ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 та прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Суворово, Ізмаїльського району Одеської області, із неповною вищою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у кримінальному провадженні № 0002607

Встановила:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від призначеного основного покарання у вигляді позбавленні волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік, зобов`язавши його, згідно з п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_7 ухвалено не обирати.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 20 вересня 2017 року приблизно о 20 год. 30 хв., керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «ВАЗ-21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 , у темний час доби зі швидкістю 55-57 кілометрів на годину рухався по крайній лівій смузі руху вул. Дніпровська, яка має по дві смуги для руху в обох напрямках у м. Павлограді Дніпропетровської області з боку м. Донецька у напрямку м. Дніпра.

У ході руху водій ОСОБА_7 , рухаючись на зазначеній ділянці вулиці Дніпровська, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи об`єктивну можливість виявити у межах видимості у напрямку руху пішохода ОСОБА_8 , який у положенні сидячи перебував на проїзній частині вул. Дніпровська, а саме на смузі руху автомобіля «ВАЗ-21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не застосував своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху, об`їзду перешкоди, продовжив рух далі, наближаючись до пішохода ОСОБА_8 .

У ході подальшого руху водій ОСОБА_7 навпроти будинку № 131 по вул. Дніпровська м. Павлограда допустив наїзд передньою частиною автомобіля марки «ВАЗ-21093» реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_8 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події.

Невиконання вищевказаного пункту Правил дорожнього руху України призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пішоходу ОСОБА_8 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, гематомами та саднами обличчя, закритої травми грудної клітини з правостороннім пневмотораксом, двосторонніми переломами ребер, переломом рукоятки груднини, уламковим переломом лівої ключиці та переломом правої ключиці зі зміщенням уламків, забійної рани лівої бічної стінки живота, перелому ліктьового та вінцевого відростку лівої ліктьової кістки, множинних саден, гематом тулуба та обох нижніх кінцівок, забійних ран лівого колінного суглобу та нижньої третини лівого плеча.

За своїм характером вищезазначені ушкодження відносяться до тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

В апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 просить вирок щодо ОСОБА_7 - скасувати, а кримінальне провадження - закрити.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в ході досудового розслідування було проведено два слідчих експерименти та три автотехнічні експертизи, які суперечать між собою та не мають відношення до даної ДТП, оскільки дорожня обстановка на місці ДТП склалась по іншому, ніж та, яка висвітлена в протоколах слідчих експериментів.

Вказує, що 19.10.2017 року слідчим за участю ОСОБА_7 та його захисника було проведено слідчий експеримент. Дорожні умови на момент проведення даної слідчої дії відповідали умовам під час ДТП - було сухо, дорожнє освітлення не працювало. Внаслідок проведеного експерименту було встановлено, що видимість пішохода з водійського місця становить 8 метрів та видимість елементів дороги в даній ситуації становить 22,5 метра.

На підставі одержаних даних було призначено автотехнічну експертизу.

Ігноруючи свідчення свідків ДТП - водія "Мазди" ОСОБА_12 та водія ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , слідчим було надано експерту схему ДТП, яка не відповідала дійсності.

Так, водій автомобіля "Мазда" ОСОБА_12 пояснила, що вона їхала в крайній лівій смузі, тобто перед автомобілем обвинуваченого, який скоїв наїзд на сидячого чоловіка (т.1 а.п. 140 п.23). Також вона ОСОБА_12 пояснила, що уникнула ДТП тому, що з`їхала на праву сторону - полосу руху (т.1 а.с. 140 п.25), та помітила потерпілого у світлі фар на відставні 6-7 метрів. Коли вона перестроїлась в іншу смугу руху, за нею зупинилась інша машина біля узбіччя (т.1 а.с. 142 п.85,п.88).

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона не була долучена до проведення слідчого експерименту (т.1 а.с. 143 п.115).

Захисник вважає, що слідчий при відтворенні схеми ДТП не вніс наявність перед обвинуваченим ОСОБА_7 автомобіля "Мазда" водія ОСОБА_12 та автомобіля, що зупинився за нею.

Також вважає, що слідчий проігнорував свідчення ОСОБА_13 , який стверджував, що він зупинився та другий транспортний засіб (автобус), також зупинився (т.1 а.с. 196 п.28, п.62).

За свідченнями ОСОБА_14 , автомобілі рухалися і коли відбулося зіткнення, машини були поряд і обвинувачений навіть не зміг би перестроїтися до іншої полоси руху (т.1 а.с. 199 п. 142).

Апелянт вказує, що на місці ДТП одночасно було 5 транспортних засобів, але слідчий проводив слідчі дії по відтворенню ДТП тільки при наявності одного автомобіля обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, на схемах до протоколів слідчого експерименту від 19.10.2017 року та від 06.07.2018 року наявний лише автомобіль обвинуваченого, інших автомобілів, а саме автомобілів ОСОБА_13 автобуса "Богдан", автомобіля "Мазда" ОСОБА_12 та автомобіля, що зупинився за ОСОБА_12 - не зазначено. Вказане, на думку захисника, впливало на дорожню ситуацію на наслідки ДТП.

Посилається, що під час допиту експерта ОСОБА_15 у судовому засіданні, останній вказав, що ОСОБА_7 застосував гальмування раніше, ніж виникла небезпека для руху, що суперечить технічному сенсу, а також, що при проведенні слідчого експерименту були відсутні фактори, які впливають на освітлення проїзної частини.

Таким чином, на переконання адвоката, експерт ОСОБА_15 вказував на не відповідність або відсутність певних фактів, які впливали на дії водія ОСОБА_7 , а саме в заяві від 08.09.2022 року. В ході ознайомлення з матеріалами даної кримінальної справи було встановлено відсутність документу - сторінка 8 т.1 "Реєстру матеріалів досудового розслідування" п.7 допит свідка ОСОБА_7 від 05.10.2017 року зазначено, що даний документ знаходиться на сторінці 61-62 т.1, але матеріали досудового слідства в матеріалах судового слідства відсутні. На заяву адвоката, судом було надано відповідь, що сторона обвинувачення дані матеріали в суд не передавала.

Так, ОСОБА_7 при допиті 05.10.2017 року пояснив, що оцінивши ситуацію, коли попереду машина різко зробила маневр вправо (свідок ОСОБА_16 ), він, не вбачаючи небезпеки, вирішив заздалегідь збавити швидкість та гальмувати.

На думку захисника, дані твердження обвинуваченого підтверджуються висновком експерта від 28.12.2017 року № 12/10.1/119 експертом ОСОБА_15 , відповідно до якого водій ОСОБА_7 застосував гальмування раніше, ніж виникла небезпека для руху.

Сумніви експерта ОСОБА_15 про невідповідність дій водія ОСОБА_7 могли б бути розвіяні, якби слідчий відобразив реальну дорожню обстановку, яка була йому відома на досудового розслідуванні з пояснень свідків ДТП - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Зазначає, що у порушення вимог ст. 223 КПК України, 06.07.2018 року слідчий провів ще один слідчий експеримент без попередження та участі обвинуваченого та його захисника, за участю потерпілого ОСОБА_8 . В ході проведення як першого, так і другого слідчого експерименту, не було задіяно автомобіль під керуванням свідка ОСОБА_12 та інших автомобілів, що на думку захисту, призвело до хибних вихідних даних для проведення автотехнічних експертиз. Крім того, захисника вважає, що оскільки під час проведення другого слідчого експерименті від 06.07.2018 року на місці його проведення було включене та працювало міське освітлення, відсутні підстави брати до уваги висновки двох останніх експертиз.

В ході судового розгляду захисником було заявлено клопотання про проведення додаткового слідчого експерименту з врахуванням розташування автомобіля МАЗДА під керуванням ОСОБА_12 та характеристик освітлення. Дане клопотання судом було задоволено 29.11.2019 року, однак доручення суду слідчим виконано не було, оскільки ОСОБА_7 не погодився проводити експеримент в умовах повного освітлення дороги в місці ДТП та був відсутній автомобіль під керуванням свідка ОСОБА_12 .

Ухвалою суду від 05.01.2021 року було постановлено провести слідчий експеримент з врахуванням зауважень експерта ОСОБА_15 , за участю свідка ОСОБА_17 , обвинуваченого, потерпілого, експерта автотехніка. Але на протязі 18 місяців з 05.01.2021 року до 07.2022 року слідчим не так і не було проведено слідчий експеримент та направлено до суду повідомлення, що обвинувачений та потерпілий відмовились від проведення слідчої дії.

В ході судового засідання 07.07.2022 року обвинувачений та потерпілий пояснили, що їх не викликали для проведення слідчого експерименту.

Таким чином, захисник вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні на доведена.

- прокурор просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання, ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами за 2 роки, із звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

Вказує, що суд безпідставно не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами та жодних підстав для обґрунтування такого рішення у вироку не навів.

Судом при ухваленні вироку не достатньою мірою враховано той факт, що у справі відсутні пом`якшуючі обставини - щире каяття, вибачення перед потерпілим, який отримав в результаті ДТП тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілий ОСОБА_8 хоч і не мав матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, але просив призначити йому покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, не наближене до найнижчої межі покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі, та погодився з позицією прокурора про призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім того, суд не врахував поведінку обвинуваченого після дорожньо- транспортної пригоди: він не оцінив критично свою протиправну поведінку, не визнав вину.

До початку судового розгляду - 22.02.2023 року прокурор ОСОБА_10 подала до суду зміни до апеляційної скарги, в яких просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2-22 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Разом з цим, враховуючи вимоги ч.4 ст. 403 КПК України, оскільки у змінах до апеляційної скарги прокурора ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає за необхідне подані зміни залишити без розгляду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Враховуючи думку обвинуваченого, який не заперечував проти розгляду апеляційних скарг за відсутності його захисника і пояснив, що це не пов`язано з його матеріальним становищем, думки прокурора та потерпілого, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за відсутності захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 .

Під час апеляційного розгляду справи обвинувачений підтримав вимоги апеляційної скарги захисника, просив їх задовольнити; апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Прокурор підтримала вимоги апеляційної скарги сторони захисту, просила їх задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги захисника - заперечувала.

Потерпілий підтримав думку прокурора.

В судових дебатах сторони кримінального провадження підтримали свої позиції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст.374КПК України, суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви, за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Вимогами ст. 91 КПК України, передбачено, що у кримінальному проваджені підлягають доказуванню як подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), так і винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону в повній мірі дотримані не були.

Мотивуючи своє рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, суд першої інстанції послався на відображені у вироку докази, зокрема на протоколи проведення слідчих експериментів та висновки експертиз (автотехнічної № 9/10.1/70 від 03.08.2018 року та комісійної судової автотехнічної № 4060/18 від 05.10.2018 року), фактично визнавши, що їх оцінка відповідає ст. 94 КПК і вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

При цьому за змістом оспорюваного вироку, позиція суду щодо правомірності засудження ОСОБА_7 вирішальною мірою ґрунтується на вказаних експертних висновках, згідно з якими з технічної точки зору невиконання водієм вимог пункту 12.3 ПДР перебуває у причинному зв`язку з виникненням ДТП. Як констатовано у проведеному комплексному дослідженні, оцінка дій пішохода відповідно до вимог Правил дорожнього руху України, не потребує застосування спеціальних знань в галузі судової автотехніки. Дане питання може бути вирішено органом розслідування самостійно, відповідно до вимог розділу "Обов`язки і права пішоходів" Правил дорожнього руху України.

Однак, беручи до уваги лише наведену технічну точку зору, без урахування юридичного аспекту, суд першої інстанції не зважив на положення ч. 2 ст. 94, ч. 10 ст. 101 КПК (відповідно до яких жоден доказ не має наперед установленої сили, а висновок експерта не є обов`язковим для органу, що здійснює провадження), і не спростував тверджень сторони захисту про наявність інших транспортних засобів на місці ДТП, не з`ясував суті змісту інкримінованих ОСОБА_7 конкретних порушень ПДР, а зазначаючи про необхідність водія негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для всіх учасників руху об`їзду перешкоди, не зіставив і не проаналізував наявних у справі даних про механізм ДТП, а також відомостей про положення потерпілого на проїзній частині смуги. Не отримало оцінки суду й те, чи узгоджується з правилами статей 101, 102 КПК України викладене у висновку експертизи, вочевидь, не з технічної точки зору судження про оцінку дій потерпілого.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не додержався вимог ст. 91 вказаного Кодексу щодо обставин, які належать до предмета доказування з огляду на особливості правозастосування ст. 286 КК України. Замість цього суд фактично обмежився згодою з наведеними експертними дослідженнями, яких не проаналізував у взаємозв`язку з іншими доказами, у тому числі з усіма показаннями обвинуваченого.

Між тим, за нормативним визначенням об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, складається з: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, суспільно небезпечних наслідків, причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.

При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху (тобто й пішохода), що також може виключити відповідальність водія.

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Проте, незважаючи на доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 технічної можливості уникнути наїзду та звернути вправо, бо там рухався автомобіль, суд першої інстанції у своєму рішенні у не спростував цього.

Таким чином, при судовому розгляді справи не було належно виконано приписів ст. 2 КПК (завдання кримінального провадження), а допущені порушення є істотними і перешкоджають суду апеляційної інстанції інстанції дійти безспірного висновку про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Суд належним чином не перевірив вказані покази ОСОБА_7 , не усунув їх протиріччя з відомостями, які були зазначені судом як докази вини останнього, не навів у вироку переконливих мотивів щодо їх критичної оцінки, натомість побудував свої висновки на доказах сторони обвинувачення, не перевіривши і не спростувавши доводи, наведені захисником обвинуваченого.

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При цьому, в силу положень п.1, п.2, п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п.1ч.1ст.411КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного,обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема,у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, визнаючи обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим та формулюючи у мотивувальній частині вироку обвинувачення, визнаного доведеним, суд першої інстанції достовірно не встановив та не виклав обставини, за яких настав наїзд на потерпілого ОСОБА_8 , не проаналізував та не врахував поведінку потерпілого на предмет дотримання останнім Правил дорожнього руху, а також інші обставини, які мають суттєве значення у даному кримінальному провадженні, натомість обмежився простим переліком сукупності доказів, які були досліджені під час судового засідання, не проаналізувавши їх з точки зору достатності та взаємозв`язку, не вказав, які саме докази спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , вказують на те, що обвинувачений порушив вимоги ПДР та підтверджують його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину.

Ураховуючи наведене, приймаючи до уваги допущену судом неповноту судового розгляду, яка полягає у тому, що залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких необхідно для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення по даному кримінальному провадженню, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора слід задовольнити частково, а вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково апеляційні скарги та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.2ст.415КПК України, не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційної скарги не оцінюються судом апеляційної інстанції та підлягають ретельній перевірці при новому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 та прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати і призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4