УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 443/1602/2012

провадження № 51-1925 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8,

прокурора ОСОБА_9,

особи, щодо якої закрито

кримінальну справу ОСОБА_1 ,

захисника ОСОБА_10,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_11 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_12 на ухвали Дніпровського апеляційного суду від 5 та 19 квітня 2022 року в кримінальній справі стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, який згідно з матеріалами кримінального провадження зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено йому відповідне покарання за цими статтями. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати керівні посади та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій в органах державної влади чи інших державних органах та органах місцевого самоврядування, на строк 3 роки. Відповідно до статей 75, 76 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 3 роки. На підставі п. 5 ст. 74, пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України його звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, запобіжного заходу та скасування арешту.

Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 9 липня 2015 року задовольнив частково апеляцію ОСОБА_1 , вирок районного суду від 27 березня 2015 року стосовно нього скасував, а справу направив на новий судовий розгляд у той самий суд в іншому складі.

Царичанський районний суд Дніпропетровської області вироком від 18 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнав невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдав у зв`язку з недоведеністю наявності в його діяннях обов`язкових ознак, які вказують на наявність складів злочинів. Вирішив також питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і скасування арешту.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 7 травня 2019 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив, вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_1 скасував, а справу повернув на новий розгляд до суду першої інстанції.

За вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 190КК України - у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати керівні посади та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій в органах державної влади чи інших державних органах та органах місцевого самоврядування, на строк 1 рік; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати керівні посади та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій в органах державної влади чи інших державних органах та органах місцевого самоврядування на строк 1 рік. Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат і скасування арешту.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 5 квітня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2021 року скасував та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6, ст. 376 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року (далі - КПК України 1960 року) закрив кримінальну справу № 19109002 стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України за відсутністю в діянні складу злочину.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 19 квітня 2022 року заяву ОСОБА_1 задовольнив частково, вирішив питання щодо речових доказів та скасування арешту, накладеного 9 лютого 2010 року за постановою слідчого прокуратури Царичанського району Дніпропетровської області на цінності та інше майно ОСОБА_1 .

Органом досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що він у 2009-2010 роках, будучи Могилівським сільським головою, державним службовцем восьмого рангу й відповідно будучи посадовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, займаючи відповідальне становище, вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, за таких обставин.

У грудні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до Могилівського сільського голови ОСОБА_1 з усним клопотанням про виділення їй земельної ділянки під забудову в межах Могилівської сільської ради.

Згодом ОСОБА_1 з метою заволодіння грошовими коштами для себе та землевпорядника Могилівської сільської ради ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_2 про необхідність передачі йому грошових коштів у розмірі 11200 грн за сприяння зі свого боку як голови сільради у вирішенні питання про виділення земельної ділянки.

Після цього й до моменту одержання грошових коштів від ОСОБА_2 ОСОБА_1 вступив у злочинну змову з ОСОБА_3 , кримінальну справу стосовно якої Царичанський районний суд Дніпропетровської області закрив постановою від 29 січня 2015 року на підставі ст. 49 КК України, на спільне незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 шляхом обману, під приводом сприяння у видачі дозволу про виділення земельної ділянки останній.

Реалізуючи спільний із ОСОБА_3 умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 направив останню до землевпорядника Могилівської сільської ради ОСОБА_3 для оформлення документів на земельну ділянку по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , зловживаючи при цьому своєю владою і службовим становищем виготовила в кінці січня 2010 року і надала ОСОБА_1 на підпис завідомо неправдивий офіційний документ - витяг із рішення 22-ї сесії 5-го скликання Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 30 липня 2009 року, згідно з п. 1.138 якого ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі в її власність земельної ділянки загальною площею 0,20 га, розташованої по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 за попередньою змовою з ОСОБА_1 домовилась з ОСОБА_2 про зустріч 26 січня 2010 року з тією умовою, що остання в цей же день передасть їй та ОСОБА_1 грошові кошти в обмін на зазначений витяг із рішення сесії Могилівської сільської ради.

Цього дня близько 12:00 ОСОБА_2 , маючи при собі гроші в сумі 11 200 грн, прибула до Могилівської сільської ради. При зустрічі з ОСОБА_2 ОСОБА_3 , отримавши перед цим від ОСОБА_1 вищевказаний витяг, видала його ОСОБА_2 , а натомість одержала від неї грошові кошти в зазначеній сумі, з яких 10 000 грн залишила собі, а 1200 грн передала ОСОБА_1 , як і було з ним домовлено.

У свою чергу ОСОБА_1 того ж дня у своєму службовому кабінеті отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1200 грн, передані для нього ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 органами досудового слідства обвинувачувався в тому, що він у кінці січня 2010 року, діючи від імені Могилівської сільської ради, з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 для самого себе та для ОСОБА_3 , за попередньою змовою з ОСОБА_3 , склав завідомо неправдивий офіційний документ - витяг із рішення № 264-22/У Могилівської сільської ради та видав його ОСОБА_3 для того, щоб вона передала його ОСОБА_2 в обмін на належні останній грошові кошти.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційних скаргах прокурори ОСОБА_11 і ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення норм кримінально-процесуального закону, просять скасувати оскаржені ухвали апеляційного суду і направити справу на новий апеляційний розгляд. Зокрема, прокурор ОСОБА_11 зазначає, що апеляційний суд порушив приписи ст. 377 КПК України 1960 року та формально послався на порушення судом першої інстанції положень статей 323, 327, 334 цього Кодексу. На думку прокурора, апеляційний суд під час судового розгляду надав перевагу стороні захисту, а також, приймаючи рішення про закриття справи за відсутністю в діяннях ОСОБА_1 складу злочину, не мотивував його, не дослідив жодного доказу, не дав належної оцінки показанням свідків та матеріалам справи, що ставить під сумнів його об`єктивність і неупередженість. Посилається на те, що поза увагою апеляційного суду залишилося закриття цієї ж кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 з нереабілітуючих підстав. Звертає увагу на відсутність у матеріалах справи протоколу судового засідання щодо розгляду апеляційних скарг. Вважає, що цей суд не вирішив питання про долю речових доказів, чим штучно створив можливість ОСОБА_1 надалі звернутися до суду з окремим клопотанням. Стверджує, що ухвала суду, якою вирішено долю речових доказів і скасовано арешт, є передчасною, оскільки ОСОБА_1 може знищити речові докази, які були предметом злочину, що призведе до неможливості дослідження повною мірою всіх обставин справи. Наголошує, що цю ухвалу винесено без належних правових підстав

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_12 посилається не лише на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а й на неправильне застосування кримінального закону. Вважає, що апеляційний суд виніс оскаржені ухвали з порушенням вимог КПК України 1960 року. На думку прокурора, апеляційний суд, зокрема, не забезпечив реалізації засад змагальності сторін і безпосереднього дослідження доказів, а тому не міг закрити справу за відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак складу злочинів. Указує, що, порушуючи вимоги ст. 377 КПК України 1960 року, цей суд не навів у мотивувальній частині ухвали результатів всебічного, повного, неупередженого аналізу зібраних доказів, висновки суду ґрунтуються на припущеннях без зазначення належних і достатніх мотивів ухваленого рішення, зокрема, щодо відсутності в діях ОСОБА_1 ознак складу злочинів. Вважає, що колегія суддів апеляційного суду вийшла за межі своєї ж позиції, висловленої в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 7 травня 2019 року, якою скасовано виправдувальний вирок Царичанського районного суду від 18 лютого 2019 року, проігнорувала власні вказівки і допустила аналогічні порушення кримінально-процесуального закону в частині дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги того, що цю ж кримінальну справу стосовно ОСОБА_3 суд першої інстанції закрив з нереабілітуючих підстав, яка, на думку прокурора, має преюдиціальне значення. Вказує, що в апеляційному суді не було складено протоколу судового засідання і не здійснено фіксації процесу технічними засобами, що свідчить про упередженість суду та є відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 370 КПК України 1960 року підставою для скасування судового рішення. Не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, яким вирішено долю речових доказів і скасовано арешт, наводить доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора ОСОБА_11

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримала подані касаційні скарги та просила їх задовольнити.

ОСОБА_1 і захисник ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечили проти задоволення касаційних скарг.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Положеннями ст. 395 КПК України 1960 року визначено повноваження суду касаційної інстанції. Згідно з цими положеннями касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, за вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю складу злочинів, передбачених цими статтями.

Не погоджуючись з указаним рішенням, прокурор подав апеляцію, у якій просив скасувати вищенаведений виправдувальний вирок та направити кримінальну справу на новий судовий розгляд.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 7 травня 2019 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив, вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_1 скасував, а справу повернув на новий розгляд до суду першої інстанції. Таке рішення ухвалено у зв`язку з установленням істотного порушення судом першої інстанції кримінально-процесуального закону, що є підставою для скасування вироку суду згідно з п. 3 ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 370, ч. 2 ст. 374 КПК України 1960 року.

Обґрунтовуючи таке рішення, колегія суддів Дніпровського апеляційного суду, зокрема, зазначила, що суд першої інстанції не дав належної оцінки всім доказам на предмет їх належності, допустимості та достовірності, що ставить під сумнів висновки суду, який вибірково підійшов до оцінки доказів, навів частково їх зміст у вироку, не дав оцінки доказам в повному обсязі, не зазначив, чому взяв до уваги одні докази, а саме показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_3 , при цьому відкинув інші, поставивши під сумнів висновки щодо виправдання ОСОБА_1 . Також послався, що у резолютивній частині вироку відсутня підстава виправдання за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України. Водночас зазначив, що прокурор не заявляв клопотань щодо дослідження доказів судом апеляційної інстанції та надання їм іншої оцінки, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості прийняти кінцеве рішення.

Надалі в цій справі Петриківський районний суд Дніпропетровської області вироком від 6 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнав винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України.

Не погоджуючись з указаним вироком, прокурор та підсудний подали апеляції на нього.

За результатами апеляційного розгляду справи Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 5 квітня 2022 року скасував вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2021 року та закрив кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6, ст. 376 КПК України 1960 року за відсутністю в діянні складу злочину.

Так, згідно з ч. 2 ст. 375 КПК України 1960 року при новому розгляді справи судом першої інстанції застосування закону про більш тяжкий злочин та посилення покарання допускається тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляцією прокурора або потерпілого чи його представника в зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин або коли при скасуванні вироку визнано необхідним застосувати більш суворе покарання, а також, коли при додатковому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або коли збільшився обсяг обвинувачення.

Згідно з ч. 1 ст. 378 КПК України 1960 року апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у випадках: необхідності застосування закону про більш тяжкий злочин чи збільшення обсягу обвинувачення, за умови, що засудженому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні такого злочину чи у вчиненні злочину в такому обсязі і від цього обвинувачення він захищався в суді першої інстанції; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення засудженого від відбуття покарання.

Положенням ч. 2 ст. 378 КПК України 1960 року передбачено, що скасування вироку суду першої інстанції і постановлення вироку апеляційним судом у випадках, передбачених ч. 1 цієї статті, допускається лише за умови, що в апеляції прокурора, потерпілого чи його представника ставилось питання про скасування вироку саме з цих підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 397 КПК України 1960 року виправдувальний вирок, постановлений апеляційним чи місцевим судом, ухвалу апеляційного суду щодо вироку місцевого суду може бути скасовано не інакше як за скаргою прокурора або потерпілого чи його представника, а також за скаргою виправданої особи з мотивів виправдання.

Отже, засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні.

Обґрунтовуючи ухвалене 5 квітня 2022 року рішення, колегія послалася на зміст ухвали апеляційного суду від 7 травня 2019 року (т. 8, а. п. 184-191), якою раніше скасовано виправдувальний вирок у цій справі з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що було предметом розгляду і про що зазначав у апеляційній скарзі прокурор, та відсутності в ухвалі суду посилання на погіршення становища ОСОБА_1 .

Оскаржуючи виправдувальний вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року, прокурор просив його скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції лише з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінальної справи.

Колегія суддів касаційною суду погоджується з висновками суду в цій частині, що за відсутності посилань в апеляції прокурора на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання як на додаткову підставу для скасування судового рішення, під час нового розгляду кримінального провадження суд, виходячи зі змісту статей 375, 397 КПК України 1960 року, був позбавлений процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_1 .

Оскільки за вироком Царичанського районного суду від 18 лютого 2019 року ОСОБА_1 було виправдано у зв`язку з відсутністю складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, апеляційний суд обґрунтовано закрив справу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6, ст. 376 КПК України 1960 року.

З огляду на встановлені апеляційним судом порушення кримінально-процесуального закону, доводи прокурорів про постановлення апеляційним судом ухвали без повторного дослідження доказів та їх оцінки є недостатніми для скасування оскаржених судових рішень.

Що стосується доводів касаційних скарг прокурорів про інші порушення вимог процесуального закону під час апеляційного розгляду кримінальної справи, то Суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 370 КПК України 1960 року істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову. Вирок (постанову) в усякому разі належить скасувати, якщо, зокрема, у справі відсутній протокол судового засідання або перебіг судового процесу у передбачених цим Кодексом випадках не фіксувався технічними засобами.

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України 1960 року в суді апеляційної інстанції протокол судового засідання ведеться у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 цієї статті на вимогу хоча б одного учасника судового розгляду справи або за ініціативою суду у суді першої чи апеляційної інстанції здійснюється повне фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Частиною 9 ст. 362 цього Кодексу визначено, що протокол судового засідання та фіксація технічними засобами перебігу судового процесу в апеляційному суді ведуться у випадку проведення ним судового слідства.

Як убачається з матеріалів справи, здійснюючи апеляційну перевірку оскарженого судового рішення, 5 квітня 2022 року апеляційний суд не проводив судового слідства та не розглядав доказів, що також не оспорюють особи, які подали касаційні скарги. Натомість суд апеляційної інстанції за власної ініціативи фіксував судове засідання, яке відбулося 19 квітня 2022 року, за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Варто зауважити, що жодна зі сторін клопотання про повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу або ж зауваження в порядку ст. 88 КПК України 1960 року до апеляційного суду не подавала.

Таким чином, не є слушними доводи сторони обвинувачення про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 87 КПК України 1960 року.

Необґрунтованими є й доводи касаційних скарг прокурорів про передчасність ухвалення апеляційним судом рішення про скасування арешту та вирішення питання про речові докази.

Відповідно до положень ст. 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» у порядку, передбаченому ст. 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, зокрема, про скасування заходів із забезпечення цивільного позову чи можливої конфіскації майна, про долю речових доказів, якщо її не вирішено вироком суду.

Так, питання про речові докази та зняття арешту з майна 19 квітня 2022 року суд апеляційної інстанції обґрунтовано розглянув в порядку, передбаченому статтями 409, 411 КПК України 1960 року, за заявою ОСОБА_1 , оскільки не вирішив цих питань під час винесення ухвали 5 квітня 2022 року про закриття кримінальної справи.

При цьому долю речових доказів суд апеляційної інстанції вирішив відповідно до ст. 81 КПК України 1960 року, якою регламентовано порядок вирішення цього питання.

Водночас положення ч. 1 ст. 80 КПК України 1960 року про те, що речові докази зберігаються до набрання вироком законної сили або до закінчення строку оскарження постанови чи ухвали про закриття справи, жодним чином не обмежують можливості вирішити питання щодо них апеляційним судом.

Варто зауважити, що ухвала апеляційного суду від 5 квітня 2022 року на момент розгляду цим же судом заяви ОСОБА_1 набрала законної сили відповідно до положень ст. 402 КПК України 1960 року, а подання касаційних скарг на вказане судове рішення не зупиняє набрання ним законної сили.

Більше того, ухвала апеляційного суду, якою вирішено долю речових доказів і скасовано арешт, по суті жодним чином не впливає на суть прийнятого цим же судом рішення про закриття справи.

Отже, з огляду на зміст статей 370, 371 КПК України 1960 року, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, які би були безумовними підставами для скасування ухвал апеляційного суду і могли би вплинути на правильність висновків суду апеляційної інстанції, касаційний суд не встановив.

За таких обставин касаційні скарги прокурорів не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

постановила:

Ухвали Дніпровського апеляційного суду від 5 та 19 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурорівОСОБА_11 та ОСОБА_12 - без задоволення.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7