Справа № № 585/2419/22
Номер провадження 1-в/585/193/22
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
09 листопада 2022 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ромни клопотання захисника ОСОБА_5 ОСОБА_4 про звільнення від подальшого відбування покарання,-

В С Т А Н О В И В :

До суду з клопотанням про звільнення від подальшого відбування покарання звернувся захисник ОСОБА_5 ОСОБА_4 і просить: звільнити ОСОБА_5 від подальшого відбування покарання, призначеного йому на підставі вироку Апеляційного суду АР Крим від 24.03.2008 року в рамках кримінальної справи №6. В обґрунтування клопотання вказав, що на підставі вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 24.03.2008 року в рамках кримінальної справи № 6 ОСОБА_5 був засуджений за ст. ст. 15, ч. 3 115 ч. 2 п. 10, 15 ч. 3, 152 ч. 4, 115 ч. 2 п. п. 6. 10. 13; 152 ч. 4; 187 ч. 4; 357 ч. 3, ч. 1 ст. 70 КК України і йому призначено наступне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. На момент подання клопотання, починаючи з моменту набрання вироком законної сили (не беручи до уваги момент фактичного затримання засудженого), ОСОБА_5 вже відбув покарання у вигляді позбавлення волі строком 14 років 6 місяців 12 днів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року N 6- р(ІІ)/2021, згідно з ч.1 ст. 50 Кодексу покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною в учиненні кримінального правопорушення, і полягає в установленому законом обмеженні прав і свобод засудженого. У Кодексі також чітко визначено мету покарання винної особи: «Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність» (частини друга, третя статті 50). Чинне українське законодавство визначає „виправлення засудженого як „процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність де самокерованої правослухняної поведінки", а „ресоціалізацію - як „свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві; при цьому доконечною умовою ресоціалізації засудженого є його „виправлення. У випадку призначення судом покарання шляхом позбавлення волі винуватої особи, зокрема й засудження її до довічного позбавлення волі, постає позитивний обов`язок держави сприяти в підготовленні такої особи до її можливої реінтеграції в суспільство (соціальної реабілітації) виходячи з того, що перед державою повсякчас стоїть вимога забезпечити кожного засобами, що дозволяли б вести повноцінний спосіб життя у вільному суспільстві. В аспекті розгляду цієї справи є підстави стверджувати, що виправлення та соціальна реабілітація - як складові елементи мети будь-якого кримінального покарання - є правом особи, котру засуджено до довічного позбавлення волі. Право особи на виправлення та на соціальну реабілітацію гарантовано частиною третьою статті 10 Пакту, відповідно до якої держави зобов`язалися, що „пенітенціарна система включатиме таке ставлення до в`язнів, за якого неодмінною метою буде їх виправлення і соціальна реабілітація. Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав людини в коментарі до статті 10 Пакту зазначив, зокрема, що „жодна пенітенціарна система не повинна бути лише каральною; вона має істотно намагатися досягти виправлення та соціальної реабілітації в`язня". Практикою Європейського суду з прав людини сформульовано загальні принципи застосування кари на довічне позбавлення волі в національних правопорядках в аспекті вимоги соціальної реабілітації та реінтеграції в суспільство. У контексті українського конституційного правопорядку інтерес ув`язненого в соціальній реабілітації (ресоціалізації) випливає зі статті 23 Конституції України, відповідно до якої кожній людині гарантовано право на „вільний розвиток своєї особистості в суспільстві, „в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості, у поєднанні зі статтею З Конституції України, що визначає гідність людини як найвищу цінність. Такий підхід дає змогу вести мову про право особи розвивати свою особистість вільно в поєднанні із захистом людської гідності... В українському конституційному контексті зв`язок між надією звільнення та людською гідністю міститься в понятті „право кожного на вільний розвиток. Наявності перспективи звільнення від покарання у вигляді довічного позбавлення волі вимагає також Пакт, стаття 7 якого містить заборону катування, жорстокої нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. Конституційний Суд України дійшов висновку, що довічне позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає урівняння строку довічного позбавлення волі з позбавленням волі до завершення природнього життя людини, а отже, заперечує не тільки мету покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже, не відповідає частині першій статті 3, статті 23,частині другій статті 28, частині третій статті 63 Конституції України. Таким чином, не зважаючи на те, що чинне кримінальне та кримінально-процесуальне законодавство наразі не визначає конкретних підстав та процедури звільнення осіб від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі чи заміни такого покарання на певний строк, звернення ОСОБА_5 все одно повинно було бути розглянуто судом по суті на підставі норм ст. ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3ст. 63 Конституції України як норм прямої дії, у системному зв`язку із положеннями ст. ст. 7, 10 Пакту. Відсутність, неповнота, нечіткість чи суперечливість законодавства, що регу лює спірне питання, не є підставою для відмови у розгляді справи по суті. Протилежні висновки суперечать п. 1 ст. 6 Конвенції та порушують право особи на справедливий судовий розгляд компетентним судом. При цьому, враховуючи належну процесуальне поведінку засудженого на протязі всього часу відбування покарання, підкорення вимог закону, засудження своїх дій, його вправлення, критичне відношення до вчиненого і, відтак, втрату ним суспільної небезпеки, ОСОБА_5 вважає, що своїми діями довів своє виправлення та можливість звільнення від подальшого відбування покарання. При цьому, ОСОБА_5 вважає неприпустимим таке правове положення, за якого він позбавлений можливості умовно-дострокового звільнення від відбування покарання - незалежно від факту його виправлення, ресоціалізації, втрати суспільної небезпеки. Засуджений вважає що довічне позбавлення волі без подальшої можливості його звільнення є ознакою прирівнювання такого покарання до завершення його життя, що свідчить про порушення конституційного права на життя, на гідність особи та можливість виправитися.
В судовому розгляді ОСОБА_5 участь не приймав, надав заяву про розгляд клопотання без його участі.
Прокурор ОСОБА_3 вважала що клопотання не обґрунтоване і задоволенню не підлягає.
Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав і просив задоволити. Підтвердив обґрунтування наведені в клопотанні.
Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 24.03.2008 року за ч. 3 ст.15, п.10 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 152, п. п. 6, 10, 13 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 152, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 1ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Згідно розпорядження про виконання вироку, даний вирок суду набрав законної сили 5 травня 2008 року.

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд і вирішення питання про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому суд виходить з принципу правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Відповідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не можуть бути взяті до уваги доводи вказані в клопотанні, оскільки на сьогоднішній день КК України та КПК України, не визначають за судом права і можливості звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку з чим у суду відсутні повноваження приймати рішення не передбачені законодавством України.

За таких обставин, підстави для задоволення клопотання відсутні.

Керуючись КК України, ст. 539 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 ОСОБА_4 про звільнення від подальшого відбування покарання відмовити.
Апеляція на ухвалу суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд протягом 7 - ми днів з дня її оголошення.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1