Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0011396 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Дніпровським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2022 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 03.07.2022 включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу про зміну йому запобіжного заходу або визначити розмір застави з урахуванням того, що він обвинувачується у вчиненні злочину без застосування насильства.

Посилаючись на положення ст.ст.177, 178 КПК України, якими визначено мету і підстави застосування запобіжних заходів, а також обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зазначає, що прокурор, за клопотанням якого суд прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою, стверджує про наявність належних та допустимих доказів його винуватості. Разом з тим, здійснення досудового розслідування не уповноваженими особами має наслідком визнання зібраних доказів, процесуальними джерелами яких є документим, недопустимими, на що суд уваги не звернув. ОСОБА_7 стверджує, що в постанові про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні був відсутній підпис керівника відповідного органу прокуратури, який з`явився у цій постанові та повідомленні слідчого про початок досудового розслідування лише після того, як сторона захисту вже після підготовчого судового засідання пред`явила їх фотознімки. На користь того, що постанова є сфальсифікованою, на переконання обвинуваченого, свідчить і те, що в ній вказаний інший номер кримінального провадження.

Крім того, ОСОБА_7 зазначає про порушення його права на захист під час повідомлення про підозру та його особистого обшуку після затримання за відсутності захисника, участь якого є обов`язковою. Звертає увагу і на невідповідність клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою вимогам ст.199 КПК України.

Враховуючи те, що на території України йде повномасштабна війна з Російською Федерацією, і за своїми даними він повністю відповідає вимогам до спеціальних підрозділів Збройних Сил України, має навички володіння зброєю та загальну військову підготовку, яку здобував на військовій кафедрі інституту ім. Черняховського, заявляє про свою готовність проходити службу у разі зміни запобіжного заходу.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого і захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Зважаючи на те, що прокурор не подав клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке б відповідало вимогам ст.ст.184, 199 КПК України, суд першої інстанції, фактично, не розглядав клопотання прокурора, як про це стверджує обвинувачений, а вирішував питання доцільності продовження тримання під вартою, на користь чого свідчить зміст ухвали та посилання на положення ч.3 ст.331 КПК України.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, а саме, можливість перешкодити кримінальному провадженню з метою ухилення від кримінальної відповідальності, продовжити злочинну діяльність, і тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде достатнім для запобігання цим ризикам і забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам обвинуваченого, який стверджує про відсутність допустимих доказів його винуватості. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна. Крім того, суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 вже ухилявся від суду, у зв`язку з чим оголошувався його розшук, і що до Подільського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт, яким ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, в період перебування у розшуку.

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину з погрозою застосування насильства, суд не знайшов підстав для визначення йому розмір застави.

Дав оцінку суд і позиції обвинуваченого про готовність вступити до лав Збройних Сил України, враховуючи відсутність документів на підтвердження військового досвіду та стану здоров`я, а також заяви ОСОБА_7 про його неадекватну поведінку внаслідок систематичного вживання алкогольних напоїв та наркотичних засобів і необхідність у зв`язку з цим призначити судову психіатричну експертизу.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що ОСОБА_7 з великою ймовірністю може переховуватися від суду, іншим чином перешкодити кримінальному провадженню та продовжити злочинну діяльність, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3