Справа № 372/783/20
Провадження 1-кп-33/22
ухвала

09 червня 2022 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бібілеішвілі Шіо за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Обухівського районного суду Київської області знаходиться вказане кримінальне провадження.

02.06.2022 року прокурор ОСОБА_8 подав до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 діб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бібілеішвілі Шіо, оскільки тільки такий запобіжний захід здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених. Ризики, встановлені судом під час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим не відпали, які підтримав в судовому засіданні та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в клопотаннях.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заперечив щодо задоволення клопотань прокурора, просив обрати відносно обвинувачених більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавлення волі.

Обвинувачені висловили незгоду із триманням їх під вартою.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку дії раніше обраних запобіжних заходів, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України контроль за доцільністю продовження тримання обвинуваченого під вартою покладено на суд.

Згідно п.2 ч.3 ст.331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності та передбачає надання відповідним органом державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністрації та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, замовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

В умовах найкризовішої ситуації в Україні, завданням, передбаченим КПК України, яке покладається на орган державної влади України, органи досудового розслідування, прокуратури та суду, є забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду, що передбачає собою дотримання процесуальних строків і прийняття відповідних процесуальних рішень у разі їх закінчення.

Положення ст. 615 КПК України передбачають особливості досудового розслідування в умовах воєнного стану та заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, однак безпосередньо не регулюють питання щодо продовження строку тримання під вартою, що свідчить про здійснення даної процедури на загальних підставах, передбачених КПК України.

Беручи до уваги вищенаведене суд приходить до висновку, що питання щодо

доцільності продовження строків тримання під вартою обвинуваченим слід розглянути без участі обвинувачених, оскільки в умовах воєнного стану, та частих повідомлень про повітряну тривогу існує об`єктивна загроза життю та здоров`ю учасників кримінального провадження як під час пересування по місту Києву, Київській області так і під час перебування в кімнатах призначених для відео конференції зв`язку.

Станом на цей час завершити судове провадження до спливу продовженого строку тримання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 під вартою неможливо, оскільки станом на цей час розгляд кримінального провадження судом не завершено.

Заслухавши думку прокурора, захисника, враховуючи, дані про осіб обвинувачених, зокрема відсутність переконливих доказів про наявність міцних соціальних зв`язків, відсутність офіційних місця роботи та джерела доходів, відсутність законних підстав перебування на території України громадянином іншої держави під час воєнного стану, з огляду на те, що судове провадження по справі ще не закінчено, зважаючи на необхідність виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, запобігти спробам переховуватися від суду, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, суд вважає доцільним продовжити строки тримання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, зокрема з огляду на його вік, рід занять, фактичні обставини справи, обраний раніше запобіжний захід зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

При цьому зважаючи на недоведеність стороною захисту зміни всіх обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, зменшення або зникнення ризиків, які обумовлювали обрання та продовження дії запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суд вважає непереконливими і необґрунтованими доводи захисника, відсутніми достатні підстави для зміни їм запобіжного заходу, оскільки судом не завершено розгляд кримінального провадження, а наявні ризики не зменшувались.

Доводи про суворість існуючого запобіжного заходу суд вважає необґрунтованими, оскільки вони належно оцінені чинним судовим рішенням при обранні запобіжного заходу.

Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які приймались до уваги при обранні обраного запобіжного заходу суду не подавалось. Надані раніше докази відносно підстав для зміни запобіжного заходу вже оцінювались судом у чинній ухвалі, нових аргументів та доказів суду не представлено.

Ризики, які враховувались судом при обранні запобіжного заходу залишаються актуальними, оскільки станом на цей час розгляд кримінального провадження судом не завершено.

Враховуючи сукупність вказаних вище і повідомлених сторонами кримінального провадження обставин, суд вважає, що продовження тримання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бібілеішвілі Шіо під вартою є виправданим, оскільки у даному випадку наявність конкретного суспільного інтересу щодо вирішення справи про вчинення суспільно небезпечних діянь превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Таким чином, вбачаються достатні підстави для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи прокурора ґрунтуються на наданих судді доказах і є достатніми для задоволення клопотань. Достатніх правових і фактичних підстав для відмови у задоволенні клопотань прокурора суд не вбачає. Доводи клопотань прокурора суд вважає переконливими.

Суд враховує, що ч.4 ст.183 КПК України передбачає право суду не визначати розмір застави у цьому кримінальному провадженні, однак не передбачає такого обов`язку. Фактичні обставини та процесуальна стадія цього кримінального провадження, на думку суду, надають достатньо підстав для визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, розмір якої, відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, має бути визначений в розмірі, від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачуються ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суд вважав за необхідне визначити розмір застави у 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки внесення застави саме в такому розмірі зможе гарантувати виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків.

Застосовуючи щодо обвинувачених альтернативний запобіжний захід у виді застави, який може бути внесений до часу закінчення дії цієї ухвали, суд вважає за необхідне покласти на них певні обов`язки.

При наданні правової оцінки доводам сторін щодо запобіжних заходів обвинуваченим суд враховує наступне.

Частиною 1 статті 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації учасниками їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В тому числі, у ході судового засідання прокурор зобов`язаний доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, тобто у будь-якому разі суд зобов`язаний з`ясувати наявність та характер ризиків, які обґрунтовують доцільність та правомірність подальшого обмеження прав людини у кримінальному провадженні, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Між тим, слід звернути увагу, що запобіжний захід не є мірою покарання, а спрямований на забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків; запобігання спробам будь-якого перешкоджання здійсненню кримінального провадження; забезпечення можливості виконання процесуальних рішень. При цьому одного лише посилання на можливість протидії підозрюваним досудовому розслідуванню є недостатнім, воно повинно підтверджуватись відповідними матеріалами, які містять незаперечні фактичні дані про таке. А спроби таким чином компенсувати недоліки та неповноту досудового розслідування шляхом жорсткості запобіжного заходу не можуть бути виправдані жодною метою.

Однак, неналежна процесуальна поведінка сторони захисту, зокрема систематичні порушення порядку у судовому засіданні з боку обвинувачених, неодноразові неявки до суду з боку захисника, унеможливлюють своєчасний судовий розгляд, надання правової оцінки судом всім доказам у їх сукупності, тому з огляду на принцип диспозитивності кримінального судочинства, змагальності сторін, суд вважає, що належним чином обгрунтована позиція сторони обвинувачення щодо запобіжних заходів стороною захисту підставно не спростована, а позиція сторони захисту, що ґрунтується на критиці позиції іншої сторони, однак на підтвердження якої докази не надавались, тому доводи клопотання прокурора суд оцінює як переконливі і такі, що ґрунтуються на законі.

За таких обставин, клопотання прокурора слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 33, 176-178, 183, 194, 196-197 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора задовольнити.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 залишити тримання під вартою в державній установі «Київський слідчий ізолятор», продовживши строк тримання під вартою до 07 серпня 2022 року включно.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 залишити тримання під вартою в державній установі «Київський слідчий ізолятор», продовживши строк тримання під вартою до 07 серпня 2022 року включно.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 залишити тримання під вартою в державній установі «Київський слідчий ізолятор», продовживши строк тримання під вартою до 07 серпня 2022 року включно.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави відповідно до ухвали суду від 16 лютого 2022 року, продовжити до 07 серпня 2022 року, включно.
Ухвала в частині продовження строків тримання під вартою може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом семи діб з дня проголошення ухвали, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1