"10" березня 2023 р. Справа № 363/4638/22
УХВАЛА

10 березня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ;

при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4 ;

захисника ОСОБА_5

розглянувши у підготовчому судового засіданні у залі суду в м. Вишгород Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До провадження Вишгородського районного суду Київської області з Вишгородської окружної прокуратури надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001152 від 18.10.2022 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2022 року головуючим суддею по справі було визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року було призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17 січня 2023 року було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 до 18 березня 2023 року.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Правовою підставою відповідного клопотання було наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а також існування ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, які передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто буде переховуватися від суду, а також вчинить нове кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 висловили заперечення проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Заперечення були мотивовані тим, що ризики того, що обвинувачений ОСОБА_4 буде ухилятися від суду та може вчинити нове кримінальне правопорушення мають абстрактний та надуманий характер, а у матеріалах справи та у клопотанні прокурора відсутні будь-які відомості, які б вказували на реальний характер відповідних ризиків. Крім того, захисник ОСОБА_5 пояснив, що обвинувачений ОСОБА_4 жодного разу не намагався ухилятися від досудового розслідування та не має намірів ухилятися від суду, жодних фактів та обставин, які б вказували на реальну можливість обвинуваченого допускати негативну процесуальну поведінку, немає. Крім того, захисник ОСОБА_5 пояснив суду, що обвинувачений ОСОБА_4 має дружину, а також сина, який має інвалідність та потребує догляду і утримання, та ОСОБА_4 намагається його забезпечувати. У зв`язку з цим захисник ОСОБА_5 пояснив, що у обвинуваченого ОСОБА_4 є достатні стійкі соціальні зв`язки, які будуть утримувати його від негативної процесуальної поведінки та сприяти виконанню останнім своїх процесуальних прав та обов`язків.

На додаток до цього, захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні надав довідку Київської міської медичної частини від 23.02.2023 року як підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_4 не може продовжувати утримуватися під вартою у зв`язку з наявністю хронічної хвороби.

Зважаючи на викладене, сторона захисту зазначила, що продовження строку тримання під вартою є надмірним та непропорційним втручанням в право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість, а тому у клопотанні прокурора необхідно відмовити та обмежитися застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, цілодобового домашнього арешту.

На додаток до цього сторона захисту пояснила, що розмір застави як альтернативного запобіжного заходу до тримання під вартою, що визначений у клопотанні прокурора, є непомірно великим та несправедливим для обвинуваченого ОСОБА_4 , внаслідок чого останній позбавляється будь-якої можливості та правомірних сподівань скористатися цим запобіжним заходом. Тому просили зменшити розмір застави, визначивши у розмірі, що буде відповідати фінансовим можливостями обвинуваченого, не буде створювати для нього надмірного тягаря, а також відповідати вимогам пропорційності та справедливості.

Суд вислухавши клопотання, доводи сторін кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Отже, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право продовжити строк запобіжного заходу, що був обраний обвинуваченому. Розгляд зазначеного клопотання здійснюється з урахуванням загальних положень щодо розгляду та вирішення питання про обрання та продовження запобіжного заходу.

Ознайомившись з відповідним клопотанням прокурора, заслухавши учасників судового провадження, суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

На додаток до цього чинне кримінальне процесуальне законодавство визначає можливість та процедуру продовження строку обраного запобіжного заходу, у тому числі під час підготовчого судового засідання.

Так, відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу має відповідати загальним вимогам, встановленим у ст. 184 КПК України щодо клопотання про обрання запобіжного заходу. Разом з тим з метою унеможливлення непропорційного втручання у право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, має також містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Отже, для задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, суду необхідно встановити не тільки стандарту сукупність умов, наявність якої є необхідною для обрання запобіжного заходу, але і встановити той факт, що ризики, які стали причиною для застосування запобіжного заходу, продовжують існувати або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 20 жовтня 2022 року до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів. У подальшому Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13.12.2022 року строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 19 січня 2023 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.01.2023 року строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 18 березня 2023 року. Отже, строк тримання під вартою закінчується 18 березня 2023 року. У зв`язку з цим та, зважаючи на наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, продовження існування визначених ризиків, прокурор просив продовжити строк тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено обґрунтоване обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, продовження існування хоча б одного з ризиків, визначених у ст. 177 КПК України чи поява нових ризиків, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо наявності обґрунтованості обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Суд звертає увагу, що під час судового провадження судом вже було викладено висновки щодо обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Відповідні висновки були зроблені, зокрема, в ухвалі Вишгородського районного суду Київської області від 17 січня 2023 року, якою також вирішувалося питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 . У зазначеній ухвалі були зроблені висновки, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Постановлення вищезазначеної ухвали від 17.01.2023 року мало місце під час підготовчого судового засідання в межах кримінального провадження. На момент розгляду даного клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою кримінальне провадження досі перебуває на стадії судового провадження, а саме на етапі підготовчого судового засідання. При цьому суд звертає увагу на ті обставини, що підготовче судове засідання неодноразово відкладалося та переносилося у зв`язку з чим відсутні будь-які нові обставини та факти, які давали б суду розумні підстави переглянути свої висновки щодо обґрунтованості обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або констатувати факт відсутності обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечив щодо наявності обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Однак на підтвердження своїх доводів та аргументів не надав жодних доказів, які б вказували на наявність обставин та фактів, що у своїй сукупності давали б можливість зробити висновок про необґрунтованість обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

На додаток до цього суд звертає увагу, що процесуальне законодавство не містить чітких критеріїв визначення ступеня обґрунтованості обвинувачення, його обсягу та змісту, але відповідно до усталеної практики ЄСПЛ під обґрунтованим обвинуваченням слід розуміти таке обвинувачення, що підкріплюється сукупністю певних відомостей, доказів, обставин та фактів, що дають можливість переконати об`єктивного спостерігача в причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Тобто, встановлення обґрунтованості обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не вимагає встановлення у її діях ознак кримінального правопорушення, доведення їх відповідними доказами та не вимагає констатації того факту, що саме ця особа вчинила відповідне кримінальне правопорушення, а лише вимагає визначення того, що особа може бути причетна до відповідного кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що суду не було надано жодних додаткових відомостей, обставин, фактів та доказів, які б свідчили про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, то суд не вбачає наявності підстав для відступу від своїх висновків щодо того, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, які були викладені в ухвалі від 17.01.2023 року. Отже, зважаючи на наявні відомості, обставини та факти, а також матеріали справи, враховуючи, що не було встановлено додаткових нових обставин, що мали б істотний вплив в межах даного кримінального провадження суд вважає встановленою правову підставу для продовження строку тримання під вартою обґрунтованого обвинувачення.

Щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Прокурор у клопотанні зазначив, що ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися та продовжують існувати в такому ж самому обсязі.

Отже, підставою для продовження строку тримання під вартою у даному випадку у відповідності до клопотання прокурора є наявність достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 : 1) буде переховуватися від суду; 2) вчинить нове кримінальне правопорушення.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заявив, що відсутні підстави для продовження строку тримання під вартою, оскільки ризики, зазначені прокурором, мають абстрактний та неконкретний характер. На додаток до цього захисник ОСОБА_5 пояснив, що відповідні ризики є лише міркуваннями прокурора, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 не ухилявся від органу досудового розслідування та не планує ухилятися від суду, а також вчиняти нові кримінальні правопорушення. У той же час наявність у ОСОБА_4 стійких соціальних зв`язків у вигляді жінки та дитини з інвалідністю навпаки вказує на наявність механізмів стримування його поведінки, що могла б перешкоджати проведенню кримінального провадження та досягненню його завдань.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. На додаток до цього судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, а також офіційно зареєстрований та фактично постійно проживає на території іншої територіальної громади, тобто обвинувачений не має стійких та стримуючих зв`язків соціального та іншого характеру, що могли б дисциплінувати, виправляти та стримувати його поведінку та самого обвинуваченого саме на території Вишгородського району Київської області. Факт наявності дружини та дитини з інвалідністю сам по собі не вказує на те, що це буде стримувати обвинуваченого від реальної та потенційної негативної процесуальної поведінки, оскільки не доведено яким саме чином зазначений факт стримує обвинуваченого від ухилення від суду, утримує його на території Вишгородської територіальної громади.

Крім того, суд враховує ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_4 , побачивши службовий автомобіль працівників поліції після вчинення кримінального правопорушення, з метою уникнення можливості бути викритим у своїй злочинній діяльності, здійснив різкий розворот та розпочав рух у зворотному напрямку, тим самим викликав у працівників поліції підозру, після чого на їх вимоги обвинувачений не зупинявся та продовжував переховуватись на транспортному засобі, який є джерелом підвищеної небезпеки, та міг завдати істотної шкоди третім особам.

Вищевказані обставини щодо намагання обвинуваченого ОСОБА_4 втекти від працівників поліції не спростовувалися та не заперечувалася стороною захисту.

Зазначені обставини на думку суду свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи реальність та невідворотність притягнення його до кримінальної відповідальності, не зважаючи на небезпеку для інших членів суспільства, нехтуючи правилами співжиття, порушуючи громадський порядок та спокій інших людей, може вчиняти дії різного та небезпечного характеру, що спрямовані на уникнення обвинуваченого від притягнення до відповідальності.

Отже, суд, враховуючи відсутність будь-яких нових відомостей та обставин, що істотно впливають на вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, зважаючи, що судове провадження перебуває лише на етапі підготовчого провадження та не є завершеним, встановив, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи поза місцем попереднього ув`язнення, буде допускати негативну процесуальну поведінку, що полягає в ухиленні від суду з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо продовження існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити нове кримінальне правопорушення, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 неодноразово був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ККУ. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_4 02.06.2009 року був засуджений Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289 ККУ України до 7 років 6 місяців позбавлення волі; 09.11.2018 року був засуджений Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 289 ККУ України до 5 років позбавлення волі. Крім того, судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, у період застосування до нього запобіжного заходу у вигляді застави в межах кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України.

На додаток до цього суд враховує ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно ніде не працевлаштований, не має легального та стабільного джерела доходу.

У сукупності зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_4 до антисоціальної та небезпечної поведінки у вигляді вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням чужим майном та оберненням його на свою користь з метою подальшого особистого збагачення за рахунок чужого майна. При цьому зважаючи на наявність декількох судимостей за вчинення кримінальних правопорушень, суд доходить до висновку, що державно-владний примус у вигляді притягнення до відповідальності не забезпечує належного стримуючого, виховного та стимулюючого характеру для обвинуваченого ОСОБА_4 , що позбавляє можливості говорити про інтеграцію обвинуваченого у суспільство, корегування його поведінки на основі принципів та правил дружнього співжиття у соціумі, а відповідно і позбавляє можливості говорити про зниження ступеня суспільної небезпечності самого обвинуваченого.

Враховуючи, що вищезазначені встановлені обставини не були спростовані, а також враховуючи, що судом не було встановлено будь-яких інших нових обставин, які істотно впливали б на висновки щодо можливості обвинуваченого вчинити нові кримінальні правопорушення, зважаючи на те, що судове провадження у справі не завершено та перебуває лише на етапі підготовчого судового засідання, то суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за яке відповідно до санкції передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Отже, судом встановлено наявність виключної правової підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відповідно і можливість продовження строку тримання під вартою за умови доведеності факту неможливості застосування більш м?якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини злочину, його суспільну небезпечність та характер вчиненого злочину, за яким обвинувачується ОСОБА_4 та який спрямований проти чужої власності та на порушення безпеки у суспільних відносинах, пов`язаних з використанням транспортних засобів, які є джерелами підвищеної небезпеки для суспільства. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, тобто обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення у період дії воєнного стану, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки його діяння. На це, зокрема, вказує те, що законодавцем вчинення певних кримінальних правопорушень у період дії воєнного стану було виведено як ознаку особливо кваліфікуючого складу кримінального правопорушення.

При цьому суд враховує спосіб вчинення злочину та поведінку обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення, який, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, ставлячи під ризик життя та здоров`я інших людей, громадський порядок та спокій, намагався втекти від працівників поліції на викраденому транспортному засобу та не реагував на їх законні вимоги. Крім того, обвинувачений з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення використовує найбільш несприятливий для населення України час, надзвичайну обстановку, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася Україна, для реалізації своєї протиправної мети та незаконних цілей.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела прибутку, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується його вчинення, його підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 зазначав, що з огляду на відсутність ризиків, на які посилається прокурор, є можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту. На додаток до цього, захисник ОСОБА_5 надав у судовому засіданні довідку Київської міської медичної частини від 23.02.2023 року № 272 КММЧ/КИ-23, яка видана ОСОБА_4 , в якій зазначається, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в Київській міській медичній частині з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг, ризик 3 (високий). Ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз. СН 0. Стан здоров`я на даний час відповідає перебігу наявного хронічного захворювання. Є потреба постійного прийому гіпотензивних препаратів. У зв`язку з цим захисник ОСОБА_5 наголошував на тому, що продовження строку тримання під вартою погіршить стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 , якому в умовах слідчого ізолятору не забезпечується все необхідне для перебігу хронічного захворювання.

У той же час суд звертає увагу, що наявність у обвинуваченого захворювання, що унеможливлює його тримання в умовах слідчого ізолятора, є суттєвою обставиною, яка враховується під час вирішення питання про продовження строку застосування запобіжного заходу. Продовження тримання під вартою особи, стан здоров`я якої потребує спеціального догляду та умов, які не забезпечуються в установі, в якій вона вимушена в силу судового рішення утримуватися, становить суттєве порушення не тільки права на свободу та особисту недоторканість, але і права на повагу до людської гідності. Але для цього відповідні обставини мають бути встановлені та доведені у встановленому порядку, як і те, що саме наявність відповідної хвороби впливає на неможливість продовження тримання обвинуваченого під вартою. Натомість зазначена Довідка не містить ані розшифрування відповідного захворювання, ані характер його впливу на організм обвинуваченого, ані порядок його лікування, ані умови, в яких він повинен утримуватися, ані те, що подальше перебування в умовах слідчого ізолятору тільки погіршить стан перебігу хронічного захворювання.

Суд в межах кримінального провадження є учасником процесу, який має володіти знаннями права та порядком його застосування. У разі виникнення потреби в застосуванні спеціальних знань, що не пов`язані з питаннями права, в межах кримінального провадження передбачається можливість призначення експертизи з відповідного не правового питання. Внаслідок цього суд не має відомостей, знань і не повинен ними володіти, що стосуються виду захворювань, їх характеру, ступенів, наслідків впливу на організм людини, порядку їх лікування, зокрема, ліки, які необхідно вживати, умови, в яких потрібно перебувати. Зважаючи на це, а також враховуючи, що вищезазначена Довідка не вказує на неможливість продовження перебування ОСОБА_4 в умовах слідчого ізолятору у зв`язку з хронічним захворюванням, а також те, що суд за відсутності відповідних спеціальних знань у галузі медицини позбавлений можливості самостійно це визначити, то суд критично ставиться до наданої захисником Довідки як такої, що не дає хоч якісь підстави вважати наявність хронічного захворювання перешкодою для продовження строку тримання під вартою.

З огляду на це, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає допустимим продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає продовженню на строк 2 (два) місяці.

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Суд звертає увагу, що ухвало Вишгородського районного суду Київської області від 17.01.2023 року розмір застави як альтернативного запобіжного заходу до тримання під вартою вже було зменшено у відповідності до ступеню встановлених ризиків. Додаткових відомостей, обставин та фактів, що зменшували ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно давали б можливість пропорційно зменшити розмір застави, який би був достатній для виконання покладених обов`язків, судом не встановлено. Отже, розмір застави підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 176-178, 183, 193-194, 197, 199, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити у повному обсязі.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці до 10 травня 2023 року.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Залишити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заставу - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 214 720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) грн.

Обвинувачений ОСОБА_4 або заставодавець (інша фізична чи юридична особа) мають право у будь-який момент внести заставу у вказаному розмірі в порядку ст. 182 КПК України.

У разі внесення застави на підставі ст. 194 КПК України зобов`язати ОСОБА_4 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду, яких повідомляти про зміну місця свого проживання й без дозволу останніх не відлучатися з населеного пункту за місцем проживання, утримуватись від спілкування зі свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Згідно ч. 8 і ч. 10 ст. 182 КПК України в разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави, а при зверненні застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Термін дії обов`язків, покладених судом у разі внесення застави, обчислювати з дня внесення застави до 10 травня 2023 року.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 14 березня 2023 року о 15 годині 00 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1