печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_9., при секретарі ОСОБА_10, за участю прокурора ОСОБА_11., захисника ОСОБА_12, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_13. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ВСТАНОВИВ:

03.08.2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_13. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи означене клопотання слідчий вказує наступне.

Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора розслідується кримінальне провадження № 0000217 від 16.02.2022 за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 438, ч. 1 ст. 111 КК України, та за підозрою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч.1 ст. 438 КК України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі - РФ) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. ст. 17 і 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до вимог ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Згідно ст. 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Згідно зі ст. 13 зазначеної Конвенції, положення частини II цієї Конвенції щодо загального захисту населення від деяких наслідків війни стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною.

Згідно зі ст. ст. 27, 29 вказаної Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства, залякування та образ. Сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Відповідно до ст. ст. 31-32 вказаної Конвенції забороняється, зокрема: жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Згідно з преамбулою Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), який ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 18 серпня 1989 року, положення Женевських конвенцій від 12.08.1949 та цього Протоколу повинні за всіх обставин цілком застосовуватися до всіх осіб, які перебувають під захистом цих документів, без яких-небудь несприятливих відмінностей, що полягають у характері чи походженні збройного конфлікту або у причинах, що висуваються Сторонами в конфлікті чи приписуються їм.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 75 вказаного Протоколу заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема катування всіх видів - фізичні чи психічні; тілесні покарання; знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Відповідно до ст. 44 частини III Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, які Нотою Міністерства закордонних справ СРСР відносно Гаагської конвенції і декларацій 1899 і 1907 років від 07 березня 1955 року визнані Урядом СРСР, будь-якій воюючій стороні забороняється примушувати жителів окупованої території надавати інформацію про армію іншої воюючої сторони чи про її засоби оборони.

Статтею 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року визначено, що Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади та Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний намір на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного наміру стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом воєнізованих і збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного наміру впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та ЗС РФ розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, а тому ведення війни співучасники вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні і воєнізовані формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного наміру, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому військовослужбовцями ЗС РФ здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для РФ рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні - квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні воєнізовані та збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Указані терористичні організації мають: конкретних лідерів, які підтримують між собою тісні взаємозв`язки, чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, керівники та учасники яких підпорядковуються лідерам організації, а також розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені відповідні обов`язки згідно з єдиним планом спільних злочинних дій.

Враховуючи викладене, «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні і воєнізовані формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Так, у травні 2014 року невстановленими особами у м. Горлівка у структурі терористичної організації «ДНР» на базі «Калінінської виправної колонії № 27», створено формування, яке не передбачене законами України, якому присвоєно назву «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР».

«Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР» має організаційну структуру військового типу, що характеризується наявністю єдиноначальності, підпорядкованості, дисципліни та субординації. Указане формування розділено на підрозділи з визначеним особовим складом, для його учасників введені спеціальні звання, однострій, знаки розрізнення, табельна вогнепальна (пістолети системи Макарова) та особиста вибухова зброя (ручні гранати), передбачені стягнення та заохочення, характерні для такого формування.

Таким чином, структура «Калінінської виправної колонії № 27 «ДНР» являє собою формування, яке незаконно має на озброєнні придатну для використання вогнепальну та вибухову зброю.

У структурі «Калінінської виправної колонії № 27 «ДНР» утворені такі підрозділи: оперативна частина, режимна частина, відділ нагляду та безпеки, медична частина, до якої у свою чергу входять стаціонар, медичні ізолятори, амбулаторія, т.п.

У «Калінінській виправній колонії № 27 «ДНР» проводиться стройова і фізична підготовка особового складу. Загальна чисельність учасників указаного формування у складі терористичної організації «ДНР» становить не менше 700 осіб.

Діяльність зазначеного не передбаченого законами України формування у складі терористичної організації «ДНР» спрямована на утримання повнолітніх громадян, засуджених до позбавлення волі незаконно створеними судовими органами так званої «ДНР», у тому числі проукраїнських активістів, засуджених так званими судовими органами «ДНР» за невисловлення підтримки ідеї відокремлення Донецької області від України та створення так званої «Донецької народної республіки», та інших осіб, які так чи інакше неугодні керівництву терористичної організації «ДНР».

Основним місцем дислокації «Калінінської виправної колонії № 27 «ДНР» є захоплена будівля за адресою: Донецька область, м. Горлівка, Калінінський район, вул. Немировича - Данченко, 9 (вул. 40 років України). При цьому за рішенням керівників терористичної організації «ДНР» вся власність Пенітенціарної служби України, яка перебуває під контролем учасників указаної терористичної організації, передається у відання «Калінінської виправної колонії № 27 «ДНР».

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру, у якому Російська Федерація, військовослужбовці Збройних Сил і інших військових формувань РФ, а також створені та контрольовані РФ терористичні організації «ДНР» і «ЛНР», їх воєнізовані і збройні формування та їх учасники є ворогом для України та її громадян.

У свою чергу громадянин України ОСОБА_1 вчинив злочини проти основ національної безпеки України, проти громадської безпеки та проти миру, безпеки людства і міжнародного правопорядку за наступних обставин.

Так, громадянин України ОСОБА_1 не пізніше жовтня 2014 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений), усвідомлюючи, що між Російською Федерацією та Україною з 20 лютого 2014 року триває міжнародний збройний конфлікт, а терористична організація «ДНР» і її структурні підрозділи, у тому числі незаконне формування «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР», є ворогом для України, з невідомих мотивів та метою, в порушення положень ст. ст. 17, 65 і 68 Конституції України, умисно діючи на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, перейшов на бік ворога, а саме вступив у м. Горлівка, Донецької області до не передбаченого законами України формування «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР» та зобов`язався дотримуватися встановлених правил поведінки і виконувати визначені йому функції.

У «Калінінській виправній колонії № 27 «ДНР» ОСОБА_1 «призначений» на так звану посаду «заступника начальника виправної колонії» та визначено йому обов`язки щодо сприяння «начальнику виправної колонії» у виконанні функцій щодо забезпечення режиму функціонування «Калінінської виправної колонії № 27 «ДНР» як установи виконання покарань, організації ув`язнення та утримання осіб, незаконно засуджених квазісудовими органами «ДНР» за порушення так званих «законів ДНР», у тому числі проукраїнських активістів, незаконно засуджених так званими судовими органами «ДНР» за невисловлення підтримки ідеї відокремлення Донецької області від України та створення так званої «Донецької народної республіки», а також інших осіб, які так чи інакше неугодні керівництву терористичної організації «ДНР».

Приймаючи участь у формуванні у складі терористичної організації «ДНР» - «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР» ОСОБА_1 з мотивів виконання покладених на нього функцій, діючи в порушення вимог міжнародного гуманітарного права та Конституції України, за попередньою змовою із іншими учасниками формування у складі терористичної організації «ДНР» - «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР» вчинив за попередньою змовою групою осіб жорстоке поводження з цивільним населенням, а саме щодо особи, яка була ув`язнена та утримувалася у «Калінінській виправній колонії № 27 «ДНР».

Так, 25.12.2017 близько 20 год. учасник формування у складі терористичної організації «ДНР» - «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР» ОСОБА_6 , який на той час був «призначений» на посаду так званого «чергового помічника начальника виправної колонії» вивів потерпілого ОСОБА_7 , який на той час був ув`язнений у Калінінській виправній колонії № 27 унаслідок засудження так званим «судом ДНР» за активну проукраїнську позицію, до приміщення спеціальної частини колонії. У вказаному приміщенні перебував ОСОБА_1 , який у грубій формі висловив своє незадоволення щодо звільнення та обміну потерпілого ОСОБА_7 , після чого потерпілого вивели із приміщення.

У цей же день, приблизно о 22.00 год., ОСОБА_6 вивів потерпілого ОСОБА_7 до приміщення оперативного відділу виправної колонії, однак по дорозі до цього приміщення вони зустріли ОСОБА_1 . Останній, у присутності ОСОБА_6 , який не намагався його зупинити, повалив потерпілого ОСОБА_7 на землю та почав застосовувати до нього фізичне насильство, що виразилося у нанесення ударів ногами по тілу потерпілого, що спричинило останньому сильний фізичний біль.

Після нанесення ОСОБА_1 ударів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , привели ОСОБА_7 до кімнати оперативного відділу, де на той час знаходилися учасники формування у складі терористичної організації «ДНР» - «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР» ОСОБА_3 , який на той час був «призначений» на посаду «начальника відділу виправної колонії», та ОСОБА_8 , який на той час був «призначений» на посаду «начальника загону». Після цього ОСОБА_1 у приміщенні вказаної кімнати посадив потерпілого ОСОБА_7 на стілець та разом із ОСОБА_3 почали застосовувати до ОСОБА_7 фізичне насильство, яке виразилося у нанесенні ударів ногами та руками у різні частини тіла потерпілого. Під час указаного дійства ОСОБА_8 та ОСОБА_6 перебували у кімнаті та розпивали спиртні напої.

При цьому, ОСОБА_1 бив ОСОБА_7 ногами по тілу. Під час застосування фізичного насильства ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомили потерпілому, що це відбувається внаслідок прийняття рішення про звільнення та обмін ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом нанесли потерпілому ОСОБА_7 не менше 30 ударів у різні ділянки тіла та завдали останньому сильного фізичного болю.

Окрім наведеного, під час вищеописаного фізичного насильства, ОСОБА_1 дістав із кобури належний йому пістолет системи «Макарова» із глушником та здійснив із нього два постріли бойовими патронами біля лівого вуха потерпілого ОСОБА_7 у напрямку стіни позаду потерпілого. Також ОСОБА_1 декілька разів приставляв дуло пістолету до скроні голови потерпілого ОСОБА_7 та погрожував останньому застрелити його.

Окрім того, ОСОБА_1 під час вищеописаного фізичного та психологічного насильства наносив потерпілому ОСОБА_7 фізичні ушкодження, оскільки за допомогою військового ножа намагався вирізати на лівому плечі ОСОБА_7 зображення тризуба та зробив декілька надрізів, після яких у потерпілого на тілі залишилися шрами.

Таким чином ОСОБА_1 разом з іншими учасниками формування у складі терористичної організації «ДНР» - «Калінінська виправна колонія № 27 «ДНР» застосовував до цивільної особи - потерпілого ОСОБА_7 фізичне та психологічне насильство, таким чином вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

У складі незаконного формування терористичної організації «ДНР» - «Калінінської виправної колонії № 27 «ДНР» ОСОБА_1 приймає участь до цього часу.

У зв`язку з вчиненням вищевказаних протиправних дій ОСОБА_1 обґрунтовано підозрюється у:

- державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, тобто злочину передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 1689-VII від 07.10.2014);

- участі у терористичній організації (в редакції Закону № 2258-VI від 18.05.2010), тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України;

- жорстокому поводженні з цивільним населенням, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Підозра ОСОБА_1 у вчинені вказаних вище кримінальних правопорушень обґрунтовується протоколами допитів потерпілих, впізнання особи по фотознімками та іншими матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000217 від 16.02.2022 у своїй сукупності.

24.06.2022 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_1 від 24.06.2022 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, вручена у спосіб, передбачений для вручення повідомлення.

12.07.2022 підозрюваного ОСОБА_1 оголошено у державний розшук. Здійснення розшуку підозрюваного ОСОБА_1 доручено співробітникам Департаменту захисту інтересів суспільства і держави Національної поліції України.

На даний час, підозрюваний ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування та суду, та знаходиться на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

З 27 листопада 2014 року ДП «Укрпошта» зупинила приймання і доставку поштових відправлень на територіях Донецької області, які не контролюються українською владою, серед яких м. Донецьк і м. Горлівка (https://www.kmu.gov.ua/news/247779985).

Указане рішення прийнято на виконання Указу Президента від 14.11.2014 №875/2014 про введення в дію рішення РНБО «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким визначено припинити на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств і їх філій (відділень), а також розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», яким визначено, що до таких населених пунктів відносяться населені пункти Горлівського та Донецького районів Донецької області.

Ідентифіковані (підтверджені) контакти електронної пошти, факсимільного зв`язку, номеру телефону і телеграмного зв`язку ОСОБА_1 відсутні.

Таким чином, здійснити повідомлення про підозру шляхом безпосереднього вручення, надіслання поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення повідомлення по телефону або телеграмою неможливо.

Враховуючи викладене, повідомлення про підозру ОСОБА_1 та повістки про його виклик у відповідності до ч. 8 ст. 135 КПК України 24.06.2022 опубліковані на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора (ІНФОРМАЦІЯ_3) та 01.07.2022 в газеті «Урядовий кур`єр» ( ІНФОРМАЦІЯ_2 яка згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1425-р «Про друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому у 2022 році розміщуються повістки про виклик осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, та інші відомості» є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження в якому у 2022 році розміщуються повістки про виклик осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, та інші відомості.

Отже, вищевказані матеріали досудового розслідування дають достатні та безсумнівні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_1 умисно переховується від слідства та суду на тимчасово окупованій території України, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3 і ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

Метою обрання запобіжного заходу згідно ст. 177 КПК України є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим способом та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Підставою для застосування запобіжного заходу згідно ч. 2 ст. 177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_1 кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому звернутися з клопотанням до слідчого судді про застосування запобіжного заходу, у зв`язку з тим, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор внесене клопотання підтримав з викладених у ньому підстав, просить обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник в судовому засіданні проти клопотання заперечував, просив відмовити так як, воно є необґрунтованим та безпідставним.

Заслухавши обґрунтування клопотання сторони обвинувачення, заперечення захисника, дослідивши клопотання з доданими до нього документами, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження, є серед іншого забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. При чому застосування концепції належної правової процедури являє собою складну багатоелементну систему. Він включає в себе якісне законодавство з вичерпним переліком випадків обмеження прав людини та чіткими умовами таких обмежень; компетентнісну складову - діяльність суб`єктів процесуальної діяльності, яка має відповідати нормам кримінального процесуального кодексу; процедури, спрямовані на вирівняння викривлень процесу, пов`язаних з недобросовісним виконанням процедурних приписів.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Наряду з вказаним, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а відтак слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування.

Європейський Суд з прав людини у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Перевіряючи обґрунтованість підозри ОСОБА_1 , слідчий суддя вважає, що дані які вказують на обґрунтовану підозру, які навіть в сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів, містяться у долучених до матеріалів клопотання.

Приймаючи таке рішення, слідчий суддя виходить з того, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які приведені у клопотанні слідчого та доданих матеріалах та з того, що слідчий суддя на даному етапі провадженні не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні слідчого дані у слідчого судді є всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_1 , кримінальних правопорушень, інкримінованих йому стороною обвинувачення.

Прокурором в судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема ОСОБА_1 буде продовжувати переховуватися від органу досудового розслідування та суду, може знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Вирішуючи клопотання про обрання запобіжного заходу тримання під вартою, слідчий суддя також враховує тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_1 те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, та надходить до висновку, що докази та обставини, на які посилається слідчий та прокурор у клопотанні, дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний буде продовжувати переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, а для запобігання ризиків, які зазначені у клопотанні та наведено у судовому засіданні вважає недостатньою застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Частина 6 статті 193 КПК України містить імперативну норму, з якої слідує, що слідчий суддя обирає запобіжний захід за відсутності підозрюваного, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний оголошений у міжнародний розшук.

З огляду на вищевикладене слідчий суддя вбачає наявність достатніх підстав для задоволення клопотання слідчого, так як матеріали клопотання обґрунтовано та прокурором в судовому засіданні доведено обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_1 особливо тяжкого злочину та наявність ризиків, а саме, те що підозрюваний має можливість переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду та фактично вже переховується від слідства; може знищити, сховати або спотворити документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; має можливість незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні; схильний вчинити інше кримінальне правопорушення, а для запобігання ризиків, які зазначені у клопотанні та наведено у судовому засіданні вважає недостатньою обрання більш м`якого запобіжного заходу та наряду з вказаним доведено, що підозрюваний перебуває у розшуку.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 2, 40, 131, 132, 176-178, 183, 184, ч. 6 ст. 193, 194, 575 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_13. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Обрати відносно підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а підозрюваним - в цей же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_9