УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 732/253/23

провадження № 51-4248ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 і його захисника - адвоката ОСОБА_5 , та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 02 травня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000399 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 02 травня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжного заходу, арешту майна, речових доказів у кримінальному провадженні та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, 30 листопада 2022 року приблизно о 03:25 солдат ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно несправним автомобілем «ВАЗ 21124», номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі «Чернігів-Городня-Сеньківка» у напрямку від м. Городні Чернігівського району Чернігівської області до м. Чернігова, де проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, не виконав вимоги дорожніх знаків 3.29 розділу 33 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) - обмеження максимальної швидкості руху 20 км/год., 10 км/год., в порушення п. 12.3 ПДР при виникненні перешкоди для руху своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості для безпечного об`їзду перешкоди, у результаті чого приблизно на 39 км + 400 м вказаної автодороги, поблизу м. Городня Чернігівського району Чернігівської області, здійснив наїзд на бетонні блоки блокпосту. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного вище автомобіля ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть, а пасажир ОСОБА_8 - тяжкі тілесні ушкодження.

Допущені ОСОБА_4 порушення вимог пунктів 2.3 «б», п. 2.9 «а», п. 12.3 ПДР, дорожніх знаків 3.29 розділу 33 ПДР перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_7 та тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 .

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 29 червня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі сторона захисту та потерпіла ОСОБА_6 просять змінити вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 02 травня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 червня 2023 року в частині призначеного покарання та, зі застосуванням положень ст. 69 КК, призначити засудженому ОСОБА_4 покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 286-1 КК, у виді штрафу в розмірі 14 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На обґрунтування своїх вимог касатори зазначають, що суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем та здійснює захист України і призначення покарання у виді штрафу буде кориснішим, оскільки засуджений зможе знешкоджувати ворога та врятувати більше життів під час проходження служби, ніж спричинений ним наслідок цього діяння; понад те, полегшиться навантаження на бюджет держави.

Сторона захисту додатково звертає увагу Суду на позитивну характеристику за місцем проходження служби та місцем проживання засудженого.

Потерпіла у свою чергу зауважує, що суди попередніх інстанцій не врахували пояснення потерпілих та їх прохання не призначати засудженому покарання у виді позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_6 вказує, що вона вибачила засудженому, отримала відшкодування морального та матеріального характеру, у зв`язку з чим й просила призначити покарання у виді штрафу, яке надасть ОСОБА_4 можливість надалі проходити військову службу.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки ні сторона захисту, ні потерпіла ОСОБА_6 не оскаржують законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Стосовно доводів касаторів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є не умисним, але тяжким; відомості про особу засудженого, який за місцем проходження служби характеризується позитивно, раніше не судимий, двічі протягом 2022 року притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також стан здоров`я, вік, освіту та сімейний стан; наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують; конкретні обставини провадження, зокрема керування засудженим автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, кількість постраждалих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та її наслідки (заподіяння загиблому ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень); поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, а саме те, що він сплачував кошти на користь потерпілих на відшкодування завданої його діями шкоди.

Урахувавши викладене, суд, керуючись принципами законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважав за необхідне, призначити ОСОБА_4 у мінімальних розмірах, як основне так і додаткове покарання, передбачені санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК. На думку місцевого суду, призначення такого покарання є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідкам.

Також, суд першої інстанції зауважив, що наявність обставин, які пом`якшують покарання не може бути визнано мотивованими підставами для призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК.

Врахував районний суд і те, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція уповноваженого органу з питань пробації, висловлена у досудовій доповіді, а також позиція захисту та потерпілих щодо покарання, яке обвинувачений повинен понести за вчинене, під час вирішення цього питання судом не є вирішальною.

Зауважив суд і про неможливість застосування положень ст. 75 КК, з огляду на імперативні приписи цієї норми, яка забороняє звільняти від відбування покарання з випробуванням у разі засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху особи, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , а також засуджений та його захисник подали апеляційні скарги, в яких порушували питання про призначення засудженому більш м`якого покарання.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив викладені у скаргах потерпілих та сторони захисту посилання й доводи щодо наявності підстав для пом`якшення покарання, проте не встановив підстав для їх задоволення. Обґрунтовуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що обставини, на які посилалися апелянти, враховані судом першої інстанції під час призначення ОСОБА_4 покарання, і зокрема ці обставини слугували підставами для призначення ОСОБА_4 як основного, так і додаткового покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК.

Крім того, колегія суддів зауважила, що засуджений керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників. Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких непоправних наслідків у виді загибелі одного потерпілого та спричинення тяжких тілесних ушкоджень іншому, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Беручи до уваги зазначене, суд апеляційної інстанції вказав, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, визначене судом першої інстанції, з огляду на обставини, які були враховані під час його призначення, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Зазначені вище обставини, на переконання Верховного Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій, ретельно оцінивши обставини цього провадження, дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення засудженому як основного, так і додаткового покарань в межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на викладене вище, твердження сторони захисту та потерпілої в касаційних скаргах, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для застосування положень ст. 69 КК і, відповідно, пом`якшення призначеного засудженому основного покарання не є слушними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касаторів, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи касаторів, з огляду на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, непоправність наслідків у виді спричинення смерті людини, підвищену суспільну небезпеку вчиненого засудженим у стані алкогольного сп`яніння кримінального правопорушення, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК. За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Таким чином, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту та потерпілої, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 і його захисника - адвоката ОСОБА_5 , та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 02 травня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 червня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3