ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
11/818/10/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Валки Харківської області апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2022 року, якою

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1, 13, 14 ч. 2 ст. 115, п. 4, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,
продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 05 грудня 2022 року,-

У С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
В провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1, 13, 14 ч. 2 ст. 115, п. 4, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст.263 КК України.
Під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався ухвалами слідчого судді та суду.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2018 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року вирок суду щодо ОСОБА_6 скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд. Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 у виді тримання під вартою продовжено.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.10.2022 року в порядку ч.3 ст.331 КПК України продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 05 грудня 2022 року.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та звільнити його з під варти. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він вже значно тривалий строк перебуває під вартою (10 років 6 місяців), що суперечить ст. 3, 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Прокурор вказує на ризики, які вже втратили свою актуальність. Також зазначає, що його необхідно звільнити з під варти, оскільки з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України він вже відбув максимально можливий строк покарання (21 рік), а також у зв`язку з тим, що за пред`явленим обвинуваченням сплили строки давності.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_7 будучи належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилась, подала заяву з проханням розгляд справи провести без її участі. Просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Адвокат ОСОБА_5 вважала апеляційні доводи обвинуваченого слушними та просила їх задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Мотиви суду
Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Відповідно до вимог КПК України 1960 року після скасування вироку апеляційним судом суд першої інстанції розглядає справу у відповідності з вимогами глав 25-28 цього Кодексу. Положеннями КПК України в редакції 1960 року передбачена можливість на стадії судового розгляду вирішувати питання про доцільність застосування щодо підсудного запобіжного заходу, що вирішується за правилами ст. 148, 150, 155, 165 КПК України в редакції 1960 року.
Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1, 13, 14 ч. 2 ст. 115, п.13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України. Вказані злочини відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, максимальна міра покарання одного з яких передбачає позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та не вбачає підстав для його скасування за апеляційними доводами. Необхідність подальшого тримання під вартою ОСОБА_6 об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальній справі. Зокрема апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кількох злочинів, йому інкримінуються декілька епізодів особливо тяжкого злочину (замах на кваліфіковане вбивство та кваліфіковане вбивство). Обставини, за яких вони були вчинені, їх суспільна небезпечність, наслідки злочинів свідчать про неможливість обрання до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний значний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, спрямованих проти життя та здоров`я потерпілих.

Безпідставними є апеляційні доводи обвинуваченого про те, що він відповідно до ч.5 ст.72 КК України вже відбув максимально можливий строк покарання, і підлягає звільненню. Так, положення ч. 5 ст. 72 КК України можуть бути застосовані до особи стосовно якої ухвалено обвинувальний вирок та призначено відповідне покарання. Крім того, санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає в тому числі і покарання у виді довічного позбавлення волі. Враховуючи, що на даний час вирок стосовно ОСОБА_6 не ухвалено, колегія суддів позбавлена можливості застосовувати положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 року № 838-111.

Посилання ОСОБА_6 у скарзі на сплив строків давності не відповідають вимогам ч.4 ст.49 КК України, які в даному випадку не носять імперативний характер, а тому не є слушними.

Продовження тримання під вартою зумовлене тим, що особа може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. В даному випадку існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій, тому потреба у продовженні такого виняткового заходу не відпала. Ізоляція обвинуваченого від суспільства дозволяє найбільш продуктивно забезпечити мету, яка досягається запобіжними заходами, зокрема для запобігання спробам ухилитися від суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі. У розумінні вимог КПК України в редакції 1960 року за наявності відповідних підстав продовження тримання особи під вартою є можливим, тому апеляційні доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на зазначені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, його специфіку, наявна необхідність у збереженні обвинуваченому міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначеним строку у межах шістдесяти днів. Також відсутні підстави, які б спростовували тих вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше його тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з під варти.

За таких обставин ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування та обрання іншого виду запобіжного заходу ОСОБА_6 , про що йде мова в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що ОСОБА_6 дійсно досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд не закінчено, чим порушуються засади кримінального провадження (п.21 ч.1 ст.7 КПК України) та приписи ч.4 ст.28 КПУ України.

Керуючись Главами 25-28,ст. 375 КПК України (в редакції 1960 року), ст.405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3