Номер провадження: 11-кп/813/1074/23
Справа № 494/1425/19,1-кп/523/448/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000304, внесеному до ЄРДР 23.09.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 11.02.2023 року включно.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що на підставі обставин та характеру вчиненого кримінального правопорушення, особистих даних обвинуваченого, а також наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України на даний час не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, тому є необхідність у подальшому триманні під вартою обвинуваченого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що:

- вирішення питання про продовження йому запобіжного заходу відбулось у його відсутності;

- прокурор звернувся до суду з клопотанням, не дотримуючись вимог ч. 2 ст. 184 КПК України, що свідчить про порушення належної правової процедури;

- судом формально здійснено розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, а ухвала суду не містить доказів та висновків;

- обвинувачений не має наміру переховуватись від суду та впливати на свідків;

- судом було залишено поза увагою, що обвинувачений раніше не судимий, жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання;

- судом не враховано його стан здоров`я та те, що отримати належну медичну допомогу в умовах СІЗО неможливо.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний суд звертає увагу що клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін не надходило, у зв`язку із чим, апеляційний суд вважає за можливе, апеляційний розгляд провести за відсутності сторін кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів провадження, на розгляді у Суворовському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000304, внесене до ЄРДР 23.09.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції з огляду на обставини, передбачені ст. 178 КПК України, погодився з доводами прокурора, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, на даний час не зникли та продовжують існувати.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ризик того, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду не зменшився, оскільки, зважаючи на обставини інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років, ОСОБА_6 , перебуваючи на волі та будучи обізнаним про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винними, буде мати можливість переховуватись від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, однак ОСОБА_6 неодноразово не з`являвся у судові засідання, у зв`язку із чим був оголошений у розшук, після затримання на підставі ухвали про його розшук останньому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Апеляційний суд вважає, що в зазначеному кримінальному провадження також існує ризик можливого вчинення обвинуваченим іншого злочину, оскільки ОСОБА_6 офіційно не працевлаштована, тобто не має постійного прибутку та стабільного джерела доходу.

Крім того, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0001742, внесене до ЄРДР 30.07.2019 року, з угодою про визнання винуватості за ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353 КК України, що у свою чергу свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи обвинуваченого про те, що він раніше не судимий, жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, однак в світлі інкримінованих обставин справи, зазначене не є настільки переконливими обставинами, що могли б знизити встановлені ризики до маловірогідних чи до їх виключення.

Отже, на думку апеляційного суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу - тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 та дають апеляційному суду можливість дійти до висновку про обґрунтованість рішення районного суду про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, апеляційним судом не встановлено.

Щодо посилань обвинуваченого ОСОБА_6 про невручення йому клопотання про продовження відносно нього запобіжного заходу, апеляційний суд зазначає наступне.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Так, із аналізу вищезазначених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що під час продовження строку застосування запобіжного заходу під час судового розгляду не вимагається обов`язкової наявності клопотання прокурора, суд 1-ої інстанції зобов`язаний в будь-якому випадку повторно розглянути питання доцільності продовження строку тримання особи під вартою.

Крім того, як вбачається наданих апеляційному суду матеріалів, оскаржуваної ухвали суду та журналу судового засідання, прокурор надав письмове клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у судовому засіданні обвинувачений та його захисник ОСОБА_7 не просила відкласти розгляд справи для ознайомлення з ним.

Щодо посилань обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що вирішення питання про продовження йому запобіжного заходу відбулось у його відсутності, то вони є безпідставними, оскільки з оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання вбачається, що розгляд клопотання відбувався у судовому засіданні в присутності обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 .

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом не враховано його стан здоров`я, та те що отримати належну медичну допомогу в умовах СІЗО неможливо, апеляційний суд зазначає про таке.

Так, згідно з пунктом 2 глави 2 розділу X Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного Наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги особам, взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, взятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, обвинуваченим не додано до апеляційної скарги доказів того, що він звертався за медичною допомогою, та йому було відмовлено у наданні такої, або така допомога, якої він потребує в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою. Також не надано доказів незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, який на теперішній час унеможливлює його перебування під вартою.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000304, внесеному до ЄРДР 23.09.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3