Справа № 302/1091/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022смт. Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого, судді ОСОБА_1 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке 21 липня 2022 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000120 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Лозянське Міжгірського району Закарпатської області, не одруженого, з повною загальною середньою освітою, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 436-2 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).
До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН №36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями №2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; №2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;
№2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та №3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року №3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:
- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;
- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:
- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;
- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;
- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;
- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;
- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;
- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;
- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.
Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати , виправданням агресії.
Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, і територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.
Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.
Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 року схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і Російська Федерація (далі РФ).
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року №42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.
Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.
Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.
Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.
Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.
20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів З, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН №36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН №2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, №2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, №2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, №3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України.
Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VІІ констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VIII визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її : території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року «Про Стратегію національної безпеки України», затвердженої Указом Президента України №392/2020 від 14 вересня 2020 року Для відновлення свого впливу в Україні Російська Федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської Федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку Російської Федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської Федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.
21 лютого 2022 року, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.
У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року Президент Російської Федерації ОСОБА_8 , а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 №36/103, від 16.12.1970 №2734 І (XXV) від 21.12.1965 №2131 (XX), від 14.12.1974 №3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.
Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині Президентом Російської Федерації, Володимиром Путіним оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади РФ, її Збройних Сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів і Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частини вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України на 30 діб та який 20.03.2022 Законом України про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2119-ІХ (реєстр. №7168) продовжено на 30 діб до 25.04.2022.
Рішенням Верховної Ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року Російська Федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.
Як встановлено, планування, фінансування та реалізація Російською Федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, ЗС РФ, Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, Федеральної служби безпеки Російської Федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.
Поряд з цим, встановлено, що громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який, будучи прихильником мілітаризованої політики, здійснюваної РФ щодо України та підтримуючи ідеологічну основу так званого «руского мира», у присутності інших осіб, зокрема, працівників поліції, свідомо виправдовував збройну агресію РФ проти України.
Так, на виконання свого злочинного умислу ОСОБА_4 , будучи громадянином України, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаним про здійснення РФ збройної агресії проти України, керуючись ідеологічними мотивами, діючи умисно, перебуваючи неподалік АЗС «Авіас плюс» за адресою: Закарпатська область, Хустський район, смт. Міжгір`я, вул. Ігнатишина (колишня назва Добролюбова), 2Д, 20.07.2022 біля 12 години 00 хвилин, відкрито, у присутності сторонніх осіб, висловлював свою підтримку президенту РФ в. путіну, схвалював державний лад РФ та виправдовував збройну агресію РФ проти України.
Зокрема, вказані висловлювання ОСОБА_4 здійснював у присутності поліцейських СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , інспекторів СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та у присутності працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також, висловлювання ОСОБА_4 були зафіксовані на відеозапис ОСОБА_10 , який здійснювався за допомогою власного мобільного телефону «Хіаоmі Redmi Note 9 PRO», який було долучено до матеріалів кримінального провадження разом з рапортом про виявлення кримінального правопорушення.
Так, у матеріалах даного кримінального провадження наявний інформаційний носій оптичний диск «Classic» DVD+R розміром 4,7 Gb, з відеофайлом, на якому зафіксовано події, що мали місце 20.07.2022 о 12 годині 00 хвилин, а саме розмову між ОСОБА_4 та вищезазначеними особами, в ході якої, ОСОБА_4 здійснює виправдовування, визнання правомірною збройну агресію РФ проти України та виражає свою прихильність щодо дій військових формувань РФ проти України.
У подальшому було здійснено огляд вищевказаного відеофайлу, що міститься на оптичному диску «Classic» DVD+R розміром 4,7 Gb, та складено відповідний протокол із викладеними у ньому стенограмами розмов за участю ОСОБА_4 .
Згідно висновку експерта №54/15/6-192 від 05.09.2022, у висловлюваннях ОСОБА_4 , зафіксованих на вказаному відеозаписі, встановлено наявність виправдовування збройної агресії РФ проти України.
Зокрема, у висловлюваннях ОСОБА_4 , які були зафіксованих протоколом огляду від 09.08.2022, згідно висновку експерта наявне наступне:
1. Виправдовування збройної агресії РФ проти України, лексичними проявами чого є наступні фрагменти:
- Заявлена мовцем ідеологічна підтримка росіян, доктрини «руского міра», що в період збройної агресії РФ проти України є закономірною ознакою її схвалення, виправдання, з огляду на загальний контекст як доцільної;
- Заявлене мовцем прагнення, щоб Україна у результаті збройної агресії, перейшла під юрисдикцію РФ, щоб президент РФ в. путін керував Україною. Зазначене є ознакою підтримки збройної агресії РФ проти України як такої, що забезпечить «благо» для суспільства та держави (за текстом «порядок») та особисто для мовця (за текстом відсутність кордонів між Україною та РФ, відтак можливість поїхати до РФ без закордонного паспорта);
- У разі мобілізації до лав ЗСУ, мовець констатує намір / готовність здатися в полон окупантам, перейти на бік ворога / стати колаборантом, здійснювати розстріли / вбивства військовослужбовців ЗСУ, тобто мовець констатує не лише ідеологічну підтримку збройної агресії РФ, та декларує готовність до колабораційної діяльності на користь РФ на шкоду державній безпеці

АДРЕСА_3 текстові фрагменти:
«П1 Краще росію піддержуєте? / С Краще кацапів (нерозбірливо)./ П1 Краще кацапів піддержувати? С Так, я прям в натурі кажу так»; «П1 Дивіть як ви кажете за руський мір ліпше? / С Мені більше любить... любить...»;
«П1 А чого? Ви що не піддержуєте Україну? / П2 Не українець? С Так, а шо Україна там...(нерозбірливо). П так Україна це наша держава, ми в ній проживаємо. Ми громадяни України <...> С Ліпше би. росія була. Бо тоді без проблем було з українським паспортом йти у росію робити.
«П1 Що якби прийшов ОСОБА_13 май би порядок був? С мені так ся видить / П2 А чому май порядок був би? А? Чому ви так кажете? / С Нє так у росії, так раньше робив у росії. Там май порядок був як у нас беспредєл / П1 Так у росії май порядок як тепер тут?»; «С Нє ну ви ж мене загребете (нерозбірливо) я ліпше піду в плєн та буду там наших х-ти там».
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, визнав повністю, підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті. Пояснив, що дійсно 20.07.2022 в обідній час перебуваючи поблизу АЗС «Авіас плюс», що знаходиться в смт. Міжгір?я, словесно виправдовував збройну агресію РФ проти України, про що дуже жалкує. В скоєному щиро розкаявся, запевнив, що не повторить подібних дій в майбутньому.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення за частиною 1 статті 436-2 КК України при обставинах, викладених у обвинувальному акті, не оспорює фактичні обставини по провадженню, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, і судом встановлено, що учасники судового провадження (сторона обвинувачення в особі прокурора та сторона захисту в особі обвинуваченого) правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, вислухавши їх думку про можливість розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому частиною 3 статті 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.
Розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення в порядку дослідження доказів згідно частини 3 статті 349 КПК України, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за частиною 1 статті 436-2 КК України, а саме: виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України.
За змістом частин першої та другої статті 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог статті 65 КК України:
--- суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання (пункт 3 частини 1);
--- особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень (частина 2).
За змістом частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 436-2 КК України, встановлено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або арешт на строк до шести місяців, або позбавлення волі на строк до трьох років.
При вирішенні питання про вид і розмір покарання ОСОБА_4 суд, відповідно зі статтею 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його наслідки, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не одружений, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується добре, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, а також обставини, що впливають на його покарання, з яких пом`якшуючими відповідно до статті 66 КК України визнає: щире каяття, про що свідчить повне визнання своєї вини та готовність нести передбачену законом відповідальність, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обтяжуючих обставин згідно статті 67 КК України, не встановлено.
Як вбачається з досудової доповіді Хустського РС філії Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області, ризик небезпеки ОСОБА_4 для суспільства оцінюються як низький, ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням, уповноважений орган з питань пробації вважає за доцільне покласти на правопорушника обов`язки відповідно до пункту 4 частини 3 статті 76 КК України.
З урахуванням особи обвинуваченого, усіх обставин по провадженню, тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення та його наслідків, його відношення до вчиненого ним діяння, позиції прокурора щодо можливості призначення покарання з випробуванням, змісту досудової доповіді, реалізуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі із застосуванням статей 75, 76 КК України.
Саме таке покарання, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також буде відповідати не тільки загальним принципам призначення кримінального покарання, але й принципу його незворотності.
Призначаючи покарання, суд також зауважує, що тимчасова ізоляція від суспільства обвинуваченого, враховуючи дані про його особу, на переконання суду, не буде для останнього доцільнішим для виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, аніж контроль протягом визначеного терміну над його поведінкою та мисленням самим обвинуваченим, супроводженим зовнішнім контролем з боку органу пробації.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Відповідно до статті 124 КПК України із ОСОБА_4 необхідно стягнути процесуальні витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні в розмірі 1314,39 грн. на користь держави.
Керуючись статтями 368, 369-371, 373-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 436-2 КК України та йому призначити покарання у виді позбавлення на строк 2 (два) роки.
На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді двох років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом визначеного іспитового строку терміном два роки не вчинить нового кримінального правопорушення.
Згідно пунктів 1, 2 частини 1 статті 76, пункту 4 частини 3 статті 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 :
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Стягнути зі ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення експертизи у розмірі 1314,39 грн. (одна тисяча триста чотирнадцять гривень 39 коп.).
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Закарпатського апеляційного суду через Міжгірський районний суд Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Обвинувачений має право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.
Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Суддя ОСОБА_1