Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

законного представника потерпілих - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000602 за апеляційною скаргою прокурору кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 24 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 , яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області, мешканець АДРЕСА_1 , має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України обвинуваченого ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: - не виїжджати без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; - періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді застави стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 - залишено до набрання вироком законної сили.

Вироком суду вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він

06 вересня 2020 року приблизно о 21:20, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz E320», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-22 сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне» зі сторони м. Луцьк в напрямку м. Рівне на 97 км + 100 м, в населеному пункті с. Струмівка Луцького району Волинської області, з перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населеному пункті, понад 50 км/год, проявивши неуважність і не зменшивши швидкість, продовжував рух, в результаті чого наздогнав попутні транспортні засоби та перед початком випередження яких не переконався, що це буде безпечним, не створить небезпеки іншим учасникам руху, не врахував дорожню обстановку та під час виконання маневру випередження попутних транспортних засобів з правої сторони наздогнав попутний автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 110 TDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 110 TDI»), під керуванням ОСОБА_13 , який виконував маневр зупинки на правому краю дороги, в результаті чого допустив зіткнення із задньою частиною даного автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажири та водій автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 110 TDI» отримали тілесні ушкодження, зокрема, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 отримали тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили їх смерть, ОСОБА_16 отримала тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , а також неповнолітній ОСОБА_18 і малолітній ОСОБА_19 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало порушення водієм ОСОБА_9 вимог п. п. 2.3 б), 12.1, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.

Не погоджуючись із вироком суду прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості. Зазначає що, звільняючи ОСОБА_9 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином не врахував обставин справи та даних про особу винного, не навів обґрунтованих мотивів про можливість його виправлення без відбування основного покарання. Судом не враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину який, у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, а також те, що обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, порушив одночасно декілька пунктів ПДР зокрема, перевищуючи максимально допустиму швидкість руху у населеному пункті, проявивши безпечність та неуважність, не зменшивши швидкості руху перед початком виконання маневру випередження попутних транспортних засобів, не переконався, що це буде безпечним, і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не врахувавши дорожню обстановку, під час виконання вказаного маневру наздогнав попутній транспортний засіб та допустив зіткнення із задньою його частиною. Вищевказані порушення правил безпеки дорожнього руху, допущені обвинуваченим, призвели до непоправних наслідків - загибелі двох жінок, спричинення середнього ступеня тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень п`ятьом особам, двоє із яких, є неповнолітніми і, на момент, що передував зіткненню, перебували у транспортному засобі обвинуваченого. Прокурор вважає, що вказані обставини значно підвищують як суспільну небезпечність особи обвинуваченого, так і суспільну небезпечність вчиненого ним злочину та вказують на те, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах реального відбування основного покарання у виді позбавлення волі. Відтак, застосування судом положень ст. 75 КК України, у зазначеному випадку, щодо ОСОБА_9 , є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. У зв`язку із цим, просить вирок суду від 24 березня 2021 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

У поданому на апеляційну скаргу прокурора запереченні захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. Вказує, що рішення суду першої інстанції в частині призначеного покарання обґрунтоване та вмотивоване належним чином, відповідає особі винного та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину.

Потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 у поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, просять її залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. Вважають, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, в умовах здійснення контролю за його поведінкою органом пробації.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора та потерпілого, які підтримали подану апеляційну скаргу у повному обсязі, обвинуваченого, його захисника, а також законного представника потерпілих які, кожен окремо, відносно задоволення апеляційної скарги заперечили, просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, тяжкі тілесні ушкодження, а також загибель кількох людей та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 286 КК України є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження, розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції, а тому колегія суддів не переглядає вирок суду у цій його частині на предмет законності та обґрунтованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно із ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, окрім як, у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення яке, у подальшому, місцевий суд визнав доведеним, не інкримінував ОСОБА_9 порушення п. п. 12.3, 18.1 ПДР. Такої обставини не було встановлено в обвинувальному акті при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, у відповідності до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Відтак, місцевий суд, ухвалюючи вирок, у мотивувальній частині свого рішення, безпідставно вказав про порушення ОСОБА_9 п. п. 12.3, 18.1 ПДР, оскільки встановлення таких фактичних обставин не узгоджується із положеннями статей 337 КПК України. Тому, вказівка на порушення обвинуваченим зазначених пунктів ПДР, як таких, що перебувають у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, є зайвою та підлягає виключенню із мотивувальної частини вироку суду.

Разом з тим, твердження прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного судом покарання, убачаються достатньо обґрунтованими.

Згідно із ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Висновки місцевого суду у цій частині пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому основного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином не мотивував, не обґрунтував підстав, з урахуванням яких, дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання, не врахував даних про особу винного, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких та передбачає покарання від п`яти до десяти років позбавлення волі. Диспозиція інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про наявність надзвичайно тяжких та непоправних наслідків у виді загибелі кількох осіб. Як убачається із конкретних обставин вчинення даного злочину, унаслідок ДТП, спричиненої протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_9 , загинуло двоє людей та ще п`ятеро отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, при цьому, двоє із них, є неповнолітніми.

За наведених обставин, колегія суддів не убачає наявності належних підстав, які б свідчили про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 інституту звільнення від відбування покарання, передбаченого положеннями ст. 75 КК України.

Через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування закону який, у цьому конкретному випадку та за даних конкретних обставин не підлягає застосуванню, вирок суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, слід скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання, колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких, конкретні обставини його вчинення, тяжкі та незворотні наслідки - загибель двох людей, дані про особу винного, який, будучи особою молодого віку, до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має міцні соціальні зв`язки, займається волонтерською діяльністю, винуватість у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, спричинені потерпілим, які до нього не мають жодних претензій, збитки відшкодував.

Обставинами, які пом`якшують покарання є: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків. Обставини, які обтяжують покарання, відсутні.

Ураховується колегію суддів і позиція потерпілих, яка не є визначальною і оцінюється у сукупності із іншими обставинами справи, які на призначенні обвинуваченому суворої міри покарання не наполягали.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає можливим та доцільним призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеного санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Таке покарання буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів.

Також установлено, що через набрання 30 листопада 2021 року законної сили вироком Волинського апеляційного суду та приведення його до виконання, ОСОБА_9 , у період з 17 січня 2022 року по 02 листопада 2022 року, відбував покарання в установах Державної кримінальної - виконавчої служби, у зв`язку із чим, зазначений строк підлягає зарахуванню у строк відбуття покарання обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 24 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В силу ст. 72 КК України зарахувати у строк відбуття покарання частково відбуте покарання з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, з 17 січня 2022 року по 02 листопада 2022 року, тобто 4 місяці 22 дні позбавлення волі.

Строк відбуття основного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Виключити із мотивувальної частини вироку суду вказівку про порушення обвинуваченим ОСОБА_9 п. п. 12.3, 18.1 ПДР, як таких, що перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В іншій частині вирок суду - залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Головуючий

Судді: