УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 559/4151/13-к

провадження № 51-3627ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_9, яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року, які постановлені у кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001132, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської Федерації,проживаючого в АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу - вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2019 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Суть питання

За вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2013 року і остаточно ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01 листопада 2013 року, близько 12 години, знаходячись на вул. Д. Галицького у м. Дубно Рівненської області, попередньо звернувшись до неповнолітньої ОСОБА_2 з проханням надати йому наявні у неї ювелірні вироби із золота, з метою застави їх у ломбард та використання виручених коштів у своїх корисливих цілях, на умовах подальшого повернення їх власниці, шляхом обману, отримав від неї золоті ювелірні вироби та зник з місця події і тривалий час уникав із нею зустрічей. В результаті чого спричинив неповнолітній ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1 тис. 244 грн 00 коп.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 22 серпня 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_1 без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9., не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, просить їх скасувати, а кримінальне провадження на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) закрити.

Обґрунтовуючи наведене, захисник указує на те, що рішення місцевого і апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими, а винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, не доведено належними доказами.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_1 , будучи допитаним в судовому засіданні в якості обвинуваченого, заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), яка пояснила, що у вересні 2013 року вона познайомилася з хлопцем циганської національності на ім`я ОСОБА_5 . Декілька разів з ним зустрічалась у м. Дубно. У жовтні 2013 року ОСОБА_5 повідомив їй, що його автомобіль перебуває в м. Дубно на штраф майданчику і щоб його забрати, необхідні кошти, тому попросив надати йому належні їй золоті вироби, а саме ланцюжок з хрестиком, повідомивши, що найближчим часом все поверне. На вказану пропозицію вона погодилася та передала йому зазначені золоті вироби, які, в подальшому обвинувачений намагався здати у ломбарді «Столичний» в м. Дубно, навпроти магазину «Мрія», однак не зміг, так як у нього були відсутні документи, що посвідчують особу, тому автомобілем таксі вони поїхали в район залізничного вокзалу, де ОСОБА_5 віддав золоті вироби невідомому їй чоловікові. Через два дні вони зустрілися з обвинуваченим та вона просила повернути назад свої золоті вироби, на що він сказав, що поверне, однак, з того часу вона його більше не бачила; та іншими письмовими доказами детально наведеними у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Також місцевий суд зазначив, що достовірно встановлено, що будь-якого транспортного засобу обвинувачений у власності не мав, а тому не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого про перебування транспортного засобу, який йому належав чи перебував у користуванні на території штраф майданчика в м. Рівне.

Крім того, з показань потерпілої слідує, що після передачі майна обвинуваченому і його запевнення про повернення за два дні золотих виробів, за спливом обіцяного часу виконання обіцянки вона була змушена особисто розшукувати останнього та просити повернути майно. Не отримавши відмови у поверненні, обвинувачений зник, тим самим не повернув передане майно. Дані обставини, на переконання місцевого суду, повністю спростовували доводи обвинуваченого щодо бажання повернення майна. При цьому, місцевий суд зазначає, що часткове повернення майна обвинуваченим відбулося лише після порушення кримінального провадження по факту шахрайства та повне відшкодування заподіяної шкоди в ході проведення досудового розслідування.

За таких обставин, місцевий суд дійшов до переконливого висновку, що дії обвинуваченого були спрямовані на вчинення шахрайства з метою заволодіння майном потерпілої.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Так, апеляційний суд, проаналізувавши доводи сторони захисту вказав про те, що будь - якого транспортного засобу обвинувачений ОСОБА_1 у власності не мав і він не був користувачем автомобіля, який би знаходився на штраф майданчику в м. Дубно, що підтверджує умисність дій та корисливість намірів обвинуваченого щодо потерпілої.

Крім того, апеляційний суд взяв до уваги й те, що ОСОБА_1 знав неповнолітню ОСОБА_2 короткий проміжок часу та у неприязних стосунках з нею не перебував, а тому відсутні підстави вважати, що потерпіла оговорювала обвинуваченого.

Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу захисника на тому, що місцевий суд визнав недопустимими наступні докази: протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 19 листопада 2013 року та протокол проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2013 року і зазначив, що вказані недопустимі докази та відомості зазначенні у них не можуть братися до уваги як такі, що підтверджують винуватість обвинуваченого, а тому доводи захисника в цій частині є недоречними.

Що стосується доводів захисника щодо наявності у власності або користуванні у засудженого ОСОБА_1 транспортного засобу, який би знаходився на штраф майданчику в м. Дубно, то Верховний Суд вважає їх безпідставними, з огляду на те, що захисник у своїй касаційній скарзі не посилається на жодні обставини, які б ставили під сумнів вищевказані висновки судів попередніх інстанцій з цього питання. Крім того, сторона захисту не заявляла жодних клопотань про дослідження доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 транспортного засобу, який би знаходився на штраф майданчику в м. Дубно.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_9, яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8