В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" травня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

та його учасників

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002629 від 11.09.2021 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, на утриманні перебуває син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, зокрема, в останнє вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.11.2017 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, до позбавлення волі строком на 3 роки та звільненого 30.04.2020,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального Кодексу України (далі КК),
у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 10.09.2021 приблизно о 16 годині 13 хвилин, перебував за адресою: АДРЕСА_3 , в приміщенні аптеки «НЦ», де у нього виник злочинний умисел спрямований на вчинення таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у підсобне приміщення.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна, пов`язаного з проникненням до підсобного приміщення, з метою особистого протиправного збагачення, усвідомлюючи небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає та не зможе завадити вчиненню протиправних дій, ОСОБА_5 підійшов до дверей приміщення службового кабінету завідувача аптеки.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 відчинив двері та проник до указаного кабінету завідувача аптеки «НЦ», де продовжив свої злочинні дії, й пройшовши до підсобного приміщення, таємно викрав із жіночої сумки гаманець фірми «Berlin-Chemie» прямокутної форми чорного кольору, в якому перебували наступні речі: банківські картки (Приват Банк, Укрсиб Банк, Альфа Банк, Ощад Банк, Беларусь Банк 2 шт.), паспорт громадянина України та картку платника податків на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , золота обручка «Орикс» із вставкою діамант білого кольору вартістю 2 062 грн., золота каблучка з 3-ма фіанітами білого кольору вартістю 2 000 грн., золотий ланцюжок вартістю 2 000 гривень, золота підвіска у вигляді ромбу із вставками з бриліантів білого кольору вартістю 4 700 грн., грошові кошти в розмірі 15 гривень (різними купюрами), що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Завершивши свої злочинні дії, ОСОБА_5 , зберігаючи при собі викрадене майно, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядившись на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 10 777 гривень 00 копійок.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Так, обвинувачений ОСОБА_5 будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, дав покази, в яких підтвердив обставини викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення.

Також, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із проаналізованими речовими доказами, які Суд дослідив у порядку ст.ст. 357, 359 КПК України, з урахуванням показань потерпілої, які сприймали безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.09.2021 слідує, що ОСОБА_6 повідомила, що 10.09.21 о 16:30 год. за адресою: м. Київ, вул. Стальського, 22/10 аптека НЦ виявила відсутність власних речей.

Згідно протоколу перегляду відеозапису від 24.09.2021 за участю потерпілої слідує, що слідчий провів огляд та перегляд диску з відеозаписами наданими 11.09.21 ТОВ «Аптека НЦ» на запит слідчого від 11.09.21.
Об`єктом огляду є СD-R диск, на якому містяться відеозапис.
У ході слідчої дії установлено, що на кадрі фото № 1, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 10.09.2021 о 16:11:22 у приміщенні Аптеки НЦ за адресою: АДРЕСА_3 , відображено фрагмент відеозапису із зображенням чоловіка (особа 1) та жінки (особа 2), які заходять до приміщення аптеки.
Особа 1: чоловік зростом приблизно 170 см, слов`янської зовнішності, з чорним корокостриженим волоссям, який одягнений в білу футболку із написами на ній, сині джинси та чорне взуття. Вказаний чоловік виходить зі станції метро «Лівобережна».
Особа 2: жінка, зростом приблизно 165 см, слов`янської зовнішності, світле волосся зібране у хвостик ззаду, на голові містяться сонцезахисні окуляри, яка одягнена у чорну футболку, чорні штани, при собі має рюкзак на якому міститься сорочка червоно-чорного кольору, на лівій руці має годинник білого кольору.
Потерпіла зазначила, що, 10.09.2021 коли вона одна знаходилась на робочій зміні в аптеці НЦ за адресою: АДРЕСА_3 , в той час як обслуговувала клієнтів - двох дівчат, до приміщення аптеки зайшли двоє осіб, чоловік та жінка, які зображені на фото 1. Вказані особи відповідають опису зазначеному вище по тексту.
На кадрі фото № 2, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 10.09.2021 о 16:11:45, відображено фрагмент відеозапису на якому особа 2 йде на касу до фармацевта, щоб купити товар, а особа 1 в цей час залишається поруч із входом до аптеки та очікує на особу 2.
Потерпіла зазначила, що жінка підійшла до каси та попросила продати їй два шприца, а чоловік в цей час залишався очікувати її біля входу до приміщення аптеки, поруч із яким розташований вхід до службового (підсобного) приміщення, де розташований її службовий кабінет, як завідувача аптеки та підсобна кімната (роздягальня), де працівники залишають свій одяг та особисті речі. Вказана службова кімната запирається за допомогою ключа, який завжди знаходиться у дверях.
На кадрі фото № 3, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 10.09.2021 о 16:13:01, відображено фрагмент відеозапису із зображенням чоловіка (особа 1), який відкрив двері до службового (підсобного) приміщення в Аптеці НЦ та заходить усередину приміщення.
Потерпіла зазначила, що на вказаному кадрі чоловік привідкрив двері до службової кімнати, де знаходиться її службовий кабінет та особисті речі.
На кадрі фото № 4-5, здійсненому камерою спостереження (camera 04) 10.09.2021 о 16:13:02-16:13:03, відображено фрагменти відеозапису із зображенням чоловіка (особа 1), який відкрив двері до службового (підсобного) приміщення в Аптеці НЦ та заходить усередину приміщення, а саме до другої службової кімнати.
Потерпіла зазначила, що на вказаному кадрі чоловік зайшов до службової кімнати, де знаходиться її робоче місце, як завідувача аптеки та пройшовши його направився до підсобної кімнати, де міститься роздягальня, в якій вона залишила свої особисті речі.
На кадрі фото № 6, здійсненому камерою спостереження (camera 04) 09.10.2021 о 16:13:10, відображено фрагмент відеозапису із зображенням чоловіка (особа 1), який виходить із приміщення службової (підсобної) кімнати та ховає собі у штани під пояс клатч (сумку) чорного кольору.
Потерпіла зазначила, що на вказаному кадрі, зазначений чоловік виходить із приміщення роздягальні та викравши її гаманець, який вона чітко впізнає, а саме: шкіряний гаманець фірми «Berlin-Chemie» прямокутної форми чорного кольору, кладе його собі за пояс штанів та виходить із приміщення службової кімнати.
Усередині гаманця знаходились наступні цінності, що належне їй, а саме: золота обручка «Орикс» із вставкою діамант білого кольору; золота каблучка з 3-ма фіанітами білого кольору; золотий ланцюжок; золота підвіска у вигляді ромбу із вставками з бриліантів білого кольору; грошові кошти у сумі 15 гривень; паспорт громадянина України та картка платника податків; банківські картки наступних банків: 1 шт. Приват Банк, 1 шт. Укрсиббанк, 1 шт. Альфа Банк, 1 шт. Ощад банк, 2 шт. Білорусь банк.
На кадрі фото № 7, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 09.10.2021 о 16:13:15, відображено фрагмент відеозапису із зображенням чоловіка (особа 1), який виходить із приміщення службової (підсобної) кімнати до загальної зали аптеки.
На кадрі фото № 8, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 09.10.2021 о 16:13:23, відображено фрагмент відеозапису із зображенням чоловіка (особа 1), який закриває двері до підсобного приміщення аптеки.
Потерпіла зазначила, що на вказаному кадрі відображено, як зображений чоловік закриває двері до службової кімнати і саме в цей момент вона почула звук їх закриття, та запідозрила, що чоловік, який очікував на дівчину, яка купувала шприци, проник до підсобної кімнати, а тому звернула на нього увагу і він помітно занервувавши, швидко вийшов із приміщення аптеки та зник у невідомому напрямку.
На кадрі фото № 9, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 09.10.2021 о 16:13:38, відображено фрагмент відеозапису із зображенням чоловіка (особа 1), який побачивши фармацевта, виходить із приміщення аптеки.
На кадрі фото № 10, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 09.10.2021 о 16:13:53, відображено фрагмент відеозапису на якому фармацевт аптеки заходить до службового (підсобного) приміщення, щоб переконатись чи все у порядку. Особа 2 в цей момент знаходиться поруч із вікном та пакує товари, які придбала.
Потерпіла зазначила, що розрахувавши дівчину, відразу пішла до службової кімнати, щоб пересвідчитись чи все у порядку, проте зайшовши до роздягальні відразу виявила, що її сумка, яка знаходилась на стільці була розкрита. Оглянувши її виявила, що з неї зник шкіряний гаманець фірми «Berlin-Chemie» прямокутної форми чорного кольору усередині якого знаходились указані цінності.
На кадрі фото № 11, здійсненому камерою спостереження (camera 01) 09.10.2021 о 16:14:03, відображено фрагмент відеозапису на якому фармацевт вибігає із службового приміщення та із приміщення аптеки, щоб озирнутися. В цей час особа 2 також виходить із приміщення аптеки.
Потерпіла зазначила, що зрозумівши, що крадіжку вчинив чоловік, який очікував на дівчину, яку вона розраховувала на касі, вона вибігла на вулицю, але даного чоловіка вже не було на місці, але ще була дівчина, яка прийшла разом із ним, тож вона зпитала у неї, де її друг, а вона відповіла що нікого не знає. Після цього відразу викликала працівників поліції.
На цьому огляд відеозапису завершено.

При цьому, даний відеозапис з камери спостереження, як речовий доказ, був досліджений судом, у порядку ст.ст. 357, 359 КПК, та установлено, що відображений на відео алгоритм дій прямо кореспондується з даними протоколу огляду відеозапису від 24.09.2021, тобто обставинами визнаними судом доведеними.

Будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, пятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_6 надала суду показання тотожні даним відображеним нею під час слідчої дії огляду від 24.09.21, тим самим підтвердивши обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

Згідно протоколу ОМП від 10.09.21 об`єктом огляду є технічне приміщення в аптеці "Низьких цін№ та виявлено факт знаходження в аптеці камер відеоспостереження.
З ілюстрованої таблиці до цього протоколу слідує, що на фото в підсобній кімнаті міститься знімок жіночої сумки, яка знаходиться у розкритому стані.

Відповідно до протоколу затримання від 11.09.21 ОСОБА_5 був затриманий о 14:00 год. 11.09.21.

Згідно протоколу обшуку особи від 11.09.21 було проведено указану слідчу дію та вилучено в обвинуваченого в т.ч. одяг, мобільний телефон, банківську карту, грошові кошти.
Ухвалою слідчого судді цього місцевого суду від 13.09.2021 у справі № 755/15158/21 накладено арешт на вилучене під час обшуку особи майно та 20.09.21 провеедно огляд предметів - одягу в т.ч. джинсів.

Вартість майна установлено, як дійсну, у порядку алгоритмів окреслених ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020) в т.ч. на підставі чеків вартості указаних товарів, котрі надала потерпіла 14.09.21.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

Також Суд аналізуючи дотримання в цілому порядку визначеного КПК, зауважує, що Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано.

Так, підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні такого підходу Суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Та те, що у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, указав, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Так, порушень вимог ст. 237 КПК під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.

Порушень вимог ст. 87 КПК України не установлено.
Так, щодо відеозапису слід указати, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанова від 24 жовтня 2018 року в справі № 733/249/16-к указав, що після огляду предмет визнається речовим доказом і долучається до кримінальної справи мотивованою постановою (ухвалою), яким завершується формування даного виду доказу. Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальній справі.
Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.
У цій ситуації, джерело фактичних даних, прямо доводить собою, обставини, які у розумінні ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в цій справі, щодо дати, часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення.
Щодо обшуку затриманої особи слід відмітити, що Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 у справі № 754/5978/16-к указав, що оцінювати цю слідчу дію суд має через призму законності проведення обшуку затриманого, відповідно до вимог частини 3 вищевказаної норми закону (ст. 208), яка указує, що уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу, а у цій ситуації, такі передумови були дійсними, сам протокол наявний.

Щодо відеозапису, котрий отриманий, у порядку ст. 93 КПК, то слід відмітити, що такий порядок є дійсним в ключі позиції Верховного Суду в постанові від 31 березня 2021 року в справі № 333/1539/16-к, в постанові від 19 травня 2020 року в справі № 490/10025/17. Адже, згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання особою, у володінні яких перебувають певні речі, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Щодо наявності у протоколах певних недоліків, у питанні їх оформлення та описок, то Суд сприймає їх, як такі, що заслуговують на увагу, однак виходить з того, що сама по собі описка, тобто зроблена слідчим механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо), не указує на недопустимість такого документу.

Тобто, слідчі дії проведено з дотриманням норм КПК України, а тому відсутні підстави уважати дані докази недопустимими.
Самі протоколи відповідають вимогам Кодексу в частині питання їх оформлення.

При кваліфікації дій обвинуваченого, Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пунктів 3-4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

У правовому висновку, викладеному в постанові від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к, провадження № 13-14кс18), Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання про наявність чи відсутність ознаки «проникнення», вказала, що, як правильно зазначено в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2012 року у справі №5-15кс12в, під час здійснення такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Тобто, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака… передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має… При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище»… вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

З урахуванням того, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 185 КК кримінальна відповідальність передбачена за крадіжку, поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або, що завдала значної шкоди потерпілому.

Хоча чинний КК не містить законодавчої дефініції поняття «інше приміщення», однак його тлумачення дається в усталеній судовій практиці та в доктрині кримінального права.

Такий підхід свого часу був відображений у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 6 листопада 2009 року.

Зокрема, як було зазначено в цій постанові, під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

Поняття "інше приміщення" включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).

Під сховищем у постанові пропонувалося розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

Схожі визначення вказаним поняттям неодноразово надавалися також Касаційним кримінальним суд у складі Верховного Суду.

Зокрема, аналогічне визначення поняття «інше приміщення» міститься в постанові Верховного Суду від 13 червня 2019 р. у справі № 428/1457/18 (у цій справі за ч. 3 ст. 185 КК було кваліфіковано крадіжку з машинного приміщення котушки гальмівного пристрою ліфта) та інших.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к) визначено, що під поняттям «сховище» розуміється певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охорони, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Таким чином, конструкція ч. 3 ст. 185 КК України побудована таким чином, що кваліфікуюча ознака визначається від найбільш вузького поняття «житло» до більш широкого «інше приміщення» і далі до «сховища».
Така конструкція дозволила законодавцю охопити широкий перелік об`єктів, крадіжка з проникненням до яких утворює кваліфікований склад злочину.

Разом із тим, ці поняття в деяких випадках можуть співпадати за обсягом. Так, поняття «житло» та «інше приміщення» охоплюються родовим поняттям «приміщення», а поняття «житло» та «інше приміщення» можуть частково співпадати за обсягом із поняттям «сховище». Іноді житло або приміщення можуть водночас мати певні ознаки сховища (оскільки в них може постійно чи тимчасово зберігатися певне майно), водночас сховище не обов`язково має бути розташованим в приміщенні.

Тому в цілях кваліфікації злочину за ч. 3 ст. 185 КК встановлення факту крадіжки, поєднаної з проникненням до житла або іншого приміщення, не потребує подальшого встановлення і доказування ознак сховища.

Тим самим, крадіжку чужого майна, поєднана з проникненням до службове приміщення підприємства/установи/організації (аптеки), яке має обмежений режим доступу (для працівників) слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК як крадіжку, поєднану з проникненням до «іншого приміщення».

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у інше приміщення.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують або ж обтяжують покарання, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, не установлено.

Щодо щирого каяття, то Суд зауважує, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).

Цих обставин в їх сукупності, в даній справі, не установлено .

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, спосіб життя, характеристики, наявність на утриманні членів сім`ї які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 185 КК України у виді позбавлення волі.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, Суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, у т.ч. в ключі того, що особа є тричі засудженою за вчинення злочинів проти власності, та, оскільки, однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
При цьому, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Адже, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, а в цій ситуації, саме в ключі особи обвинуваченого, тільки дане покарання матиме змогу достягнути мету визначену ст. 50 КК.

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_6 (позивач) до обвинуваченого (відповідач) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, витрат на юридичну допомогу, Суд виходить з наступного.
В постанові від 26 травня 2020 року у справі № 398/4782/18 Верховний Суд зауважив, що потерпіла, подаючи до суду першої інстанції позовну заяву визначилася зі змістом позовних вимог, способом захисту своїх прав та інтересів, тобто із сумою відшкодування заподіяної їй як матеріальної, так і моральної шкоди, а також із відповідачами, з яких вона вважала за необхідне стягнути цю суму, а тому суд повинен був розглядати заявлені потерпілою стороною позовні вимоги виключно в межах заявленого нею позову.
В цій ситуації з позову слідує, що (1) матеріальна шкода в сумі 10 777, 00 грн. складається з вартості вкраденого майна, (2) моральна шкода в сумі 20 000, 00 грн. обумовлюється душевними стражданнями, й погіршеним внаслідок цих страждань станом здоров`я, (3) витрати на правову допомогу в сумі 5 000, 00 грн. ґрунтуються на факті залучення адвоката у цьому провадженні та вартості його послуг.
Відповідно Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Щодо матеріальної щкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У цій ситуації, установлено, що судом визнано доведеним, що обвинувачений учинив 10.09.21 крадіжку відносно цивільного позивача та заволодів її майном вартістю якого становить 10 777, 00 гривень.

Відповідно позов слід задовольнити в цій частині на указану суму.
Щодо питання моральної шкоди, то слід зауважити, що відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Позивач вказує на те, що моральна шкода складає 20 000 грн., яка обумовлюється душевними стражданнями, й погіршеним внаслідок цих страждань станом здоров`я, у т.ч. це стосується негативних переживань, спогадів, настороги, тривоги, емоційної реакції при згадуванні, тимчасової відірваності від активного соціального життя, зниженого та нестійкого настрою, порушення сну, неприємних сновидінь, емоційною напругою, нервовістю, дратівливістю.
У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За таких обставин Суд, враховуючи факт наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілої, яка була завдана кримінальним правопорушенням, визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає дійсним її розмір на рівні 5000 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то при визначені їх розміру Суд виходить з наступного.
Питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовано главою 8 КПК. Перелік видів таких витрат міститься у ст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК.
До таких належать, зокрема, витрати на правову допомогу. За правилами ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе потерпілий, а згідно ч. 1 ст. 124 того ж Кодексу, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Тотожного роду позицію з даного питання щодо алгоритму відшкодування потерпілому витрат на професійну правничу допомогу висловив і Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в ухвалі від 25.04.2018 в справі № 740/3447/17.
Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», які знайшли своє відображення, як слушні, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 569/10915/17, судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даному випадку, з цивільного позову вбачається, що 01.12.2021 між потерпілою та Адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист» укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до яких вартість послуг адвоката за цим договором становить 5 000 грн.
Так, згідно протоколу погодження договірної ціни від 01.12.21 до договору, було витрачено (1) 0.5 год. на опрацювання наданої замовником документації по вартості 620, 25 грн., (2) 0.5 год. на проведення консультації замовнику в усній формі за 620, 25 грн., (3) 3.5 год. на складання позовної заяви по вартості 4 341, 75 грн.
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 10.12.2021 убачається, що адвокатом потерпілій були надані послуги у сумі 5 000 гривень.
Згідно квитанції № 95 від 10.12.21, потерпілою сплачено суму 5 000 грн. за послуги адвоката згідно договору від 01.12.2021.
У світлі наведеного Суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, приходить до висновку, що цивільний позов в цій частині на суму заявлених вимог, а саме 5 000 грн., також підлягає задоволенню, як дійсний.
Дані витрати на правову допомогу стосуються вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, представництво під час досудового розслідування). Вони документально підтверджені та доведені (акти приймання-передачі наданих послуг, складений цивільний позов наявний у справі).
У той час, як, відповідно до ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Щодо питання запобіжного заходу, як заходу забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, то Суд враховуючи вимоги ст. 131-132, 177, 178 КПК України та дані про його особу, уважає за доречне залишити його без змін до набрання вироком законної сили.

Питання арештованого майна врегульовано згідно ст. 174 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою залишити змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,відраховувати з 11.09.2021.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням та витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 10 777 (десять тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 00 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. та 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. на професійну правничу допомогу, а всього 20 777 (двадцять тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 00 копійок.
В решті позовних вимог відмовити.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_9 від 13.09.2021 у справі № 755/15158/21, на майно, яке вилучено під час особистого обшуку ОСОБА_5 від 11.09.2021 року, за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: джинси синього кольору з написом «Fila» на кишені, білу футболку фірми «MAX WAY» з різноманітними написами на ній сіро-синіми літерами і цифрами, скасувати.
Речові докази, котрі згідно постанови слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 від 20.09.2021 (а.п. 84-85), передано на зберігання ОСОБА_5 , залишити у його володінні, а джинси синього кольору з надписом «Fila» та білу футболку «MAX WAY» повренути володільцю.

Речові докази: диски із відеозаписами залишити в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА