Справа № 168/471/20 Провадження №11-кп/802/797/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.289 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому кримінальне провадження № 0000038 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 13 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не судимого в порядку ст. 89 КК України визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України 3 (три) роки позбавлення волі;

- за ч.1 ст.357 КК України - 2 (два) роки обмеження волі;

- за ч.2 ст.289 КК України - 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 визначено 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи чи навчання.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Котів, Ківерцівського району, жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, несудимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України 3 (три) роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.289 КК України - 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_8 визначено 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи чи навчання.

Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , визнано винуватим та засуджено за те, що вони за попередньою змовою між собою вирішили вчинити крадіжку чужого майна з автомобіля «OPEL VEKTRA В», який знаходиться у смт. Стара Вижівка, Старовижівського району Волинської області.

Для виконання свого злочинного наміру, 12.02.2020, близько 00.10 год. на належному ОСОБА_8 автомобілі «OPEL VEKTRA», н.з. НОМЕР_1 , приїхали до припаркованого на дорозі поруч з господарством за адресою: смт. Стара Вижівка, вул. Незалежності, 18, автомобіля «OPEL VEKTRA В», н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_12 .

ОСОБА_8 , через відчинені передні водійські двері автомобіля проник до салону автомобіля «OPEL VEKTRA В», н.з. НОМЕР_3 , звідки, шляхом вільного доступу таємно викрав бувшу у використанні акумуляторну батарею марки «VARTA BLACKPOWER» потужністю 80 Ah, вартістю 371,45 грн., яку помістив до багажника свого автомобіля «OPEL VEKTRA», н.з. НОМЕР_4 .

В подальшому, ОСОБА_8 , використовуючи ключ, демонтував з автомобіля «OPEL VEKTRA В», н.з. НОМЕР_3 металеве переднє ліве крило автомобіля, вартістю 699,33 грн., яке помістив до багажника свого автомобіля «OPEL VEKTRA», н.з. НОМЕР_1 .

У цей час ОСОБА_7 допомагав ОСОБА_8 викрасти вказані речі та дивився, щоб їхні дії ніхто не помітив.

Також крім того, в цей час ОСОБА_7 вирішив таємно викрасти офіційний документ, а саме свідоцтво про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу. З цією метою, він відкрив «бардачок» (вбудовану шухлядку) автомобіля марки «OPEL VEKTRA В», н.з. НОМЕР_3 , звідки в інших особистих цілях викрав свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу номер НОМЕР_5 . ОСОБА_7 викрадений офіційний документ, що належав ОСОБА_12 , умисно знищив шляхом спалювання за місцем свого проживання.

Після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на належному ОСОБА_13 автомобілі «OPEL VEKTRA», н.з. НОМЕР_1 з викраденим майном покинули смт. Стара Вижівка та поїхали додому.

19.02.2020, близько 01 год. 00 хв, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , за попередньою змовою між собою, перебуваючи в АДРЕСА_3 , повторно незаконно заволоділи автомобілем «OPEL VEKTRA В», н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_12 , а саме: ОСОБА_7 через відчинені двері багажника проник у салон вказаного автомобіля та з середини відкрив водійські двері автомобіля та разом із ОСОБА_8 руками провернули заблоковане кермо автомобіля зламавши таким чином механізм блокування.

Після цього, ОСОБА_8 разом із ОСОБА_14 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, не маючи ні дійсного, ні уявного права та дозволу на користування ним, всупереч волі власника, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, усвідомлюючи, що за їх діями ніхто не спостерігає, повторно таємно заволоділи автомобілем марки «OPEL VEKTRA В» н.з. НОМЕР_3 вартістю 11979,74 грн, зокрема штовхаючи перемістили його в кінець вул. Тиха в смт.Стара Вижівка, де стояв їх автомобіль. Діставши з багажника свого автомобіля трос, ОСОБА_8 прикріпив один кінець тросу до свого автомобіля, а інший - до викраденого, та разом з ОСОБА_7 шляхом буксирування перемістили вказаний автомобіль на провулок поруч з перехрестям вулиць Коцюбинського Ватутіна Привокзальна в смт.Стара Вижівка.

Крім того, 19.02.2020, у період з 02.00 год. по 04.00 год., ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , за попередньою змовою між собою, перебуваючи у провулку поруч з перехрестям вулиць Коцюбинського-Ватутіна- Привокзальна у смт. Стара Вижівка, усвідомлюючи, що за їх діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом демонтажу, повторно викрали з автомобіля «ОРЕL VEKTRA В», н.з. НОМЕР_3 , належне ОСОБА_12 майно вартістю 4448,57 грн., а саме: ліве та праве бічні дзеркала заднього виду, вартістю 1000 грн., три автомобільні колеса з легкосплавними дисками В15, вартістю 2034, 24 грн., стійку амортизатора заднього правого колеса, вартістю 700 грн., та розподільчий вал, вартістю 714,33 грн., які помістили до багажника автомобіля «ОРЕL VEKTRA», н.з. НОМЕР_6 .

Після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на автомобілі «ОРЕЕ VEKTRA», н.з. НОМЕР_7 з викраденим майном покинули смт. Стара Вижівка та поїхали додому.

Не оспорюючи фактичні обставини справи кримінальних правопорушень, прокурором подана апеляційна скарга у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону, неправильним застосуванням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення на особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Прокурор зауважує, що судом першої інстанції безпідставно не враховано та не застосовано положення ст.71 КК України при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки, як вбачається з матеріалів справи, останній вироком Ківерцівського районного суду від 05.07.2019 засуджений за ст.335 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, а кримінальні правопорушення які інкримінуються в даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 вчинив 12.02.2020 та 19.02.2022, тобто в період іспитового строку.

Окрім цього, на переконання прокурора, при ухваленні вироку судом першої інстанції щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було враховано характер та конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, що свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпечності обвинувачених. Відтак судом при призначенні покарання обвинуваченим із звільненням останніх від його відбування з випробуванням не враховано тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, вчинення кримінальних правопорушень за попередньою змовою групою осіб, посередню характеристику за місцем проживання обвинувачених, відсутність офіційного легального джерела доходу.

Також, на думку прокурора, судом безпідставно не застосовано до обвинувачених додаткового покарання у виді конфіскації майна.

На підставі викладеного, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий. Визнати ОСОБА_15 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.289, ч.1 ст.357 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч.2 ст.289 КК України у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.1 ст.357 КК України у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.07.2019 призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців з конфіскацією майна.

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч.2 ст.289 КК України у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В решті вирок залишити без змін.

В судове засідання не з`явилися потерпілий та його представник, які належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності вказаних осіб. Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, думку обвинувачених та захисників, які апеляційну скаргу заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Даним судовим рішенням апеляційного суду надається оцінка законності оскаржуваного вироку в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_7 , а стосовно законності вироку суду першої інстанції в частині обвинуваченого ОСОБА_8 іншим процесуальним судовим рішенням, ухваленим апеляційним судом.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.185, ч.1 ст.357, ч.2 ст.289 КК України учасниками судового провадження не оскаржується, а тому у відповідності до положень ст.404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині незастосування статті 71 КК при призначенні покарання колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до частини 4 статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного до трьох років. Перебіг іспитового строку починається з моменту проголошення вироку (частина 1 статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України).

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 червня 2021 року №51-5994кмо20 (справа №443/806/19) вказано, що «попередній вирок» у відповідності до вимог частини 1 статті 71 КК є вирок або вироки, покарання за якими повністю не відбуте особою на час вчинення одного чи декількох нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_7 був засуджений вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.07.2019 р. за ст. 335 КК України із застосуванням ст. 75 КК України. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 липня 2020 року задоволено подання начальника Ківерцівського РС філії ДУ «Центр пробації» в Волинській області ОСОБА_16 про звільнення засудженого ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.07.2019 у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Кримінальне правопорушення за ч.2 ст.185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 289 КК України обвинувачений ОСОБА_7 вчинив під час відбування іспитового строку, а саме 12.02.2020 та 19.02.2020.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими ст.ст. 71, 72 КК. Якщо про вчинення під час іспитового строку нового злочину стало відомо після винесення постанови про звільнення засудженого від покарання (ч.1 ст. 78 КК) суд, який розглядає справу про новий злочин, вправі призначити покарання за сукупністю вироків лише за умови скасування цієї постанови в установленому порядку.

Як вірно встановлено судом ухвала Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.07.2020 р., залишена без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 10.11.2020 р., і набрала законної сили.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Враховуючи наведене та неможливість втручання у судове рішення, ОСОБА_7 вважається таким, що не має судимості в силу статті 89 КК, як правильно і вказано судом першої інстанції, оскільки звільнений від призначеного покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.07.2019 року у зв`язку із закінченням іспитового строку, призначеного за цим вироком, на підставі ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.07.2020 року.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_7 внаслідок м`якості в частині звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням колегія суддів вважає обґрунтованими.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Так, мотивуючи свій висновок про необхідність застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України та покладання у відповідності до ст.76 КК України певних обов`язків, суд першої інстанції у вироку зазначив про врахування особи винного та наявність пом`якшуючих обставин. Разом з тим, суд першої інстанції взагалі не навів у вироку переконливих доводів про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження.

Проте, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України за своїм розміром не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі винного, внаслідок м`якості та суперечить вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Відтак судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини та характер вчиненого ОСОБА_7 протиправного діяння. Зокрема вчинення останнім крадіжки чужого майна та незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи на іспитовому строці за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.335 КК України, що свідчить про сталість злочинної поведінки обвинуваченого та не бажання дотримуватись правил та норм поведінки в суспільстві.

За таких обставин, вирок суду в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим через неправильне застосування Закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, у зв`язку з чим, його слід скасувати та ухвалити новий вирок.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185, ч.1 ст.357, ч.2 ст.289 КК України, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень, які є нетяжким та тяжким злочинами й кримінальним проступком, дані про особу винного, який на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, наявність пом`якшуючих і відсутність обтяжуючих покарання обставин, досудову доповідь органу пробації, думку представника потерпілого.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд відносить щире каяття, добровільне відшкодування збитків. Обставин, що обтяжують покарання суд, не вбачає, так як ОСОБА_7 є не судимим в порядку ст. 89 КК, а відтак рецидив злочинів, який вказаний в обвинувальному акті, слід виключити.

Вирішуючи питання про обрання розміру покарання, враховуючи наявність обставини, що пом`якшують покарання, відсутність таких яких його обтяжують, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, вину у вчиненому визнав беззаперечно, у вчиненому розкаявся, з моменту вчинення кримінально караних діянь будь-яких протиправних дій не вчиняв, апеляційний суд доходить висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально. Перераховані вище обставини, на думку судової колегії, у своїй сукупності, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому з урахуванням особи винного, дають підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Також відповідно до положень ч.2 ст.69 КК України, колегія суддів, не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

На переконання апеляційного суду, у даному випадку призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На підставі викладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, .404, 405, 407, 409, 413, 615 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 13 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України 3 (три) роки позбавлення волі;

- за ч.1 ст.357 КК України - 2 (два) роки обмеження волі;

- за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст.69 КК України 3 (три) роки 3 (три) місяці позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 визначити - 3 (три) роки 3 (три) місяці позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді