Номер провадження: 11-кп/813/4/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року, у кримінальному провадженні № 0000731, внесеному до ЄРДР 10 квітня 2013 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, громадянин України, з базовою середньою освітою, одружений, маючий на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 286 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнаний невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку недоведеності вчинення даного кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Державного закладу «Дорожня лікарня ДП «Одеська залізниця» про стягнення з ОСОБА_7 4665,97 грн. в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 - залишено без розгляду.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 35358,44 грн., моральної шкоди на суму 25000 грн. залишено без розгляду.

Заявлені до відшкодування з ОСОБА_7 судові витрати, пов`язані з вартістю проведених судових експертиз, на загальну суму 967,4 грн., - прийняті на рахунок держави.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за вчинення злочину при таких обставинах.

12.06.2012 року, приблизно о 16 годин 45 хвилин, ОСОБА_7 , в порушення вимог п. 2.3. «б», п. 10.1., п.16.13. Правил дорожнього руху України, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Golf», н/з НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Курській з боку вул. Марсельської в напрямку вул. Затонського, виїхав на вул. Академіка Заболотного та, продовжуючи рух із швидкістю близька 30-40 км/год, уважним не був, належно не стежив за дорожньою обстановкою, під час виконання маневру ліворуч на вул. Курську, не переконався в безпеці зміни напрямку руху, не надав дорогу автомобілю «Mazda 323F», н/з НОМЕР_2 , який він мав об`єктивну можливість бачити, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення із зазначеним автомобілем під керуванням ОСОБА_10 , що рухався в прямому зустрічному напрямку з боку пр-ту Добровольського в напрямку вул. Жоліо Кюрі, з фактичною швидкістю 60 км/год.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 день.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про невинуватість ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні, з огляду на те, що судово-медична експертиза №1327 щодо тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого була визнана недопустимим доказом, оскільки медичні документи потерпілий особисто надавав експерту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 стверджує, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню на підставі п. п. 1-2 ч. 1 ст. 409 КПК України, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та посилається на такі обставини:

- факт, що слідчий не звернувся до слідчого судді з клопотанням про надання доступу до речей та документів, які містять охоронювану законом лікарську таємницю, не є підставою вважати, що потерпілий не мав права добровільно видати свою медичну документацію експерту, оскільки уся медична документація знаходилась у потерпілого;

- потерпілий має право надавати докази і він добровільно надав експерту медичну документацію для проведення судово-медичного освідування №2897 від 09.07.2012 року та проведення судово-медичної експертизи №1327 від 17.05.2013 року;

- з пояснень експерта ОСОБА_11 вбачається, що при проведенні судово- медичної експертизи №1327 в його розпорядженні був саме акт судово - медичного освідування потерпілого ОСОБА_10 №2897, проведеного у період з 09.07.2012 року до 27.09.2012 року іншим судово-медичним експертом ОСОБА_12 , із залучанням експерта-травматолога ОСОБА_13 . Також експерт ОСОБА_11 зазначив, що особисто медичну документацію на потерпілого не досліджував, огляд останнього не здійснював, а для складання висновку судово-медичної експертизи йому було достатньо акту судово-медичного освідування потерпілого №2897, який складно його колегою у ході первинного медичного освідування потерпілого ОСОБА_10 ;

- суд допустив неповноту судового розгляду, відхиливши клопотання учасників судового розгляду про призначення повторної судово-медичної експертизи ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому, для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

На підставі наведеного прокурор просить в апеляційній скарзі вирок суду першої інстанції скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КПК України, та призначити йому покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, та на підставі положень ст. ст. 44, 49 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Заявлений прокуратурою Одеської області цивільний позов в інтересах держави в особі Державного закладу «Дорожня лікарня ДП «Одеська залізниця» про стягнення з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 - задовольнити у повному обсязі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у сумі 35358,44 грн., моральної шкоди у сумі 25000 грн. - задовольнити у повному обсязі.

Під час апеляційного розгляду просить дослідити висновок судово-медичної експертизи № 1327 від 17.05.2013 року та допитати експерта ОСОБА_11 .

У зміненій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , стверджує, що вирок суду першої інстанції є необґрунтованим та невмотивованим та таким, що підлягає скасуванню або зміні, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, і істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та посилається на такі обставини:

- суд взагалі не досліджував обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;

- з показань експерта ОСОБА_11 вбачається, що при проведенні судово- медичної експертизи №1327 в його розпорядженні був саме акт судово- медичного освідування потерпілого ОСОБА_10 №2897, проведеного в період з 09.07.2012 року до 27.09.2012 року іншим судово-медичним експертом ОСОБА_12 , із залучанням експерта-травматолога ОСОБА_13 . Крім того, експерт зазначив, що особисто медичну документацію на потерпілого не досліджував, огляд останнього не здійснював, висновки щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень здійснив на підставі вищезазначеного акту судово-медичного освідування потерпілого, з яким повністю погодився, що не суперечить приписам п. 4.5 Правил судово- медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6, а тому жодної необхідності в особистому огляді потерпілого у нього не було;

- потерпілий ОСОБА_10 надав для огляду у судове засідання оригінали медичних документів, що були об`єктами дослідження під час проведення й складання акту судово-медичного освідування потерпілого №2897 від 09.07.2012 року та судово-медичної експертизи №1327 від 30.04.2013 року до 17.05.2013 року;

-не призначання судом комісійної судово-медичної експертизи свідчить про неповноту судового розгляду справи.

За таких обставин представник потерпілого просить вирок суду першої інстанції скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КПК України.

Під час апеляційного розгляду просить призначити комісійну судову-медичну експертизу.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні прокурор та представник потерпілого підтримали у повному обсязі подані апеляційні скарги та просили її задовольнити.

Обвинувачений та захисник заперечували проти апеляційних скарг та просили вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України, складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ст. 84 КПК України докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають наступне: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Склад злочину це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння, як злочин. Елементами складу злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Частиною 2 статті 286 КК України встановлено кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. При цьому, зі змісту сформульованої у статті 286 КК України диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках: 1) у чому саме полягали названі у цій статті порушення; 2) які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; 3) чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

При цьому, у обов`язковому порядку, мають бути з`ясовані та зазначені у вироку усі три перелічені обставини.

Крім цього, слід враховувати, що за змістом ст. 286 КК України цей злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч.1, 2 або 3 цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв`язку.

Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Причинний зв`язок це об`єктивний зв`язок між дією (бездіяльністю) тієї чи іншої особи і певним наслідком. Встановити причини означає дати відповідь на запитання про те, чому явище відбувається, чим воно викликане, що знаходиться в його основі.

Причинний зв`язок як ознака об`єктивної сторони злочину підлягає встановленню у випадках, коли суспільно небезпечні наслідки є обов`язковою ознакою складу злочину, тобто в злочинах з матеріальним складом. Якщо ж причинний зв`язок між діянням і наслідком не встановлений, об`єктивна сторона злочину з матеріальним складом відсутня внаслідок відсутності такої обов`язкової її ознаки, як причинний зв`язок. Причинний зв`язок має місце лише тоді, коли діяння виступає необхідною умовою, без якої неможливе настання наслідку.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

У силу ч. 2 ст. 242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

В рамках вказаного кримінального провадження на підставі постанови слідчого від 29.04.2013 року було проведено судово-медичну експертизи №1327 щодо встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень ОСОБА_14 . Як вбачається з висновку експерта у ОСОБА_10 виявлені наступні середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, закритого перелому кісток носу без зміщення відламків; закритої травми правого колінного суглобу у вигляді забою медіального відростка правої стегнової кістки, пошкодження заднього рогу медіального меніска правого колінного суглобу, закритої рани передньої поверхні правого колінного суглобу, забитої рани передньої поверхні правого колінного суглобу, яка ускладнилася травматичним синовітом (запаленням суглобу), що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 день.

Експертиза містить посилання на медичні документи, що були об`єктом експертного дослідження, а також перелік запитань, поставлених перед експертом.

Судом першої інстанції було встановлено, що при проведенні судово-медичної експертизи №1327 у розпорядженні експерта ОСОБА_11 був виключно акт судово-медичного освідування потерпілого №2897, проведеного у період з 09 липня до 27 вересня 2012 року іншим судово-медичним експертом ОСОБА_12 .

Із матеріалів кримінального провадження убачається, що 28 серпня 2012 року слідчим направлено потерпілого ОСОБА_10 на медичне освідування з метою вставлення наявності тілесних ушкоджень їх локалізація, механізм спричинення та визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. До вказаного направлення будь-яких матеріалів чи документів для проведення освідування експерту не надавались (а.с.225 т.2).

Як вбачається з дослідницької частини акту судово-медичного дослідження № 2897, судово-медичному експерту ОСОБА_12 було надано медичну картку стаціонарного хворого та результати магнітно-резонансної томографії правого колінного суглобу (зворот сторінки 229 т.2).

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно супровідного листа № 2897, який підписаний начальником бюро судово-медичної експертизи, слідчому було направлено вищезазначений акт судово-медичного дослідження та медичну картку стаціонарного хворого № 3682 (а.с.228 т.2).

Під час апеляційного розгляду прокурор та представник потерпілого підтвердили, що

медичну картку стаціонарного хворого та результати магнітно-резонансної томографії правого колінного суглобу, були надані судово медичному експерту особисто потерпілим під час його освідування.

Пунктом 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 експерту заборонено, зокрема, передоручати проведення експертизи іншій особі; самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Таким чином, експерт, який не є стороною кримінального провадження, не наділений повноваженнями щодо збирання доказів, у тому числі і шляхом їх витребування.

Усі докази, які підлягають дослідженню експертом, надаються експерту виключно тією особою, яка залучила експерта для проведення експертизи.

Стаття 86 КПК України визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Підстави та критерії визнання доказів недопустимими визначено в ст. 87 КПК України.

Допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінального провадження. Умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку; належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 13 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до статей 3, 56 КПК України потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому.

Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Тож у даному випадку, акт судово-медичного дослідження № 2897 було складено на підставі медичної документації, яка була надана судово-медичному експерту ОСОБА_12 безпосередньо потерпілим, тобто очевидно у незаконний спосіб, та у подальшому виступала єдиним матеріалам при проведенні судово-медичної експертизи №1327 щодо встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень ОСОБА_14 . При цьому експерт ОСОБА_11 під час допиту судом першої інстанції зазначив, що особисто медичну документацію на потерпілого він не досліджував, огляд останнього не здійснював, висновки щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень здійснив на підставі вищезазначеного акту судово-медичного освідування потерпілого, з якими повністю погодився.

Відповідно до ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

Підсумовуючи вищевикладене, та ураховуючи те, що акт судово-медичного дослідження № 2897 визнаний недопустимим доказом, у зв`язку з недотриманням законного порядку його одержання, суд першої інстанції правильно визнав послідуючий висновок судово-медичної експертизи №1327 щодо встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , що складений на підставі вказаного акту, який є недопустимими доказами, відтак він не може бути використані при ухваленні обвинувального судового рішення. При цьому апеляційний суд згідно ч. 6 ст. 9 КПК України враховує концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008) та «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Окрім того, під час апеляційного розгляду прокурором також не надано будь-яких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції, щодо сумнівів стосовно належного процесуального оформлення доказів.

Решта наданих прокурором доказів, а саме: протоколи огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, оглядів транспортних засобів, та доданої до них схеми від 12 червня 2012 року; висновки судових автотехнічних експертиз №5746 та №5745 від 13 липня 2012 року; висновок судової транспортно - трасологічної експертизи обставин зіткнення транспортних засобів від 16 травня 2013 року №2236; висновок судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення транспортних засобів від 20 травня 2013 року №2433; показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , у тому числі і показання самого обвинуваченого, не є достатніми для ухвалення обвинувального вироку суду, оскільки вони жодним чином не доводять вину обвинуваченого, а тільки засвідчують факт порушень правил безпеки дорожнього руху.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час судового розгляду у суді першої інстанції стороною захисту заявлялось клопотання про призначення комісійної судово медичної експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 , однак, останній заперечував проти її призначення (а.с. 167 т. 3)

Як убачається зі сталої практики ЄСПЛ щодо дії принципу верховенства права, «обвинувачений не розплачується своєю долею за помилки або зловживання органів кримінального переслідування, а також захисників та інших осіб, які стоять на його стороні. Тягар доведення хибності матеріалу покладено на сторону, яка вказує на його хибність. Якщо ця сторона продемонструє його хибність, тягар доведення допустимості матеріалу як доказу покладається на протилежну сторону».

Відповідно ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно суд може визнати особу винною у вчиненні злочину, лише на підставі доказів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми для доведення поза розумним сумнівом вини особи. Докази, що викликають сумніви, суд має вмотивовано відхилити.

З огляду на викладені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в апеляційній скарзі прокурора не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування вироку суду чи вплинули на законність постановленого рішення суду, прокурор в апеляційній скарзі не навів, а апеляційний суд під час апеляційного перегляду не встановив.

Відповідно апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано виправдав обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про скасування судового рішення з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими.

Згідно з ч.1 п.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим і не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого та скасування виправдувального вироку суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року, у кримінальному провадженні № 0000731, внесеному до ЄРДР 10 квітня 2013 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4