УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 234/8332/20

провадження № 51-2182 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорська Донецької області, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого у АДРЕСА_1 відповідно), раніше неодноразово судимого: останній раз 13 грудня 2019 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років 4 місяці, звільненого вироком суду у зв`язку з відбуттям призначеного судом покарання,

засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, а саме, у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням в житло та інше приміщення, за обставин, викладених у вироку.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок міського суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про зміну рішень суду першої та апеляційної інстанцій у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що при ухваленні вироку щодо ОСОБА_4 міським судом не призначено йому остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно положень ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Краматорського міського суду Донецької області від 18 листопада 2020 року. При цьому прокурор вказує, що про вищевказаний вирок було відомо суду, оскільки його було винесено цим же складом суду і на цьому наголошував обвинувачений, проте суд, істотно порушивши положення п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України, не витребував його.

Водночас прокурор зазначає, що апеляційний суд при розгляді апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 , у якій ставилося питання, зокрема, про винесення судового рішення щодо нього з урахуванням вироку Краматорського міського суду Донецької області від 18 листопада 2020 року, у порушення ч. 3 ст. 404 КПК України не дослідив обставини щодо попередніх судимостей винного. Крім того, прокурор вважає, що вказівка апеляційного суду на погіршення становища засудженого при застосуванні положень ч. 4 ст. 70 КК України не грунтується на вимогах закону, оскільки остаточне покарання не буде більшим, ніж покарання, яке належить відбувати за декількома вироками окремо. Також прокурор зазначає, що посилання апеляційного суду на альтернативне право винного ОСОБА_4 на вирішення порушеного у його апеляційній скарзі питання відповідно до положень п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України у порядку виконання вироку не грунтується на вимогах закону, є обмеженням доступу до правосуддя та порушенням права останнього на оскарження судових рішень.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи в касаційній скарзі прокурора щодо призначення ОСОБА_4 покарання без урахування відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України покарання, призначеного за вироком Краматорського міського суду Донецької області від 18 листопада 2020 року, є неспроможними, з огляду на таке.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

У статті 8 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає в тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

За вимогами ч. 1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Тобто до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і відповідні державні органи повинні поводитися з нею як з невинуватою собою. Це означає, що суди не мають права призначати покарання за сукупністю злочинів, у тому числі на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за наявності попереднього вироку, який не набрав законної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Водночас відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як убачається із копій оскаржуваних рішень, вироком Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. При цьому, як установив суд апеляційної інстанції у своєму рішенні, у матеріалах провадження відсутній вирок Краматорського міського суду Донецької області від 18 листопада 2020 року, не зазначено про нього і в анкетних відомостях засудженого ОСОБА_4 . Крім того, відсутні дані про те, чи оскаржувався вказаний вирок у суді апеляційної інстанції, що унеможливлює судами вирішувати питання про призначення покарання за сукупністю вироків. Крім того, як убачається із копій судових рішень, ні обвинуваченим, ні прокурором не надавалось судам першої та апеляційної інстанцій будь-яких доказів на підтвердження цього факту. Тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно не врахував наявність вказаного вироку під час призначення засудженому покарання.

Враховуючи вищенаведене суд касаційної інстанції вважає, що у місцевого суду не було підстав для застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України з огляду на відсутність відомостей про наявність ще одного вироку стосовно ОСОБА_4 .

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

При цьому, як зазначено апеляційним судом, апеляційну скаргу подано лише засудженим ОСОБА_4 , і в ній останній фактично просив погіршити своє становище, оскільки у випадку призначення судом апеляційної інстанції остаточного покарання за сукупністю вироків, засудженому могло бути призначено більш суворе покарання.

Враховуючи вищенаведене, доводи прокурора про безпідставне посилання апеляційного суду на погіршення становища засудженого при застосуванні положень ч. 4 ст. 70 КК України не заслуговують на увагу.

Крім того, питання про застосування покарання за наявності кількох вироків може бути вирішене в порядку, передбаченому статтями 537, 539 КПК України, про що суд апеляційної інстанції обгрунтовано зазначив у своєму рішенні, тому доводи прокурора про обмеження засудженому доступу до правосуддя та порушення права останнього на оскарження судових рішень не заслуговують на увагу.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що доводи засудженого про незастосування судом першої інстанції ч. 4 ст. 70 КК України є безпідставними.

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3