справа № 615/1097/20
провадження № 1-кп/631/45/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції з ДЕРЖАВНОЮ УСТАНОВОЮ «ЗАКАРПАТСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№ 9)» в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 вересня 2020 року під № 0000288, щодо обвинувачення:

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця селища міського типу Буштино

Тячівського району Закарпатської області,

громадянина України, із базовою загальною середньою освітою,

який одружений, не працевлаштований,

має на утриманні малолітню дитину,

зареєстрований та фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ;

раніше судимого:

?10.12.2020 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статей 75 і 104 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік;

?27.07.2021 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частинами 2 і 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статей 70 і 75 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки;

?21.12.2021 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статей 71 і 75 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки;

?01.06.2022 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

?01.09.2022 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України із застосуванням приписів статей 71 і 78 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років 1 місяць;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 190 і частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, 14 серпня 2020 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, більш точно час як під час досудового розслідування, так і в ході з`ясування обставин та перевірки їх доказами в суді, встановити не виявилось за можливе, разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебував за місцем проживання ОСОБА_8 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 ,- де вони спілкувались та вживали алкогольні напої. Побачивши у ОСОБА_6 мобільний телефон, ОСОБА_3 вирішив заволодіти ним шляхом зловживання її довірою. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді незаконного заволодіння чужим майном, та бажаючи цього, зловживаючи довірою ОСОБА_6 і достовірно знаючи, що в подальшому не збирається повертати останній її телефон, підійшов до неї та, вводячи її в оману, повідомив неправдиві відомості про необхідність здійснення телефонного дзвінка, у зв`язку з чим попросив у ОСОБА_6 належний їй мобільний телефон марки «S-TELL C 552», вартістю 433,00 гривень. Не підозрюючи про злочинний шахрайський намір ОСОБА_3 , ОСОБА_6 добровільно передала йому свій мобільний телефон, отримавши якій він, доводячи свій злочинний умисел на заволодіння майном потерпілої до кінця, нібито здійснюючи телефонний дзвінок, відійшов від ОСОБА_6 на декілька метрів і, роблячи вигляд розмови по телефону, почав пересуватися по території зазначеного подвір`я, віддаляючись від останньої. Після цього ОСОБА_3 покинув подвір`я вказаного домоволодіння та попрямував до місця свого проживання, тим самим, ввівши ОСОБА_6 , в оману, незаконно заволодів її мобільним телефоном та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 24 серпня 2020 року приблизно о 22 годині 00 хвилин, більш точно час як під час досудового розслідування, так і в ході з`ясування обставин та перевірки їх доказами в суді, встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_3 знаходився поблизу домоволодіння, у якому він проживав за адресою: АДРЕСА_3 , - та вирішив вчинити крадіжку майна ОСОБА_9 , що знаходилось на території домоволодіння того, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ,- оскільки в цей день між ними відбувся конфлікт під час вживання алкогольних напоїв. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , переслідуючи корисливу мету, діючи повторно, підійшов до домоволодіння ОСОБА_9 та, обійшовши вищевказаний будинок з боку городу, через неогороджену частину потрапив на його територію. Там продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, він підійшов до будинку та шляхом розбиття скла від основи дерев`яної віконної рами утворив отвір, через який проник в середину будинку, де з полиці шафи в кухні викрав мобільний телефон марки «HUAWEI» з корпусом кольору «хамелеон» з синім відтінком (IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 ), вартістю 1750,00 гривень, та прозорий чохол з вставками по бокам, вартістю 51,00 гривень, а також 236,00 гривень, купюрами номіналом: дві купюри по 100 гривень та 36 гривень дрібними купюрами,- які знаходились в шкіряній барсетці у вказаному приміщенні на стільці. Із викраденим ОСОБА_3 з місце вчинення злочину зник, розпорядившись майном ОСОБА_9 на власний розсуд, чим спричинив потерпілому майнову шкоду на загальну суму 2037,00 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно, 14 серпня 2020 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, більш точно час він не пам`ятає, вживав алкогольні напої з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 ,- й побачивши у ОСОБА_6 мобільний телефон, вирішив заволодіти ним шляхом зловживання її довірою, а тому попрохав у неї її телефон задля того, що здійснити телефонний дзвінок. Отримавши від ОСОБА_6 телефон марки «S-TELL», він зробив вигляд, що розмовляє, а в цей період часу відходив від неї все далі і далі, пересуваючись по території подвір`я та віддаляючись від потерпілої, а потім взагалі пішов із телефоном геть до себе додому, а її мобільним телефоном потім розпорядився на власний розсуд. Також 24 серпня 2020 року вживав спиртні напої із потерпілим ОСОБА_9 та посварився із ним. В подальшому біля 22-ої години, більш точно час не пам`ятає, знаходився поблизу свого місця мешкання та вирішив помстися за сутичку потерпілому, у зв`язку із чим підійшов до домоволодіння ОСОБА_9 , який мешкає по сусідству за адресою: АДРЕСА_3 ,- та, обійшовши його будинок з боку городу до неогороджену частини, потрапив таким чином на його територію, потім підійшов до будинку, розбив скло від основи дерев`яної віконної рами, й через цей отвір проник в середину, де в кухні з полиці шафи викрав мобільний телефон марки «HUAWEI» у прозорому чохлі та зі шкіряної барсетки, що лежала на стільці, 236,00 гривень купюрами: дві штуки номіналом по 100 гривень та 36 гривень дрібними купюрами. Після цього з викраденим майном тим самим шляхом зник, розпорядившись ним на власний розсуд. Вказав, що інших правопорушень в цей період не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся, Окрім того, звернув увагу суду на те, що не оспорює ані торгові марки майна, ані його вартість.

Оцінюючи показання ОСОБА_3 , суд визнає їх послідовними, логічними, правдивими і достовірними, оскільки вони об`єктивно і доволі повно відображають фактичні обставини справи, пояснюють мотиви вчиненого, а також не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованих йому кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції у цьому.

Крім того, підстав для сомообмови судом не виявлено.

Відтак, у зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушеннях (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчинених ним діянь, підтвердженням ним їх фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд, за згодою учасників судового провадження, а також визнавши покази обвинуваченого послідовними, логічними, а також такими, що не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованих йому кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції у цьому, ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, документами, що характеризують його особу, а також тими, що впливають на доведеність обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Так, з висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 15509, складеного 17.09.2020 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса ОСОБА_10 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, яка діяла на підставі відповідної постанови слідчого СВ Валківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_11 від 09.09.2020 року «Про призначення судово-товарознавчої експертизи», убачається, що станом на вересень 2020 року ринкова вартість мобільного телефону «S-TELL C 552» з пошкодженням у виді розбитого екрану складала 433,00 гривень (т. 2 а. с. 49 51).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 14656, складеного 07.09.2020 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса ОСОБА_10 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, яка діяла на підставі відповідної постанови слідчого СВ Валківського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_12 від 27.08.2020 року «Про призначення судово-товарознавчої експертизи», станом на період часу з 24 по 25 серпня 2020 року ринкова вартість викраденого майна у виді мобільного телефону марки «HUAWEI» з корпусом кольору «хамелеон» з синім відтінком склала 1750,00 гривень, а прозорого чохла з вставками по бокам 51,00 гривень, а всього у сукупності 1801,00 гривень (т. 2 а. с. 53 56).

Відповідно до висновку експерта № 10/1/1111СЕ-20, складеного 03.09.2020 року за результатами проведення судово-дактилоскопічної експертизи судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства Внутрішніх Справ України ОСОБА_13 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, яка діяла на підставі відповідної постанови слідчого СВ Валківського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_12 від 25.08.2020 року «Про призначення судово-дактилоскопічної експертизи», два сліди пальців рук, розмірами 8 х 37 міліметрів і 15 х 44 міліметрів (відкопійовані на відрізок липкої стрічки, розміром 57 х 38 міліметрів), та слід ділянки долоні руки, розмірами 49 х 39 міліметрів (відкопійовані на відрізок липкої стрічки, розміром 55 х 38 міліметрів), придатні для ідентифікації особи (т. 2 а. с. 58 62).

Оцінюючи висновки експертів з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірними, мотивованими достатньо переконливо та такими, що не суперечать іншим доказам у справі, а тому вважає за можливе покласти в основу судового рішення, що ухвалюється.

Крім того, за наслідком перевірки слідів рук відповідно до Інформації № 058/2020 «Про ототожнення сліду» 04.09.2020 року у секторі дактилоскопічного обліку Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства Внутрішніх Справ України за допомогою АДІС «ДАКТО-2000» два сліди пальців рук та один слід ділянки долоні руки, вилучені за фактом крадіжки майна 24.08.2020 року за адресом: АДРЕСА_3 ,- тотожні з відбитками вказівного і середнього пальців правої руки та відтиску тенару лівої долоні руки на дактилокарті, заповненій на особу « ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Закарпатської області», який дактилоскопійований 29.07.2020 року в Слобідському ВП ГУНП в Харківській області оперуповноваженим ВКП страшим лейтенантом поліції ОСОБА_15 (т. 2 а. с. 64 67).

Згідно з довідкою № 197-11112022/63210, виданою станом на 11.11.2022 року, ОСК МВД України має відомості про судимість та притягнення ОСОБА_14 до кримінальної відповідальності, а саме:

?10.12.2020 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статей 75 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік;

?27.07.2021 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частинами 2 і 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статей 70 і 75 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки;

?21.12.2021 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статей 71 і 75 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки;

?01.06.2022 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

?01.09.2022 року Тячівським районним судом Закарпатської області за частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України із застосуванням приписів статей 71 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років 1 місяць (т. 2 а. с. 68 72, 73 75).

З листів, наданих КОМУНАЛЬНИМ НЕКОМЕРЦІЙНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ТЯЧІВСЬКА РАЙОННА ПОЛІКЛІНІКА» за вихідним № 980 від 18.09.2020 року, і КОМУНАЛЬНИМ НЕКОМЕРЦІЙНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ВАЛКІВСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» за вихідним № 384-ю від 31.08.2020 року, вбачається, що обвинувачений не перебуває на диспансерному обліку ані у лікаря-психіатра, ані у лікаря-нарколога (т. 2 а. с. 80, 87).

Відповідно до характеристики, виданої Високопільським сільським головою ОСОБА_16 за вихідним № 02-20/448 від 18.09.2020 року, ОСОБА_14 мешкав в будинку АДРЕСА_3 без реєстрації та за час його перебування на території села односельці на нього скаржились через негативну поведінку (т. 2 а. с. 79).

Згідно з характеристикою, виданою Буштинським селищним головою ОСОБА_17 за вихідним № 118 від 18.09.2020 року, ОСОБА_14 є мешканцем їх селища як такий, що зареєстрований за адресою: будинок АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 82).

Свідоцтвом про шлюб (серії НОМЕР_3 ), виданим Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 19.12.2019 року, підтверджується факт реєстрації шлюбу 19.12.2019 року (актовий запис № 2271) між громадяни України ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем селища міського типу Буштино Тячівського району Закарпатської області, та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою міста Тячів Тячівського району Закарпатської області, а також присвоєння прізвища подружжю після реєстрації шлюбу « ОСОБА_19 » (т. 2 а. с. 83).

На підставі інформації, наданої військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 . Обихвостом за вихідним № 4/1492 від 14.09.2020 року, з`ясовано, що обвинувачений на всіх видах військового обліку не виявлений (т. 2 а. с. 86).

З інформації Валківської районної філії Харківського обласного центру зайнятості, зареєстрованої за вихідним № 22.01-21/350 від 28.08.2020 року убачається, що ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку як безробітний не перебуває, для постановки на облік не звертався (т. 2 а. с. 88).

Вироком, ухваленим 10.12.2020 року Тячівським районним судом Закарпатської області в межах справи з єдиним унікальним № 307/2969/18 (провадження № 1-кп/307/205/20) ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі й із застосуванням приписів статей 75 і 104 цього ж кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік (т. 2 а. с. 93 - 94).

Вироком, ухваленим 27.07.2021 року Тячівським районним судом Закарпатської області в межах справи з єдиним унікальним № 307/3545/19 (провадження № 1-кп/307/419/20) ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2 і 3 статті 185 Кримінального кодексу України, та на підставі частин 1 і 4 статті 70, а також статей 75 і 104 цього ж кодексу призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі й звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки (т. 2 а. с. 95 - 97).

Вироком, ухваленим 01.06.2022 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області в межах справи з єдиним унікальним № 303/3229/21 (провадження № 1-кп/303/538/21) ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі (т. 2 а. с. 90 - 91).

Вироком, ухваленим 01.09.2022 року Тячівським районним судом Закарпатської області в межах справи з єдиним унікальним № 307/375/21 (провадження № 1-кп/307/44/21) ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. За приписами статті 71 та частини 3 статті 78 цього ж кодексу за сукупністю цього вироку та вироків Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.07.2021 року і Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2022 року остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Початок строку відбування покарання обчислювати з 06.01.2021 року (т. 2 а. с. 98 - 101).

Окрім того, суд упевнився у тому, що ОСОБА_3 щиро покаявся у вчиненому.

Відтак, з наведеного суд робить обґрунтований висновок про те, що обвинувачений на момент вчинення ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень судимостей не мав, проте на час розгляду справи вже неодноразово засуджений та відбуває призначене покарання у місцях позбавлення волі, одружений, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується задовільно, на час затримання не був працевлаштований та не перебував на обліку як безробітний.

Оцінюючи усі надані та безпосередньо досліджені судом письмові докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо так і у їх сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають буди покладені в основу судового рішення, що ухвалюється.

Приходячи до такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та щодо відсутності процесуальної необхідності досліджувати їх усі в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи повністю доведеними.

Одночасно із цим суд зауважує, що частинами 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.

Отже, обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Також пунктом 3 наведеної постанови обумовлено, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Водночас, на підставі пункту 22 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Окрім того, приписом частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Отже, частина 1 примітки до статті 185 цього ж кодифікованого закону України передбачає саме таку вказівку, оскільки читко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Відтак, Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Одночасно із цим, статтею 33 Кримінального кодексу України визначено, що сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено. При цьому не враховуються кримінальні правопорушення, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом. При сукупності кримінальних правопорушень кожне з них підлягає кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Крім того вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення визнається рецидивом кримінальних правопорушень, що закріплено статті 34 вище наведеного кодифікованого акту.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого зміненого обвинувачення в суді відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 . 14 і 24 серпня 2020 року кримінальних правопорушень проти власності ОСОБА_6 і ОСОБА_9 в об`ємі та на суми, визначені у обвинувальному акті, що містить змінене в суді обвинувачення, оскільки він дійсно своїми умисними діями вчинив заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчене повторно, та крадіжку, поєднану з проникненням у житло, вчинену повторно.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_3 доведена повністю.

Дії його відповідають складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 190 і частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як:

- заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно;

- таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно,-

у зв`язку із чим обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, суд виходить з їх класифікації, особливостей та обставин вчинення, й ураховуючи санкцію інкримінованих йому частини 2 статті 190 та частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України, а також приписів частин 4 і 5 статті 12 цього ж кодифікованого закону, приходить до висновку, що обвинуваченим вчинені нетяжкий та тяжкий злочин.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень судимостей не мав, проте на час розгляду справи вже неодноразово засуджений та відбуває призначене покарання у місцях позбавлення волі, одружений, зі слів має на утриманні малолітню дитину, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відомостей щодо того, що він хворіє на будь-яку тяжку хворобу, суду не надано, має постійне місце реєстрації, не працевлаштований та не перебуває на обліку як безробітний, має базову середню освіту, за місцем мешкання характеризується задовільно, у вчиненому щиро розкаявся.

В силу імперативного припису пункту 2 частини 4 статті 314-1 кримінального процесуального кодифікованого закону України доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, не надавалось.

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_3 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин.

Також, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження;

- та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

За викладених підстав, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , щире каяття.

В силу приписів частини 3 статті 67 Кримінального кодексу України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зважаючи на таке суд, обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому міру покарання за вчинене в порядку частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, а також позицію потерпілих, які були пасивні під час судового розгляду справи і у питанні призначення покарання покладались на позицію прокурора (т. 2 а. с. 191, 193, 206), й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчинених ним кримінальних правопорушень, відповідно до яких будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також поведінку під час та після вчинення злочинних дій, наявність невідбутої судимості, постійного місця мешкання, родини, відсутність стабільного заробітку через відсутність місця роботи, відсутність до нього будь-яких претензій з боку потерпілих як морального, так і матеріального характеру, а також щире каяття винного.

Проте, під час обговорення питання про призначення покарання ОСОБА_3 , суд вважає, що слід застосувати приписи частини 1 статті 69-1 Кримінального кодексу України, оскільки вказаною нормою обумовлено, що за наявності обставин, які пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 наведеного кодифікованого акту, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливою частини цього кодексу.

При цьому суд застосовує роз`яснення, надані Верховним Судом як найвищий судом у системі судоустрою України, що забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 10.07.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 148/1211/15-к (провадження № 51-1330 км 18), а саме те, що положення статті 69-1 Кримінального кодексу України застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини 1 або будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини 1 статті 66 цього кодексу.

Відтак, судом достеменно встановлено наявність усіх передумов задля застосування положень статті 69-1 Кримінального кодексу України, оскільки ОСОБА_3 повністю визнав свою вину в інкримінованих йому злочинах, наявні обставини, що пом`якшують йому покарання, передбачені саме пунктом 1 частини 1 статті 66 кримінального кодифікованого акту України, а також відсутні обставин, що обтяжують покарання винному.

З огляду на санкцію частини 2 статті 190 та частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України, більш тяжкою за можливим покаранням є саме санкція частини 3 статті 185 вказаного кодексу, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, а тому саме при призначенні покарання за цей злочин суд вважає за необхідне застосувати норму кримінального права, визначену у частині 1 статті 69-1 Кримінального кодексу України.

Зазначене передбачає, що строк покарання, який слід призначити ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, слід визначити у розмірі двох третин від максимального строку, передбаченого відповідною санкцією, тобто у 4 роки позбавлення волі.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що виправлення ОСОБА_3 можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому слід призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 190 та із застосуванням приписів частин 1 статті 69-1 і змісту санкції частини 3 статті 185, а також з огляду на частини 1 і 2 статті 70 Кримінального кодексу України, за сукупністю вчинених ним кримінальних правопорушень - у виді позбавлення волі на певний строк шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначаючись із принципом, що необхідно застосувати при призначенні покарання ОСОБА_3 за сукупністю кримінальних правопорушень, та приходячи до висновку про можливість та необхідність застосування саме принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд крім іншого урахував також і кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності, а також тяжкість наслідків.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе лише шляхом призначення йому за сукупністю злочинів покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 4 роки, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України, або застосування положень статті 69 зазначеного кодексу, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Окрім того, ухвалюючи вирок, суд також не знаходить підстав для застосування приписів статей 96, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України з тих самих підстав.

Проте, ухвалюючи вирок суд бере до уваги, що ОСОБА_3 вчинив ці кримінальні правопорушення у серпні 2020 року, тобто до постановлення 01.09.2022 року Тячівським районним судом Закарпатської області обвинувального вироку, що набрав законної сили 03.10.2022 року, яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. За приписами статті 71 та частини 3 статті 78 цього ж кодексу за сукупністю цього вироку та вироків Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.07.2021 року і Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2022 року остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Початок строку відбування покарання обчислювати з 06.01.2021 року (т. 2 а. с. 98 - 101).

Розв`язуючи питання щодо визначення правила призначення остаточного покарання в цьому випадку, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18),- в якій роз`яснено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, та:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 Кримінального кодексу України (за сукупністю вироків).

Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_3 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно із частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом часткового складення призначених покарань із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, й остаточно призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 років 2 місяця.

Приходячи до такого, суд ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому остаточно покарання у виді позбавлення волі на саме на такий строк, та переконаний, що призначене остаточне покарання відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для нього надмірного тягаря, не є свавільним та сприятиме ресоціалізації ОСОБА_3 .

В рамках цього кримінального провадження цивільний позов поданий не був.

Відповідно до пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази:

- картонна коробка з-під телефону марки «S-TELL C 552», визнана постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 11.09.2020 року та передана на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ (т. 2 а. с. 35, 36);

- мобільний телефон марки «S-TELL C 552», з пошкодженнями у виді розбитого екрану (IMEI 1: НОМЕР_4 ; IMEI 2: НОМЕР_5 ), визнаний постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 07.09.2020 року та переданий на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ (т. 2 а. с. 37, 38);

- мобільний телефон марки «HUAWEI» з корпусом кольору «хамелеон» з синім відтінком в прозорому чохлі з чорними гумовими вставками по бокам (IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 ), визнаний постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 25.08.2020 року та переданий на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ (т. 2 а. с. 39 - 40, 41);

- картонна коробка білого кольору з-під телефону марки «HUAWEI», визнана постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 25.08.2020 року та передана на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ (т. 2 а. с. 42 - 43, 44),-

підлягають поверненню власникові (законному володільцю).

Відповідно до пункту 7 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази: гарантійний талон на придбання мобільного телефону «S-TELL C 552» від 14.04.2019 року, визнаний постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 11.09.2020 року та долучений до матеріалів цього кримінального провадження (т. 2 а. с. 35),- підлягає залишенню в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно з положеннями пункту 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках цього кримінального провадження були проведені експертні дослідження саме такими установами, з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути витрати на залучення експертів для проведення судових товарознавчих експертиз Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса № 14656 від 07.09.2020 в сумі 817,20 гривень та № 15509 від 17.09.2020 в сумі 1634,40 гривень, а також для проведення судової дактилоскопічної експертизи Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства Внутрішніх Справ України № 10/1/1111СЕ-20 від 03.09.2020 в сумі 1307,60 гривень, а всього в сумі 3759,20 гривень (т. 2 а. с. 48, 52, 63).

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 31.08.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 615/957/20 (провадження № 1-кс/615/301/20) слідчим суддею Валківського районного суду Харківської області ОСОБА_21 , арешт майна: мобільного телефону марки «HUAWEI» з корпусом кольору «хамелеон» з синім відтінком в прозорому чохлі з чорними гумовими вставками по бокам (IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 ), належний ОСОБА_9 , що вилучений у ОСОБА_14 25.08.2020 року (т. 2 а. с. 47),- необхідно скасувати, оскільки відпала потреба в його подальшому застосуванні.

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 09.09.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 615/1015/20 (провадження № 1-кс/615/311/20) слідчим суддею Валківського районного суду Харківської області ОСОБА_22 , арешт майна: мобільного телефону марки «S-TELL C 552», з пошкодженнями у виді розбитого екрану (IMEI 1: НОМЕР_4 ; IMEI 2: НОМЕР_5 ), що вилучений під час огляду місця події 07.09.2020 року (т. 2 а. с. 45 46),- необхідно скасувати, оскільки відпала потреба в його подальшому застосуванні.

Також суд не знаходить підстав задля обрання засудженому міри запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, оскільки ОСОБА_3 фактично відбуває покарання у виді тримання під вартою за вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 01.09.2021 року, що набрав законної сили 03.10.2022 року, а також з огляду на принцип диспозитивності процесу, так як жодна із сторін кримінального провадження про це не клопотала перед судом.

Ухвалюючи вирок, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому кримінальне провадження перебувало на розгляді належного та повноважного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» та від 28.10.1994 року у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства»; статтями 9, 59, 61 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36, статтею 147 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями 12, 32 34, 50, 63, 65 - 66, 69-1, 70, частиною 3 і приміткою статті 185 та частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановами Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010 року (зі змінами та доповненнями) та «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року (зі змінами та доповненнями); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18), 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18) і 10.07.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 148/1211/15-к (провадження № 51-1330 км 18), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 84 86, 91, 100, 131 132, 349, 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),-

з а с у д и в:

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 2 статті 190 і частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:

- за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- за частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

В силу приписів частини 1 та 2 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити до відбування ОСОБА_3 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складення призначених покарань за вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 вересня 2022 року та за цим вироком, із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком суду, остаточно призначити ОСОБА_3 до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

Згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 06.01.2021 року як зазначено вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 вересня 2022 року, що набрав законної сили 03 жовтня 2022 року та був звернутий до виконання, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів при проведенні судових експертиз в загальній сумі 3759,20 гривень (три тисячі сімсот п`ятдесят дев`ять гривень 20 копійок).

Речові докази:

- картонну коробку з-під телефону марки «S-TELL C 552», визнану постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 11.09.2020 року та передану на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ;

- мобільний телефон марки «S-TELL C 552», з пошкодженнями у виді розбитого екрану (IMEI 1: НОМЕР_4 ; IMEI 2: НОМЕР_5 ), визнаний постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 07.09.2020 року та переданий на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ;

- мобільний телефон марки «HUAWEI» з корпусом кольору «хамелеон» з синім відтінком в прозорому чохлі з чорними гумовими вставками по бокам (IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 ), визнаний постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 25.08.2020 року та переданий на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ;

- картонну коробку білого кольору з-під телефону марки «HUAWEI», визнану постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 25.08.2020 року та передану на зберігання до камери речових доказів цього ж РВ,-

повернути власникові (законному володільцю).

Речові докази: гарантійний талон на придбання мобільного телефону «S-TELL C 552» від 14.04.2019 року, визнаний постановою, прийнятою слідчим Валківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_11 11.09.2020 року та долучений до матеріалів цього кримінального провадження,- залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: арешт тимчасово вилученого майна:

?на підставі ухвали, постановленої 31.08.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 615/957/20 (провадження № 1-кс/615/301/20) слідчим суддею Валківського районного суду Харківської області ОСОБА_21 , накладений на мобільний телефон марки «HUAWEI» з корпусом кольору «хамелеон» з синім відтінком в прозорому чохлі з чорними гумовими вставками по бокам (IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 ), належний ОСОБА_9 , що вилучений у ОСОБА_14 25.08.2020 року;

?на підставі ухвали, постановленої 09.09.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 615/1015/20 (провадження № 1-кс/615/311/20) слідчим суддею Валківського районного суду Харківської області ОСОБА_22 , накладений на мобільний телефон марки «S-TELL C 552», з пошкодженнями у виді розбитого екрану (IMEI 1: НОМЕР_4 ; IMEI 2: НОМЕР_5 ), що вилучений під час огляду місця події 07.09.2020 року,-

скасувати, оскільки відпала потреба в його подальшому застосуванні.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1