Справа № 341/2120/21
Провадження № 11-кп/4808/109/23
Категорія ст. 185 ч. 3 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано - Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду Івано - Франківської області від 17 березня 2022 року, відносно ОСОБА_8 за ст. 185 ч.3 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бурштин, Івано - Франківської області, проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що вирок Галицького районного суду від 17 березня 2022 року необхідно змінити, призначивши йому більш м`яке покарання.

Зазначає, що суд першої інстанції призначаючи йому покарання не врахував всіх обставин, які пом`якшують покарання, а саме те що у нього на утриманні перебуває малолітня дитина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та матір похилого віку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував майнову шкоду потерпілому ОСОБА_12 . Вказує, що кримінальне правопорушення вчинене ним через збіг тяжких життєвих обставин, а саме був борг за квартиру, не було що їсти.

Просить вирок Галицького районного суду від 17.03.2022 року змінити та призначити покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст. 69 КК України, без позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишено без задоволення. Вирок Галицького районного суду від 17 березня 2022 року щодо ОСОБА_8 за ст. 185 ч.3 КК України залишено без змін.

На вказану ухвалу апеляційного суду обвинуваченим ОСОБА_8 було подано касаційну скаргу.

Постановою колегії суддів Верховного Суду від 20 грудня 2022 року, касаційну скаргу засудженого задоволено частково.

Ухвалу Івано - Франківського апеляційного суду від 06 червня 2022 року стосовно ОСОБА_8 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Верховний Суд своє рішення мотивував тим, що суд апеляційної інстанції допустив порушення права засудженого на захист, не надав йому можливості брати особисту участь під час апеляційного перегляду та відстоювати свою позицію в суді, що відповідно до ст. 412 КПК України є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та не відповідає гарантіям справедливого суду, закріпленим у пункті 1 та підпункті «с» пункту 3 статті 6 Конвенції, тому ухвала підлягає безумовному скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк покарання вказано обчислювати з часу затримання у порядку виконання вироку.

Стягнуто з ОСОБА_8 на відшкодування судових витрат за проведення експертиз 686 гривень 48 копійок в дохід держави.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 повторно таємно викрав чуже майно - потерпілого ОСОБА_12 поєднано з проникненням у інше приміщення, при наступних обставинах.

В період часу з 27 липня 2021 року по 15 серпня 2021 року ОСОБА_8 перебував на стажуванні різноробочим у ТЦ «Гулівер», що за адресою: вул. Калуська, 5, м. Бурштин, Івано-Франківської обл.

Під час проходження вказаного стажування, 10 серпня 2021 року ОСОБА_8 , перебуваючи у приміщенні ТЦ «Гулівер», побачив, що з одного з підсобних приміщень, яке виділене для здійснення своїх обов`язків працівнику по обслуговуванню різного виду обладнання торгового центру ОСОБА_12 і до якого ОСОБА_8 не мав вільного доступу, вийшов ОСОБА_12 та не зачинив за собою вхідні двері даного приміщення. При цьому, ОСОБА_8 усвідомлюючи, що у вказаному приміщенні можуть знаходитись цінні речі вирішив проникнути усередину з метою їх крадіжки.

Для приведення свого злочинного наміру до виконання ОСОБА_8 через незачинені на замок вхідні двері незаконно проник у підсобне приміщення, де почав шукати майно, яке б можна було викрасти.

При цьому, ОСОБА_8 виявив у ніші стола паперову коробку, у якій зберігались грошові кошти ОСОБА_12 у сумі 45 000 грн., та переконавшись, що поблизу нікого немає і за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, повторно вчиняючи кримінальне правопорушення, таємно викрав вказані вище грошові кошти.

З викраденими грошима ОСОБА_8 покинув місце вчинення кримінального правопорушення та у подальшому розпорядився ними на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_12 майнову шкоду в розмірі 45 000 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , підтримали подану апеляційну скаргу просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України не пов`язане із позбавленням волі;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, просив залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений правильно зрозумів зміст обставин кримінального провадження, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому розслідуванні, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ст.349 ч.3 КПК України, а тому вирок суду у цій частині не переглядатиметься судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України.

Висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у повторному викраденні чужого майна та про кваліфікацію таких дій обвинуваченого за 185 ч.3 КК України за обставин, викладених у вироку - є обґрунтованим.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання було не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини та призначено надто суворе покарання, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими.

Так, як призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції визнано обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого суд визнав рецидив злочинів.

Також, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який має постійне місце проживання, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не працює, одружений на утриманні має одну малолітню дитину, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став.

Тому на думку колегії суддів, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , наведені в апеляційній скарзі про те, що судом не враховано пом`якшуючі обставини є безпідставними, оскільки всі переліченні ним в апеляційній скарзі пом`якшуючі обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання.

Окрім цього, санкція ст. 185 ч.3 КК України, передбачає покарання у виді

позбавлення волі на строк від трьох до шести років. Проте, суд першої інстанції врахувавши особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання застосував щодо ОСОБА_8 мінімальне покарання.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе лише за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та відповідно і підстав для висновку про можливість застосування ст. 69 КК України.

Більш м`яке покарання за ч. 3 ст. 185 КК України не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану. Доводи апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_8 повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими належними доказами, яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити - без задоволення.

Вирок Галицького районного суду Івано - Франківської області від 17 березня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5