок місцевого суду про неможливість застосування ст. 75 КК України є не вмотивованим, при цьому суд апеляційної інстанції з урахуванням всіх обставин справи міг застосувати приписи статей 69, 75 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано в повному обсязі.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, об`єм обвинувачення, особу винного, який на обліку в спеціальних медичних закладах не перебуває, не судимий, його сімейний стан та стан здоров`я, похилий вік, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім цього, суд прийняв до уваги підвищену суспільну небезпечність вчинення злочину в умовах воєнного стану.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування приписів ст. 69 КК України, та керуючись статтями 50, 65-67 КК України вважав за необхідне призначити

ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції, передбаченої

ч. 2 ст. 111 КК України, з конфіскацією майна.

Вирішивши питання про призначення виду та розміру покарання, суд першої інстанції, керуючись вимогами ст. 75 КК України, не знайшов підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури на предмет відповідності призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, у межах доводів апеляційної скарги, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги у цій частині, апеляційний суд дійшов висновку про їх безпідставність.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що місцевим судом надано належну і обґрунтовану оцінку сукупності всіх обставин, які враховуються, відповідно до статей 65-67 КК України, при призначенні покарання, за наслідками чого обвинуваченому призначено покарання у межах санкції ч. 2 ст. 111 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна. Таке покарання відповідає його меті, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим.

Разом з цим, вказаним судом перевірено доводи захисника про безпідставне не визнання щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, які умотивовано визнано необґрунтованими.

З цього приводу апеляційний суд зазначив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

З урахуванням наведеного, той факт, що ОСОБА_5 визнав свою вину, не може безумовно свідчити про його щире каяття з приводу вчиненого.

Не знайшло свого підтвердження і наявність у діях обвинуваченого активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, під яким розуміються дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Водночас, колегія суддів зауважує, що за змістом касаційної скарги вказані висновки апеляційного суду захисником не спростовуються, при цьому не наведено аргументів з посиланням на матеріали кримінального провадження у чому полягає щире каяття засудженого та які конкретно відомості було повідомлено ОСОБА_5 органу досудового розслідування, які не були відомі останньому раніше.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів

ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, призначене ОСОБА_5 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

При цьому, Верховний Суд зауважує, що засудженому призначено найбільш м`який вид покарання - позбавлення волі, у передбаченому санкцією ч. 2 ст. 111 КК України безальтернативному розмірі, а саме на строк 15 років, що свідчить про дотримання судами приписів ст. 414 КПК України.

Неспроможними також є доводи касаційної скарги захисника щодо можливості призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 111 цього Кодексу, оскільки за обставинами цього кримінального провадження не встановлено умов для її застосування, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Що стосується доводів скарги про не умотивованість вироку місцевого суду щодо неможливості застосування ст. 75 КК України та наявності підстав для застосування вказаної норми права, то такі є надуманими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки однією із умов його застосування є призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років. Водночас, призначення ОСОБА_5 покарання у розмірі, що значно перевищує вказаний строк, виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливість обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3