КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3
при секретарі судових засідань ОСОБА_4
за участю сторін:
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0004588 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, не одруженого, офіційно не працюючого, із середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Жовтневого районного суду м. Одеси від 28 травня 1999 року за ч. 1 ст. 140 КК України 1960 року, із застосуванням ст. 44 КК України 1960 року, до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 місяців, на підставі ст. 46-1 КК України 1960 року, відстрочено виконання вироку на 1 рік та призначено траф у розмірі 170 грн.;
- вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2001 року за ч. 2 ст. 206, ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року, із застосуванням ст. 42 КК України 1960 року, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, 19 липня 2002 року звільнений умовно-достроково з невідбутим строком покарання 5 місяців 9 днів;
- вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 року за ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 9 місяців, 05 липня 2007 року звільнений у зв`язку з відбуттям строку покарання;
- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, 10 червня 2011 року звільнений умовно-достроково з невідбутим строком покарання 4 місяці 24 дні;
- вироком Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років із конфіскацією майна, 02 червня 2020 року звільнений у зв`язку із відбуттям строку покарання;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

По справі вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Судом визнано доведеним, що 03 серпня 2020 року, близько 01 год. 25 хв., у ОСОБА_7 , який перебував в приміщенні супермаркету «АТБ», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 22 та побачив гроші у гаманці раніше незнайомого ОСОБА_8 , який розраховувався на касі за придбані товари, виник умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення майнової шкоди потерпілому та бажаючи їх настання, діючи умисно з корисливих мотивів, ОСОБА_7 дочекався доки ОСОБА_8 розрахується за придбані ним товари та вийде на вулицю. Після цього, ОСОБА_7 підбіг ззаду до ОСОБА_8 та почав наносити удари в область голови від яких останній втратив можливість чинити супротив.
В подальшому, ОСОБА_7 , зірвав із плеча потерпілого належну йому сумку, в якій знаходилось наступне майно, а саме: паспорт громадянина України виданий на ім`я ОСОБА_8 , мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 8», вартістю 3 499 грн., грошові кошти в сумі 650 гривень, дві банківські картки «ПриватБанк» та «Райффайзен Банк Аваль». Після чого, ОСОБА_7 тримаючи при собі майно потерпілого - з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
На рішення суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, не пов`язане з позбавленням волі.

Згідно доводів апеляційної скарги обвинуваченого, призначене йому покарання є надміру суровим, оскільки судом не враховано стан його здоров`я, дані про його особу та його щире каяття у вчиненому, а відтак на думку ОСОБА_7 , суд безпідставно не застосував щодо нього положень ст. 69 КК України.

Крім того, ОСОБА_7 зазначає, що з самого початку воєнної агресії Російської Федерації він писав заяву про залучення його до Збройних сил України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження в апеляційній скарзі обвинуваченого не заперечуються.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого.
Що стосується доводів ОСОБА_7 про надмірну суворість призначеного судом першої інстанції йому покарання, то колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Всупереч тверджень апелянта, суд першої інстанції дотримався вимог закону щодо загальних засад призначення покарання, зокрема врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, не одружений, офіційно не працює, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Також, суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання те, що ОСОБА_7 хворіє на тяжкі захворювання, та обставиною, яка його обтяжує рецидив злочину.

Вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких, поєднане із застосуванням насильства, що вказує на його підвищений рівень суспільної небезпеки. Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, в тому числі і за вчинення корисливих злочинів, в останнє у 2016 році, 02 червня 2020 року звільнений по відбуттю строку покарання, про те належних висновків для себе не зробив та 03 серпні 2020 року вчинив новий злочин. При цьому обвинувачений не одружений, осіб на утриманні не має, офіційно не працює.

Таким чином, на підставі вище наведеного, колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства, при цьому визначивши йому покарання у розмірі чотирьох років позбавлення волі, що є мінімальним покарання визначеним санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами обвинуваченого про суворість призначеного йому вироком суду першої інстанції покарання колегія суддів погодитись не може.
Також, є безпідставними і доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості застосування до нього положень ст. 69 КК України.

Ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, призначення покарання на підставі ст. 69 КК України, нижчого від найнижчої межі, можливе, за умови наявності певних обставин, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Однак, у обвинуваченого наявна лише одна обставина, яка пом`якшує покарання. За наведеного, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Що стосується доводів ОСОБА_7 з приводу того, що він писав заяву про залучення його до Збройних сил України, то вказані обставини не є підставою для зміни йому призначеного покарання при перегляді законності вироку суду першої інстанції.

Таким чином, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала Київського апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9