УХВАЛА

22 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 175/4505/21

провадження № 51-3595ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2.,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4.,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року щодо нього,

встановив:

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою на судові рішення щодо нього.

Згідно з п. 3, 5 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у касаційній скарзі повинно бути зазначено судове рішення, що оскаржується, а також вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції. При цьому такі вимоги повинні відповідати, серед іншого, положенням ст. 436 цього Кодексу.

Статтею 436 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги. Відповідно до її змісту, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.

Указаних вище приписів засудженим не дотримано. Сформульована у змісті касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 вимога про скасування вироку суду першої інстанції та направлення матеріалів справи на досудове розслідування, а також зміну запобіжного заходу суперечить положенням ст. 436 КПК, за якими визначаються повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги. Крім того, за змістом касаційної скарги засуджений оскаржує також і ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, проте жодної вимоги щодо неї у прохальній частині касаційної скарги не ставить.

Разом з тим, з огляду на наявність у змісті касаційної скарги вимоги про скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу засудженого на приписи ст. 415 КПК, яка визначає виключний перелік підстав, за наявності яких суд може призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Незгода засудженого з встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, про що йдеться в касаційній скарзі, за відсутності тверджень стосовно недопустимості чи неналежності доказів, покладених в обґрунтування висновку про його винуватість, не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Засуджений стверджує, що кримінальне провадження щодо нього розглядалось без участі захисника, проте не обґрунтовує яких саме порушень норм кримінального процесуального закону припустилися суди в цій частині, з огляду на те, що участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою виключно у випадках, передбачених ст. 52 КПК.

Крім того, у змісті касаційної скарги засуджений зазначає, що прокурор ставив питання про звільнення його від відбування покарання з встановленням іспитового строку, проте суди цього не врахували, як не врахували й обставин, які пом`якшують покарання, наявність задовільної характеристики, відсутність судимостей та наявність на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. Тобто стверджує про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування приписів ст. 75 КК.

Стаття 414 КПК передбачає, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Касаційна скарга не містить обґрунтування невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, з огляду на вид і розмір призначеного ОСОБА_1 покарання, його явної несправедливості через суворість, а також аргументованих доводів стосовно спростування висновків судів стосовно призначеного покарання із урахуванням того, що воно засудженому призначено в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч.1 ст. 121 КК.

Що стосується питання про звільнення особи від відбування покарання з встановленням іспитового строку, то про передбачені ст. 75 КК підстави і умови для звільнення особи від відбування покарання в касаційній скарзі також не йдеться, як і не йдеться про те, яких порушень в цій частині допустили суди першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів звертає увагу засудженого, що звільнення від відбування покарання за

ст. 75 КК передбачене розділом XII Загальної частини КК, яким визначені підстави і умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI Загальної частини КК інституту кримінального права - призначення покарання.

Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги

і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.

Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.

Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

Керуючись ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.

Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4