Номер провадження: 11-кп/813/417/23
Справа № 946/1785/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.04.2022 у кримінальному провадженні №0002263, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.02.2022, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл, Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 01.06.2021 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України до одного року обмеження волі,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_8 за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2021 частково приєднано до покарання, призначеного за цим вироком, шість місяців обмеження волі, перевівши при цьому в силу ч. 1 ст. 72 КК України менш суворий вид покарання у виді обмеження волі у більш суворий у виді позбавлення волі, виходячи з співвідношення, встановленого п/п «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України та остаточно до відбування визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та 3 місяці.

Застосований відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту його фактичного затримання та взяття під варту, тобто з 15 лютого 2022 року, зарахувавши йому згідно ч. 5 ст. 72 КК в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15 лютого 2022 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку день за день.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 15 лютого 2022 року о 13:30 годині знаходячись біля магазину «Продукти» по вул. Чехова, 1, у м. Ізмаїл Одеської області, усвідомлюючи кримінально протиправний характер своїх дій, підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , який тримав в руці мобільний телефон, та з метою особистого збагачення умисно, діючи повторно, з корисливих мотивів та відкрито викрав мобільний телефон марки «Redmi Note 9 MidnightGrey» 3 GB RAM 64 ROM фіолетового кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 вартістю 5000 грн. та навушники чорного кольору, які були підключені до телефону вартістю 140 грн, які належать потерпілому ОСОБА_9 , після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення відкрито втік, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 5140 грн.

Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються доказами дослідженими під час удового розгляду.

Доводи обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу інкримінованого злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України є безпідставними.

Просить вирок суду змінити в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_8 та застосувати ч. 2 ст. 190 КК України про менш тяжке кримінальне правопорушення з обранням ОСОБА_8 покарання в межах мінімуму санкції статті про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у п. 3 постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.04.2022ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 5 років 3 місяці позбавлення волі.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 який вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, однак не погоджується в частині кваліфікації його дій, надавши відповідну правову оцінку заявленим в апеляційній скарзі доводам і наявним в матеріалах провадження доказам, апеляційний суд доходить наступних висновків.

На думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних в оскаржуваному вироку обставин підтверджується сукупністю відносних, достатніх, допустимих, узгоджених між собою доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з дотриманням принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, яким надана належна правова оцінка.

Як вбачається з матеріалів провадження під час судового розгляду судом першої інстанції допитані потерпілий ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які надали чіткі та послідовні покази, що в свою чергу підтверджуються дослідженими доказами у справі, представлені стороною обвинувачення та які повністю підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненому ним злочину, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України на підставі яких ухвалено обвинувальний вирок.

Так потерпілий ОСОБА_9 під час судового розгляду пояснив, що 14, можливо 15, лютого 2022 року в обідній час, приблизно о 12:00 13:00 годині, він зайшов у магазині «Продукти», розташованому по вул. Чехова, 1 в м. Ізмаїл Одеської області, а перед цим він зустрів своїх друзів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які знаходилися на вулиці перед магазином. Він перебував напідпитку, і точно не пам`ятає як саме розвивались події. Чи то на сходах перед магазином, чи то безпосередньо на вході в магазин, точно він не пам`ятає, до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_8 з лівого боку, якого він знав візуально, але особисто знайомим не був, та в той день раніше не бачив і алкогольними напоями не пригощав. Обвинувачений щось сказав йому, можливо, «дай подзвонити», але він не придав цьому значення. Він обвинуваченому нічого не відповів і дозволу брати телефон не надавав, але обвинувачений взяв з його руки телефон з навушниками, які він тримав у лівій руці, що була зігнута в ліктьовому суглобі та піднята вгору, та пройшов у магазин до прилавку, поздоровався з продавцем, і, не обертаючись, спитав: «Де мій телефон?». А коли обернувся, то нікого вже не бачив. Після цього він відразу вийшов за обвинуваченим на вулицю, де запитав у друзів де хлопець, що вибіг з магазину з його телефоном, але на вулиці обвинуваченого вже не було, і він з друзями втрьох побігли його шукати, але так і не знайшли, після чого він повідомив про це поліцію. Потерпілий зазначив, що мобільний телефон йому повернули та претензій матеріального характеру до обвинуваченого у нього немає. Відразу ж, в день вчинення злочину, 15.02.2022, о 13:39 годині потерпілий ОСОБА_9 на службу «102» повідомив про те, що о 13:35 годині за адресою: м. Ізмаїл, вул. Некрасова, невідомий ромської національності у червоній куртці з капюшоном вирвав телефон у нього, куди побіг не може сказати, що вбачається з відповідного рапорту (а.с. 57). Також відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.02.2022, потерпілий повідомив безпосередньо поліцейському про те, що 15.02.2022 близько 13:00 години невідома особа, знаходячись біля магазину по вул. Чехова, 1, у м. Ізмаїл, відкрито заволоділа мобільним телефоном «Xiaomi Redmi Note 9», який йому належить (а.с. 58).

Свідок ОСОБА_10 під час судового розгляду пояснила, що вона є власником та продавцем в магазині, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а його двері виходять на пр. Суворова. 15.02.2022 вдень, точного часу вона не пам`ятає, до магазину зайшов потерпілий ОСОБА_9 , а за ним обвинувачений. Потерпілий пройшов до прилавку, а обвинувачений залишився у вхідних дверях. Потерпілий спитав: «Де мій телефон?», на що обвинувачений, в руках якого вона бачила телефон, відповів, що на вулиці. Після того, як потерпілий спитав, чому телефон не в його руках, обвинувачений розвернувся та втік, а потерпілий побіг з друзями за ним, що вона бачила, підійшовши до дверей. У той день потерпілий у неї горілку не купляв, на розлив алкогольні напої вони не продають.

Свідок ОСОБА_11 під час судового розгляду пояснив, що у лютому 2022 року близько о 12:00 годині він зустрівся разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_12 біля магазину, розташованого по пр. Суворова кут вул. Некрасова. ОСОБА_9 попросив їх зачекати, а сам зайшов у магазин, перебував там приблизно 4 5 хвилин. Потім він побачив як ОСОБА_8 вибіг з магазину та пробіг повз них, а вслід за ним ОСОБА_9 , який, ще не встигнувши вийти з магазину, гучно кричав повернути йому мобільний телефон, після чого вони втрьох побігли за ОСОБА_8 , але той побіг у бік дворів та зник. Враховуючи, що обвинувачений побіг після того, як потерпілий почав гучно кричати, то обвинувачений чув крики потерпілого. До того ж відстань була невеликою. Після чого вони шукали обвинуваченого у дворах, однак не знайшли, повернулися до магазину та викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_12 під час судового розгляду пояснив, що цього року він разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_11 прийшли до магазину, ОСОБА_9 зайшов у магазин, а вони лишилися на вулиці. Біля сходинок магазину крутився хлопець у червоній куртці, який майже одразу зайшов слідом за ОСОБА_9 . Через деякий час хлопець вийшов з магазину, тримаючи у руках телефон, за ним вибіг ОСОБА_9 та кричав: «А телефон!», хлопець звернув за кут та почав бігти. Зрозумівши, що сталося, вони втрьох побігли за тим хлопцем, однак він завернув у двори, ніхто з людей його не бачив. Після чого вони повернулися до магазину та викликали поліцію.

При цьому, усі свідки підтвердили той факт, що у обвинувачений ОСОБА_8 вибіг з магазину та за ним слідом побіг ОСОБА_9 просивши повернути йому телефон.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується також зібраними по кримінальному провадженню дослідженими у судовому засіданні наступними доказами:

-Протоколом огляду місця події від 15.02.2022 та додатку до нього у виді фототаблиці, відповідно до якого оглянуто місце події ділянка місцевості біля магазину «Продукти» по вул. Чехова, 1 у м. Ізмаїл та фототаблиці, з якої вбачається, що до магазину ведуть бетонні сходи, з обох боків яких маються також сходи: з лівого боку на другий поверх, з правого донизу, які огороджені металевими опорами. З протоколу також вбачається, що магазин розташований на перехрещенні декількох вулиць (а.с. 60 64);

-Протоколом затримання від 15.02.2022, ОСОБА_8 , відповідно до якого під час особистого обшуку у ОСОБА_8 виявлені та вилучені мобільний телефон марки «Redmi» моделі М2003J15SG у корпусі синього кольору у чорному силіконовому чохлі та дротові навушники чорного кольору (а.с. 65 69), які були оглянуті згідно відповідного протоколу від 23.02.2022 (а.с. 70 74);

-Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 15.02.2022 з додатком у виді таблиці ілюстрацій відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 з поміж інших осіб, як особу, якій він дав телефон 15.02.2022 близько 13:30 години у приміщенні магазину по вул. Чехова, 1 у м. Ізмаїл, після чого обвинувачений з вказаним мобільним телефоном зник (а.с. 75 78).

-Фіскальним чеком від 11.01.2021, а також копією коробки, наданих потерпілим, відповідно до якого смартфон «Xiaomi Redmi Note 9» 3/64 GB Midnight Grey, серійний №97266 придбаний за 5 000 грн (а.с. 79 80).

Окрім проаналізованих даних, які у сукупності свідчать про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у відкритому викраденні ним телефону з навушниками потерпілого, вина обвинуваченого ОСОБА_8 також повністю підтверджується його показаннями, наданими ним під час судового розгляду в тій частині, що дійсно саме він взяв у потерпілого телефон, після чого пішов додому.

При цьому суд першої інстанції вірно критично оцінив посилання обвинуваченого на те, що потерпілий ОСОБА_9 добровільно дав йому телефон на його прохання, а також на те, що після того, як він вийшов з магазину, йому стало погано, та він спокійно пішов додому, ніхто за ним не біг та ніхто йому не кричав, оскільки вони повністю спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Натомість потерпілий ОСОБА_9 , посилаючись на те, що він не пам`ятає, як точно саме розвивалися події, але все ж зазначив, що після питання обвинуваченого: «дай подзвонити», він йому нічого не відповідав, телефон йому не віддавав, а обвинувачений сам взяв його з навушниками у ного з руки, яка була зігнута в ліктьовому суглобі та піднята вгору, після чого він спитав де його телефон, а обвинувачений відразу ж втік з місця події, що підтвердили свідки обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Разом з цим з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 випливає, що потерпілий на вулиці кричав голосно повернути йому телефон, та обвинувачений, перебуваючи на невеликій відстані, чув вимоги потерпілого, але, незважаючи на це, побіг з місця події, зникши у дворах. Навіть негайне переслідування потерпілим ОСОБА_9 та свідками ОСОБА_11 і ОСОБА_12 не дали змоги затримати обвинуваченого.

Таким чином, хоча обвинувачений ОСОБА_8 і виказував прохання надати йому телефон, але, не отримавши дозволу чи згоди потерпілого, самовільно взяв його з навушниками з руки останнього, яка була у зручному положенні для цього. А коли потерпілий зрозумів значення дій обвинуваченого, то відразу ж почав з`ясовувати де його телефон та вимагати його повернення. Ці обставини, а також те, що обвинувачений, взявши у потерпілого телефон, перебував поряд з ним, свідчать про те, що, незважаючи на знаходження телефону з навушниками в руках обвинуваченого, вони ще не вибули з володіння потерпілого з його добровільної згоди, та у обвинуваченого ще не з`явилася можливість розпоряджатися ними на власний розсуд. Адже для цього обвинуваченому слід було застосувати додаткові заходи, спрямовані на вилучення телефону з навушниками з володіння потерпілого, які би позбавили його можливості ними розпоряджатися.

Тобто в даному конкретному випадку, враховуючи, що потерпілий, зрозумівши те, що обвинувачений самовільно взяв з його руки телефон з навушниками, відразу почав вимагати їх повернення, то обвинуваченому як мінімум, для отримання можливості розпоряджатися ними, слід було зникнути з місця події, що він, власне, і зробив відкрито, втікши, незважаючи на питання, крики та спроби зупинити його як потерпілим, так і свідками.

Вказані обставини, а також те, що потерпілий відразу ж почав вимагати повернення телефону та обвинувачений відразу застосував заходи щодо втечі з місця події, достеменно свідчать про те, що ОСОБА_8 відкрито вилучив у потерпілого мобільний телефон проти волі останнього, і, не маючи ще змоги розпоряджатися ним на власний розсуд, оскільки чув вимоги потерпілого повернути йому телефон, відкрито зник з місця події як раз з метою отримати таку можливість.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції вірно критично оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_8 в цій частині та пов`язав їх з обраною позицією захисту з метою ввести суд в оману для пом`якшення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, районний суд обґрунтовано прийшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України та відсутність в нього ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, тобто шахрайства.

Разом з тим, апеляційний суд звертає також увагу і на сталу судову практику, викладену у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №10 «Про судову практику про злочини проти власності», згідно якій шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Слід мати на увазі, що коли потерпіла особа через вік, фізичні чи психічні вади або інші обставини не могла правильно оцінювати і розуміти зміст, характер і значення своїх дій або керувати ними, передачу нею майна чи права на нього не можна вважати добровільною.

Якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалося таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.

Як встановлено судом обвинувачений ОСОБА_8 не застосовував ніяких дій з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі йому телефону, а лише, вимовивши фразу: «дай подзвонити», самовільно взяв з руки потерпілого його телефон з навушниками, що повністю виключає добровільність передачі потерпілим телефону. До того ж, через швидкість дій обвинуваченого, потерпілий спочатку не міг правильно оцінювати і розуміти зміст, характер і значення своїх дій щодо негайного висловлення вимоги про повернення йому телефону, вже через зовсім короткий проміжок часу потерпілий все ж почав вимагати повернути йому телефон, але, незважаючи на це, обвинувачений зник з місця події. Це також свідчить про відсутність добровільності передачі телефону з навушниками потерпілим обвинуваченому.

Крім того, враховуючи те, що обвинувачений відразу швидко зник з місця події після того як він взяв телефону у потерпілого, начебто для того, щоб подзвонити, то його дії щодо висловлення прохання дати йому телефон подзвонити з одночасним вилученням у потерпілого з руки телефону з навушниками свідчать про те, що ця фраза обвинуваченим була висловлена тільки з метою ввести в оману потерпілого лише для отримання доступу до його телефону та навушників, але негайне швидке залишення обвинуваченим місця події з майном потерпілого, незважаючи на його питання та намагання зупинити обвинуваченого, свідчить про те, що вилучення майна відбулося відкрито.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що районний суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив зібрані органами досудового розслідування докази, дав їм належну правову оцінку, на підставі чого прийшов до обґрунтованих висновків по суті обвинувачення, з якими погоджується й апеляційний суд, у зв`язку з чим вважає доводи апеляційної скарги про невірність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України безпідставними.

Разом з тим, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, судом враховано медичні довідки відносно ОСОБА_8 який не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, однак з 04.01.2011 перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: «Психічні поведінкові розлади внаслідок вживання опію. Синдром залежності».

Окрім того районним судом взято до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як дуже високі. Орган з питань пробації дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства неможливе, а тому заходи, необхідні для впливу на його поведінку з метою виправлення, необхідно було б розпочати в умовах цілодобового нагляду та контролю

З урахуванням вказаних обставин, особи обвинуваченого ОСОБА_8 , відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, дуже високих ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, а також вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій, районний суд прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 , а також попередження нових кримінальних правопорушень можливо тільки в умовах ізоляції його від суспільства, а тому останньому слід призначити покарання у виді позбавлення волі у середніх межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, яке за своїм видом і розміром є законним, достатнім, співрозмірним, справедливим та призначене у відповідності до вимог ст. 50 та 65 КК України.

Інших підстав для зміни покарання стороною захисту не надано, а тому доводи захисника, якими він мотивує необхідність зменшити покарання, враховані судом першої інстанції, а покарання призначене обвинуваченому відповідно до санкції ч. 2 ст. 186 КК України та вимог ст. 65 КК України.

Таким чином колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи наведене апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з дотримання принципу повноти, об`єктивності та всебічності розгляду справи, висновки суду ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а призначене обвинуваченому покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, тому суд вірно призначив покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, у відповідності з вимогами п.1 ч.1 ст. 407 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.04.2022 у кримінальному провадженні №0002263, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.02.2022, яким ОСОБА_8 , визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, протягом цього ж строку з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4