печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , представника володільця майна адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Києві провадження за клопотанням ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0002973 від 08.11.2014,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням від 10.12.2021, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.06.2019 №757/28090/19-к у кримінальному провадженні №0002973 від 08.11.2014.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що вказаною ухвалою було накладено арешт на перелік земельних ділянок, серед яких земельна ділянка, яка належить йому на праві власності, а саме земельна ділянка з кадастровим номером :07:019:0033 (площею 0,0254 га).

Зазначає, що вказаний арешт майна підлягає скасуванню, оскільки відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №285287691 від 17.11.2021 року, право приватної власності за фізичною особою ОСОБА_4 зареєстровано 03.02.2016 р.

Вказує, що він ОСОБА_4 не має ніякого відношення до кримінального провадження №0002973 від 08.11.2014, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 364 КК України, у нього відсутній процесуальний статус у зазначеному кримінальному провадженні. Земельна ділянка, на яку накладено арешт, отримана ним на законних підставах відповідно до договору купівлі-продажу від 03.02.2016, який ніким не оспорений, він як власник є добросовісним набувачем. Також земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 , перебуває під арештом вже досить тривалий період, при цьому, відсутні будь-які докази, в тому числі додаткові доводи, які б свідчили, що у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт існує подальша потреба.

Вказує, що органом досудового розслідування не встановлено та не доведено, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 є предметом злочину чи отримана незаконним шляхом; досудове розслідування триває з листопада 2014 року (тобто вже 7 років, а земельна ділянка перебуває під арештом вже більше 2 року та 5 місяців), проте в рамках вказаного кримінального провадження відсутні будь-які відомості про необхідність накладення арешту на земельну ділянку; правові підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_4 відсутні; можливий розмір шкоди, завданої злочином не вказаний; при накладенні арешту не враховано наслідки арешту майна особи, на майно якої накладено арешт, та яка не має ніякого відношення до кримінального провадження; не досліджено розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Жодним доказам не доведено та не підтверджено, що зазначена земельна ділянка, є такою, що набута внаслідок вчинення кримінального правопорушення. При цьому, подальше безпідставне перебування земельної ділянки під арештом призводить до порушення прав та законних інтересів власника арештованого майна. Такий ступінь втручання у права і свободи власника за жодних умов не може виправдовувати потреби та цілі розслідування.

Також зазначив, що в ухвалі не зазначено, яким саме критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у кримінальному провадженні, відповідає вказане нерухоме майно ОСОБА_4 , не встановлено наявність достатніх правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, з метою збереження речових доказів, оскільки відсутні докази на підтвердження того, що земельна ділянка є матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Тому вважає, що арешт слідчим суддею був накладений передчасно, без встановлення причетності майна до кримінального провадження, а відтак підлягає скасуванню.

Представник володільця майна адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримала та просила задовольнити.

Прокурор про місце, день та час розгляду клопотання повідомлявся належним чином, не з`явився, слідчий суддя, з огляду на заяву прокурора першого відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 від 04.07.2022 №31/2/1-37148вих-22, визнав можливим провести розгляд клопотання за його відсутності.

Заслухавши пояснення представника володільця майна, вивчивши матеріали клопотання, долучені до нього документи, приходжу до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Генеральною прокуратурою України розслідується кримінальне провадження № 0002973 від 08.11.2014, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 255, ч. ст. 364 КК України.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у ОСОБА_4 права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна, на якого, як володільця майна, йдеться посилання у змісті ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 03.06.2019 про арешт майна.

Між тим, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.06.2019 при накладенні арешту слідчий суддя виходив з того, що клопотання прокурора підлягає задоволенню та накладення арешту на земельні ділянки, які були отримані ОК «ЖБК» «Омега» для будівництва житла членами кооперативу, а у подальшому безпідставно відчужені на користь третіх осіб, оскільки вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, є предметом кримінального правопорушення, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів.

Вирішуючи клопотання про скасування арешту слідчий суддя виходить з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в постанові № 4 від 07.02.2014 «Про узагальнення судової практики розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження», арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Так, із фабули кримінального провадження №0002973 від 08.11.2014 вбачається, що посадові особи Харківської міської ради упродовж 2008-2014 роках, діючи за попередньою змовою із невстановленими особами (посередниками), налагодили схему незаконної видачі земельних ділянок на території міста Харкова особам понад норми встановлені ст. 121 Земельного кодексу України, шляхом реєстрації останніми юридичних осіб обслуговуючих кооперативів за напрямом діяльності житлово будівельні. Вказані земельні ділянки є предметом кримінального правопорушення, які були об`єктом кримінально протиправних дій. Метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів.

Як свідчать матеріали за клопотанням, ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності не притягується і статусом підозрюваного в даному кримінальному провадженні не наділений, як на момент накладення арешту, так і на момент розгляду клопотання про скасування арешту.

Жодних подій чи обставин, які б вказували на причетність ОСОБА_4 до кримінального правопорушення, по якому здійснюється досудове розслідування, не має, повідомлення про підозру у вчиненні злочину йому не оголошено. Зазначені доводи належними, допустими та достатніми в розумінні положень ст.ст. 84, 85, 86 КПК України доказами прокурором який не з`явився на виклик суду, не спростовані. Так, слідчому судді не надано доказів, які б свідчили про протилежне.

Що стосується визнання арештованого майна речовим доказам в кримінальному провадженні, то слідчий суддя погоджується з запереченнями заявника, що арештоване майно не підпадає під визначення речових доказів в кримінальному провадженні згідно ст.98 КПК України, оскільки органом досудового розслідування на даний час не представлено слідчому судді докази того, що майно набуто кримінально протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, яке б виправдовувало таке подальше обтяження майна.

Підсумовуючи викладене, враховуючи, що ОСОБА_4 не є особою, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, про підозру у вчиненні злочину йому не оголошено, що виключає можливість накладення арешту на його майно з підстав визначених ч. ч. 4, 5, 6 ст. 170 КПК України, наслідки арешту земельної ділянки для власника майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що земельна ділянка перебуває під арештом вже досить тривалий період, а саме вже понад 3 роки, а досудове розслідування триває з листопада 2014 року, тобто вже більше 7 років, слідчий суддя, з огляду також на позицію прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 в листі від 04.07.2022 про те, що на даний час відпала потреба у подальшому застосуванні такого арешту як заходу забезпечення кримінального провадження, приходить до висновку про відсутність у справі обставин, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння особою майном та обумовлювали арешт її майна, а відтак клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 від 10.12.2021 задовольнити.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.06.2019 року у справі №757/28090/19-к, на земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_4 , а саме з кадастровим номером :07:019:0033 (площею 0,0254 га), скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1