Справа № 629/3315/21
ВИРОК
іменем України
16.11.2022 місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду кримінальне провадження № 0000157 від 08.02.2021 відносно:

ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лозова Харківської області, громадянина України, освіта повна середня, розлученого, офіційно не працевлаштованого, який має РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 (які приймають участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції),

ВСТАНОВИВ:

22.09.2020 Лозівським міськрайонним судом Харківської області ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді суспільно корисних робіт на строк 120 годин.
24.11.2020 провідний інспектор Лозівського МРВ філії ДУ «Центр пробації»
ОСОБА_6 належним чином ознайомила ОСОБА_3 з порядком та умовами
відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, а також
останній отримав направлення для відбування стягнення до Комунального
підприємства «Еко-Сан» Лозівської міської ради.
В період часу з 24.11.2020 по 27.11.2020 ОСОБА_3 без поважних на те причин не відпрацював жодної години суспільно корисних робіт на об`єктах Комунального підприємства «Еко-Сан» Лозівської міської ради, навіть не прибув до місця виконання суспільно корисних робіт.
У зв`язку з вищевикладеним 23.12.2020 за ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт Лозівським міськрайонним судом Харківської області ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді 5 діб адміністративного арешту, яке він відбув 24.02.2021 у встановленому законодавству порядку.
Однак, після відбуття стягнення у виді арешту і до 12.04.2021 до уповноваженого органу з питань пробації та до Комунального підприємства «Еко-Сан» Лозівської міської ради без поважних причин ОСОБА_3 не з`явився, чим умисно злісно ухилився від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразились у злісному ухиленні особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України, визнав у повному обсязі та показав, що він був притягнутий судом до адміністративної відповідальності за несплату аліментів на утримання дітей. Він знав, що йому накладено стягнення у виді суспільно-корисних робіт, оскільки був присутній в суді під час розгляду справи. Знав, що дане стягнення необхідно відбувати в Комунальному підприємстві «Еко-Сан» Лозівської міської ради. Проте він не відбув жодної години з цих робіт, оскільки такі роботи не оплачуються, тому він працював там, де йому платили. Після цього його притягнули до адміністративної відповідальності за відмову відбути суспільно корисні роботи, у зв`язку з чим він відбув 5 днів адміністративного арешту. Звільнившись, він знову ухилився від відбування стягнення у виді суспільно корисних робіт, оскільки знову працював в інших місцях за плату. Постанови судів не оскаржував, особою з інвалідністю не являється.

В судовому засіданні всі учасники судового провадження не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд, за згодою всіх учасників судового провадження, вважав не доцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

За таких обставин суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в процесі судового розгляду.

Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд виходить з вимог ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд також враховує позиції Європейського суду з прав людини, викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Крім того, суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09.10.2003, про те, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових кримінальних правопорушень.

Так, обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_3 вперше притягається до кримінальної відповідальності, розлучений, є батьком малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з ним фактично не проживає та на його утриманні не перебуває, оскільки його житло після пожежі, а тому у нього відсутні умови для проживання дітей, він не має стабільного та офіційно-підтвердженого доходу. На обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, скарг за місцем проживання на нього не надходило.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, визначене санкцією ст. 389-2 КК України, у виді позбавлення волі, яке є безальтернативним.

Проте, враховуючи те, що ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності, приймаючи до уваги відсутність обставин, що обтяжують йому покарання, а зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї вини та готовність понести за вчинене покарання, вказують суду на можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання з випробуванням, з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1), 2) ч. 1, п.п. 2), 3), 4) ч. 3 ст. 76 КК України.

Даний висновок суду також ґрунтується на тому, що метою кримінально-виконавчого законодавства України, визначеної в ст. 1 КВК України, є захист інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України, окрім іншого, є визначення порядку застосування до засуджених заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; участі громадськості в цьому процесі.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_3 після притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 389-2 КК України, до інших видів адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, розуміє наслідки вчинення ним даного злочину, висловлює бажання працювати, що вказує на можливість виправлення і ресоціалізації ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства. Тобто направлення обвинуваченого до місць позбавлення волі не буде відповідати меті кримінально-виконавчого законодавства України і ресоціалізації засудженого.

Суд приймає до уваги і досудову доповідь, складену провідним інспектором Лозівського РВ № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_6 , з якої слідує, що орган пробації вважає можливим виправлення ОСОБА_3 без позбавлення волі, що не буде становити високої небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді, за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, буде достатнім для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного суд вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 369, 371-374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши обвинуваченому ОСОБА_3 іспитовий строк на один рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1), 2) ч. 1, п.п. 2), 3), 4) ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу);

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити (надіслати) обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1