судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
справа № 168/873/19
провадження № 51-4984 км 20
У своїй касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить вирок апеляційного суду в частині призначення ОСОБА_1 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Разом з тим захисник у своїй касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду та залишити чинним вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_1 положень ст. 75 КК України. При цьому вказує, що апеляційний суд під час постановлення вироку належним чином не врахував молодий вік обвинуваченого, відсутність судимостей, визнання винуватості та щире каяття у вчиненому, відшкодування заподіяної шкоди, постійне місце проживання, сімейний статус, наявність двох неповнолітніх дітей та інші дані, які були встановлені під час судового розгляду і, на переконання захисника, свідчать про можливість звільнення ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.
За результатами касаційного розгляду касаційні скарги прокурора та захисника було залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без зміни.
Однак з позицією колегії суддів в частині відмови у задоволенні касаційної скарги прокуроране погоджуюсь з огляду на таке.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на безпідставне застосування апеляційним судом до обвинуваченого ОСОБА_1 положень ст. 69 КК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції хоча і визнав наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, однак залишив поза увагою те, що такі обставини лише характеризують засудженого в загальносоціальному плані, проте жодним чином істотно не знижують ступеня тяжкості вчиненого ним злочину.
Крім того, прокурор вказує, що факт визнання особою винуватості не може безумовно свідчити про його щире каяття, адже, на переконання прокурора, матеріали кримінального провадження не містять достатніх відомостей, що свідчать про щирість каяття засудженого.
Також, на його думку, суд недостатньо врахував перебування особи у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку учасника дорожнього руху і мало в результаті протиправних дій ОСОБА_1 незворотні наслідки - загибель людини.
Згідно з приписами ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як убачається з вироку, апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_1 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, послався на наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання. При цьому суд також врахував і дані про особу обвинуваченого, який визнав свою винуватість, щиро розкаявся, сприяв здійсненню досудового розслідування та добровільно відшкодував завдані збитки.
Однак за результатами перевірки вироку суду апеляційної інстанції, вважаю, що апеляційний суд у своєму рішенні не вказав, яким саме чином наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що в силу ст. 69 КК України є обов`язковим для обрання особі більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення.
Крім того, вважаю, що суд апеляційної інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_1 покарання у виді обмеження волі, в своєму рішенні хоча і послався, однак повною мірою не врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких та передбачає покарання від трьох до восьми років позбавлення волі. Разом з тим диспозиція інкримінованого ОСОБА_1 кримінального правопорушення свідчить про наявність надзвичайно тяжких та непоправних наслідків (тяжкі тілесні ушкодження потерпілого або смерть потерпілого). При цьому ці наслідки мають враховуватися судом під час призначення покарання. Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, дорожньо-транспортна пригода, в якій потерпілому було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких останній помер, виникла внаслідок того, що ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми необережними діями порушив чотири пункти Правил дорожнього руху.
За таких обставин не вбачаю в матеріалах провадження належних підстав, які б свідчили про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_1 положень ст. 69 КК України, а тому призначене йому основне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Ураховуючи вищенаведене, вважаю, що апеляційним судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який в даному конкретному випадку та за даних конкретних обставин не підлягає застосуванню (положення ст. 69 КК України), що в свою чергу призвело до призначення судом основного покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через м`якість, а тому, на моє переконання, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок апеляційного суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд має належним чином перевірити матеріали кримінального провадження та ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, яким призначити ОСОБА_1 реальне покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без застосування положень ст.69 КК України.
Суддя ОСОБА_2