465/5947/22
1-кп/465/743/23
У Х В А Л А

підготовчого судового засідання

02.02.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі :

головуючого- судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості від 07.10.2022 року у кримінальному провадженні №0000495 від 06.10.2022 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Франківського районного суду м.Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України.

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 Кримінального кодексу України, а саме у продажі товарів (предметів) гуманітарної допомоги, з метою отримання прибутку, вчиненному організованою групою у значному розмірі, під час воєнного стану.

07.10.2022 року між прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Порушником ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено у кримінальному провадженні №0000495 від 06.10.2022 року угоду про визнання винуватості, яка сторонами надана суду для розгляду у судовому засіданні.

Відповідно до укладеної угоди ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України. Також сторонами угоди узгоджено покарання, яке повинен понести обвинувачений ОСОБА_4 за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та звільнення ОСОБА_4 , на підставі ст.75 КК України, від відбування прзначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Прокурор в судовому засіданні угоду про визнання винуватості від 07.10.2022 року, укладену між ним та обвинуваченим ОСОБА_4 підтримав в повному обсязі, просив таку затвердити та ухвалити вирок на підставі вищевказаної угоди.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник в судовому засіданні підтримали угоду про визнання винуватості від 07.10.2022 року та просили таку затвердити, ухваливши вирок на підставі такої.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисника, розглянувши матеріали кримінального провадження, а також угоду про визнання винуватості, суд приходить до наступного висновку.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

За своєю правовою природою угода у кримінальному провадженні є спільною домовленістю сторін кримінального провадження, спрямованою на досягнення згоди щодо узгодженого покарання особі, котра винна у вчиненні кримінального правопорушення, з покладенням на неї додаткових зобов`язань за умовами укладеної угоди.

Згідно зі ст. 472 КПК в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків унаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

При цьому вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених ч. 3 ст. 475 КПК, відповідно до якої мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити: формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа; відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання; мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

В силу вимог ч.7 ст.474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Судом встановлено, що умови даної угоди суперечать вимогам КПК України та КК України, виходячи з наступного.

У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року підтверджено обов`язковість виконання Україною рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) щодо України (стаття 46), а статтями 13 і 17 передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Конвенція 1950 року містить положення про те, що «Високі Договірні Сторони (якою є і Україна) гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції».

Крім того, статтею 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положення статті 9 КПК додатково конкретизують зміст статті 8 КПК положенням, що під час кримінального провадження суд, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Обидві норми статей 8 і 9 КПК передбачають застосування норм КПК у кримінальному провадженні з урахуванням практики Суду.

У справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року Суд заявив, що «У демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливе відправлення правосуддя займає таке значне місце, що обмежувальне тлумачення пункту 1 статті 6 не відповідало б меті даного положення».

Угоди про визнання винуватості підозрюваним чи обвинуваченим або згоди з ним є формами скороченого кримінального правосуддя, які були розроблені, відповідно до рекомендації Комітету міністрів державам-членам Ради Європи.

Щодо гарантій права на справедливий суд у такій категорії справ, Суд у справі «Бортник проти України» від 27.01.2011 року зазначив, що «стаття 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись - відкрито чи опосередковано - від свого права на деякі гарантії справедливого суду (рішення щодо прийнятності у справі "Квятковська проти Італії" (Kwiatkowska v. Italy), N 52868/99 від 30 листопада 2000 року, та рішення у справі "Піщальніков проти Росії" (Pishchalnikov v. Russia), N 7025/04, пункт 77, від 24 вересня 2009 року).

Проте, для того, щоб відмова від права була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю (рішення у справі "Пуатрімоль проти Франції" (Poitrimol v. France), від 23 листопада 1993 року, пункт 31, Series A N 277-A).

Статтею 53 цієї Конвенції також заборонено тлумачення її положень у такий спосіб, який обмежував би будь-які права людини, які визнані на підставі законів держави чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є.

За своєю суттю змагальність передбачає процесуальну рівність сторін у кримінальному провадженні, в т.ч. на підставі угод, котрі відстоюють перед судом свої інтереси. Визнання права на змагальність - це і визнання права за сторонами використовувати рівні засоби і можливості для обґрунтування своєї позиції і заперечення іншої, яка поширюється не тільки на фактичну, але й на юридичну сторону справи.

Як обвинувач, так і обвинувачений із захисником вправі викладати свої міркування і висновки з приводу всіх питань, що виникають у судовому засіданні і вирішуються вироком, в тому числі і про кваліфікацію злочину і призначення покарання (статті 469, 471-476 КПК).

Змагальність - це право обвинувачення і захисту на рівних умовах відстоювати свою точку зору перед судом, а не обов`язок вступати між собою у правовий спір з любого приводу. Протилежність функцій обвинувачення і захисту не протиставляє інтереси державного обвинувача законним інтересам обвинуваченого. Державний обвинувач відстоює в справі державний інтерес - підтримує обвинувачення в межах закону і в ім`я законності лише в тій мірі, в якій обвинувачення підтверджується даними судового слідства і є правильним по суті.

Основні критерії законності вироків на підставі угод про визнання вини і роль національних судів по контрою за їх дотриманням, які вирішуються за скороченою судовою процедурою, Суд дав у справі «Natsvlishvili тa Togonidze проти Грузії» (Заява № 9043/05) від 29 квітня 2014 року. Зокрема, у рішенні Суд зазначає, що «угоди про визнання вини, що призводять до засудження, без винятку є предметом перегляду компетентним судом і у цьому сенсі суди зобов`язані перевіряти, чи були досягнуті угоди про визнання вини відповідно до чинних процесуальних і матеріальних норм, чи уклав підсудний угоду добровільно і свідомо, чи існують докази, які підтверджують визнання підсудним вини в угоді, і чи є умови угоди відповідними» (п.66).

Суд (національний), який розглядає таке питання, як правило, зобов`язаний вивчити матеріали справи, перш ніж вирішити, чи затвердити або відхилити угоду про визнання вини. Він також має переконатися в тому, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують визнання обвинуваченим вини в угоді або ж визнавальні свідчення, надані обвинуваченим (п.67).

При оцінці скороченої кримінальної процедури Суд розмежовує свої повноваження і національних судів, зокрема, що до його завдань не може входити розгляд питання про те, чи є відповідна національна правова система сама по собі несумісною зі стандартами Конвенції.

Суд також зазначає, що спільною рисою європейських систем кримінального правосуддя можна вважати отримання обвинуваченими зменшення обвинувачень або скорочення їхніх покарань в обмін на визнання вини або згоду з призначеним покаранням без визнання вини, які мають місце до судового розгляду, або за значну співпрацю зі слідчим органом (див. у цьому зв`язку справи «Slavcho Kostov проти Болгарії», № 28674/03, § 17, рішення від 27 листопада 2008 року, і «Ruciсski проти Польщі», № 33198/04, § 12, рішення від 20 лютого 2007 року).

При цьому Суд вважає, що якщо наслідком угоди про визнання вини є те, що кримінальна справа проти підсудного вирішується шляхом скороченого судового провадження, це становить по суті відмову від низки процесуальних прав і саме по собі не є проблемою, оскільки ані буква, ані дух статті 6 не заважають особі з власної волі відмовитися від цих гарантій (див. справу «Scoppola проти Італії» (№ 2) [ВП], № 10249/03, § 135, рішення від 17 вересня 2009 року).

Разом з тим, основоположним принципом є те, що будь-яка відмова від процесуальних прав, для того щоб вона була ефективною для цілей Конвенції, повинна завжди встановлюватися в недвозначній формі та супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю. Крім того, вона не повинна йти врозріз з будь-яким важливим суспільним інтересом (див., справи «Scoppola» (№ 2), згадана вище, § 135-36; «Poitrimol проти Франції», рішення від 23 листопада 1993 року, § 31, Series A, no. 277-A; та «Hermi проти Італії» [ВП], № 18114/02, § 73, ECHR 2006-XII).

Критерієм, який визначає можливість і доцільність ініціювання та укладення угоди про визнання винуватості, є наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, а також у запобіганні, виявленні більш тяжких кримінальних правопорушень.

В даній угоді про визнання винуватості відсутні відомості про те, наявність якого саме суспільного інтересу обумовило укладення такої угоди.

Суспільний інтерес є абстрактним оціночним поняттям і в узагальненому виді являє собою інтерес суспільства або усередненого представника цієї спільноти, пов`язаний із забезпеченням його благополуччя, стабільності, безпеки та сталого розвитку.

Чинне законодавство не дає визначення поняттю «суспільний інтерес». Воно є оціночним, на думку суду, пов`язане з встановленням в кожному конкретному випадку можливості отримання суспільством вигоди (користі), у зв`язку з прийняттям певного рішення. Таке рішення може бути схвалене суспільством.

Умови угоди про визнання винуватості будуть відповідати інтересам суспільства, виключно тоді, коли покарання, визначене в угоді, буде збалансоване з обставинами, які є корисними для суспільства.

У висновку Верховного суду України у справі №5-27кс16 від 31.03.2016 вказано про те, що функціональне призначення категорії інтерес у кримінальному процесі є невід`ємною складовою природи цього феномену. У цьому контексті Суд так само приділяє увагу функціям інтересу, які не можуть бути залишені поза увагою, враховуючи, що питання, порушене заявником, розглядається в площині кримінального процесу. Суд досліджує природу і нормативний зміст категорії «інтерес» і наголошує, що саме інтерес є важливим інструментом у діяльності суб`єктів кримінально - правових відносин. Інтерес у кримінальному процесі виступає як спонукальна сила, що приводить у рух усю систему судочинства. Відсутність конкретного інтересу або наявність іншого може зупинити або відповідним чином змінити динаміку кримінального процесу. Спонукальна сила формується певними потребами, до задоволення яких і прагне носій інтересу, а саме: особа, держава, суспільство. Так, саме потреба учасників кримінального провадження (так само потенційних учасників, якщо провадження ще не розпочалося) у реалізації власних (приватних), загальнодержавних інтересів слугує першоосновою виникнення, розвитку, зміни та припинення кримінальних процесуальних правовідносин. При цьому категорія «інтерес» у прямій або опосередкованій формі накладає відбиток на кожен із елементів кримінальних процесуальних правовідносин, а саме:

а) статус кожного суб`єкта, його правомочності зумовлені об`єктивно властивими йому інтересами та загальною моделлю консенсусу, якого досягнуто при узгодженні різноспрямованих інтересів (публічного і приватного);

б) кожна складова змісту правовідносин теж визначається інтересами, досягнути яких прагне учасник правовідносин. Закріплюючи права та обов`язки учасників кримінального судочинства, законодавець виходить із потенційної можливості конкретно взятого індивіда використати встановлені правоположення у разі участі у кримінальних процесуальних правовідносинах у тому чи іншому статусі, усвідомлення відповідного інтересу та наявності бажання його реалізувати;

в) об`єктом правовідносин виступають матеріальні й нематеріальні блага, а також дії суб`єктів та їх результати, з приводу яких виникають правовідносини, реалізуються суб`єктивні права та виконуються покладені законом обов`язки суб`єктів правовідносин. Поняття «об`єкти правовідносин» значною мірою збігаються із категорією «інтереси», принаймні в частині щодо матеріальних і нематеріальних благ, в отриманні (збереженні) яких зацікавлений учасник правовідносин. Щодо дій суб`єктів та їх результатів, із приводу яких виникають правовідносини, то такі дії у багатьох випадках є бажаним результатом, оскільки факт їх вчинення надасть можливість реалізувати наявний в учасника кримінального провадження інтерес;

г) юридичні факти як елемент правовідносин також безпосередньо пов`язані з категорією «інтерес». Адже якби та чи інша життєва обставина жодним чином не зачіпала інтересів певних суб`єктів, то вона була б неспроможна породити активність останніх та привести до настання юридичних наслідків. Юридичний факт виступає каталізатором щодо усвідомлення суб`єктом факту ущемлення його інтересів та потреби в їх захисті.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що спрощений підхід до розгляду кримінального провадження шляхом укладення угоди про визнання винуватості за злочином, який має особливу небезпеку в умовах воєнного стану, не відповідають інтересам суспільства, не несе інформаційно-виховного та попереджувального для невизначеного кола осіб значення з метою запобігання скоєння подібних злочинів іншими особами, що дає суду підстави для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 у зв`язку з не відповідністю умов угоди інтересам суспільства.

Суд зазначає, що під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Крім того, наведені вище обставини свідчать, що суспільний інтерес в проведенні повноцінного судового розгляду цього кримінального провадження значно перевищує суспільний інтерес в затвердженні такої угоди, і не може нівелювати негативних наслідків потенційного затвердження такої угоди.

Окрім цього, згідно положень ч.ч.1,2 ст.65, ч. 2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинений злочин та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Принцип пропорційності заходу переслідування меті розтлумачений Європейським судом з прав людини у п.38 рішення "Ізмайлов проти Росії" від 16 жовтня 2008 р. та у п.п.34, 41 рішення "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 р.

Як вбачається зі змісту угоди про визнання винуватості від 07.10.2022 року, укладеної між прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в такій зазначено, що при призначенні покарання враховано обставини, що відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання щире каяття та активнее сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також обставини, що відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання вчинення злочину організованою группою, з використанням умов воєнного стану.

Так, диспозицією частини першої статті 201-2 КК України передбачена відповідальність за продаж товарів (предметів) гуманітарної допомоги або використання благодійних пожертв, безоплатної допомоги або укладання інших правочинів щодо розпорядження таким майном, з метою отримання прибутку, вчинені у значному розмірі.

Диспозицією частини третьої статті 201-2 КК України передбачена відповідальність за дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою або в особливо великому розмірі, або під час надзвичайного або воєнного стану.

Відповідно до п. 4 постанови ПВУ «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо якась із обставин, наведених у ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 67 КК (2341-14), передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначенні покарання не може ще раз ураховувати її як пом`якшуючу або обтяжуючу покарання обставину.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що врахування сторонами при призначенні покарання обставин, що обтяжують покарання та передбачені ст.67 КК України, а саме вчинення ОСОБА_4 злочину організованою групою, з використанням умов воєнного стану, не відповідає засадам призначення покарання, передбачених КК України, оскільки такі вже враховано диспозицією частини третьої статті 201-2 КК України і є кваліфікуючими обставинами.

Окрім цього, як вбачається зі змісту угоди про визнання винуватості від 07.10.2022 року, укладеної між прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Порушником ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , сторонами такої, як вже зазначалось, узгоджено покарання, яке повинен понести обвинувачений ОСОБА_4 за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України, а саме позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та звільнення ОСОБА_4 , на підставі ст.75 КК України, від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Однак, відповідно до ч.2 ст.75 КК України суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Частиною третьою статті 75 України передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Разом з тим, сторони, при укладені угоди про визнання винуватості від 07.10.2022 року, укладеної між прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Порушником ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , визначили іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки, що не відповідає вимогам ч.3 ст.75 КК України, оскільки такий визначається виключно судом, а не сторонами угоди.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що умови угоди про визнання винуватості від 07.10.2022 року, укладеної між прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Порушником ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , суперечать вищезазначеним вимогам КПК України та КК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що угода про визнання винуватості від 07.10.2022 року, укладена між прокурором та обвинуваченим, не може бути затверджена судом, а відтак у затвердженні такої слід відмовити.

Оскільки, прокурор в судовому засіданні повідомив, що досудове розслідування завершено і до суду угода про визнання винуватості надійшла разом з обвинувальним актом, у відповідності до ст.474 КПК України, провадження слід продовжити у загальному порядку.

Відповідно до ч. 8 ст. 474 КПК України повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Керуючись 314-316,372,376,468,469,471,474 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у затверджені угоди про визнання винуватості від 07.10.2022 року між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадження Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000495 від 06.10.2022 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 КК України.

Судове провадження у справі про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.201-2 Кримінального кодексу України - продовжити в загальному порядку.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 06.02.2023 року.

Суддя ОСОБА_1