Справа № 127/2655/21
Провадження №11-кп/801/789/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участі: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
його захисника адвоката ОСОБА_8
та представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2022 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Вінниці, громадянин України, одружений, має на утриманні малолітню дитину, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 11.11.2019 Калинівським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 189, ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25500,00 грн.,
визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст. 286 КК України з призначенням йому покарання:
за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання на виконання вироку суду.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12.11.2020 до 19.08.2021 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
До набрання вироком законної обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання, але не більше 60 діб, починаючи з 14.06.2022 по 12.08.2022 включно з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до Вінницького міського суду Вінницької області; не відлучатися із населеного пункту за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місяця свого проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 200444 (двісті тисяч чотириста сорок чотири) гривні 00 копійок у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні в сумі 4740,05 грн.
Вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и в :

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він, 10.11.2020, близько 21 години 15 хвилин, керуючи автомобілем «BMW 320», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись у м. Вінниця по вул. Київській, в районі буд. №114, в момент об`єктивної появи у полі його зору пішохода ОСОБА_11 , який поза межами пішохідного переходу перетинав проїзну частину дороги зліва направо по напрямку руху автомобіля, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_11 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 03.11.2020 №1086 пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми - синців, саден та ран на голові, крововиливів в м`які тканини голови, перелому кісток склепіння та основи черепа, субарахноїдального крововиливу з ділянками забиття речовини головного мозку, набряку м`яких мозкових оболонок, набряку та набухання речовини головного мозку; закритої тупої травми грудей - крововиливів в міжреберні м`язи, правобічних переломів ребер з ушкодженнями обох листків плеври та тканини легень, правобічного гемопневмотораксу, перелому правої ключиці; закритої хребетно-спинно-мозкової травми, поширеного крововиливу в зв`язковий апарат по передньо-правій поверхні хребтового стовбура в проекції 7-го шийного та 1-го грудного хребців; закритої тупої травми живота саден та осаджень на шкірі живота, крововиливів в м`які тканини живота, розривів капсули та тканини печінки, гемоперитонеуму; відкритих та закритих переломів кісток верхніх та нижніх кінцівок; ознак загального, струсу тіла крововиливів в зв`язкові апарати внутрішніх органів.
Смерть ОСОБА_11 настала від вказаної сполучної травми тіла. Між даною травмою та смертю є прямий причинний зв`язок.
Водій ОСОБА_12 , за вищевикладених обставин порушив вимоги п. п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 та введених в дію від 01.01.2002 (далі ПДР України), відповідно до яких:
- п. 12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
- п. 12.4 - «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год».
Згідно з висновком експертизи технічного стану транспортного засобу від 26.11.2020 №836 у деталях та вузлах гальмівної системи, рульового керування та ходової частини автомобіля «BMW 320», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.
Відповідно до висновку автотехнічної експертизи від 10.12.2020 №СЕ-19/102-20/17138-IT швидкість руху автомобіля «BMW 320», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , перед ДТП становила 94,5 км/год.
В ситуації, яка склалась в діях водія автомобіля «BMW 320», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_13 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, при чому невідповідність вимогам п. 12.4 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_12 , достовірно розуміючи, що пішохід ОСОБА_11 внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження, перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлений реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не переконався чи потребує останній допомоги, не вжив заходів для надання йому першої медичної допомоги, не звернувся за допомогою до інших осіб та не відправив потерпілого до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, з метою уникнути відповідальності, діючи умисно, самовільно залишив місце події на автомобілі «BMW 320», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 .
Таким чином, ОСОБА_12 , за вищевикладених обставин порушив вимоги п. 2.10 (а, б, г, ґ, д, е) Правил дорожнього руху України, де зазначено:
- п. 2.10 - «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) «негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди»; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; г) «вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу»; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди».
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких він визнаний винним, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання обвинуваченому та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України за ч.1 ст. 135 КК України та за ч.2 ст. 286 КК України остаточно на підставі ст. 70 КК України у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України; зарахувати строк попереднього ув`язнення з 12.11.2020 по 19.08.2021, а також просить змінити вирок суду в частині задоволення цивільного позову, а саме, задовольнити частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , стягнувши з обвинуваченого на її користь 70 444 гривень у відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що ОСОБА_7 з`явився із зізнанням до органу досудового розслідування, в ході судового розгляду визнав свою вину, надавав правдиві показання, просив вибачення у потерпілої, частково відшкодував їй шкоду, що підтверджено документально. Крім того, ОСОБА_7 одружений, на його утриманні перебуває дружина, яка безробітна та малолітній син 2015 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, отже, зазначене дає підставу на призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Крім того, вважає, що суд не врахував позиції Верховного суду про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Також вважає, що суд не надав оцінки тим обставинам, що потерпілий перетинав проїзну частину дороги у невідведеному та забороненому для пішоходів місці, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню, що впливає на розмір присудження моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти її задоволення, представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , який просив розглянути кримінальне провадження у відсутність своєї довірительки, що не порушить її права, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу сторони захисту слід задовольнити частково.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє даний вирок у межах доводів апеляційних скарг.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а також завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів для самозбереження, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, обґрунтовані та учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Дії обвинуваченого за ч.2 ст. 286 та ч.1 ст. 135 КК України судом кваліфіковані вірно.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, що відносяться до категорії тяжких та нетяжких злочинів, дані про особу винного, який є раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерному наркологічному обліку не перебуває, на лікуванні та за медичною психіатричною допомогою не звертався, одружений, має на утриманні малолітнього сина 2015 року народження, обставини, що пом`якшують його покарання - щире каяття та з`явлення із зізнанням до органу досудового розслідування, відсутність обставин, що його обтяжують.
Разом з тим, переглядаючи вирок, колегія суддів погоджується з вимогами сторони захисту про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.
Отже, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе за наявності таких умов: 1) призначене судом покарання, за виключенням випадків засудження за корупційні злочини, має бути у виді: а) виправних робіт, або б) службового обмеження для військовослужбовців, чи в) обмеження волі, або г) позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 2) особа вчинила злочини невеликої або середньої тяжкості, це може бути і тяжкий злочин, якщо за його вчинення суд призначає покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 3) наявність позитивних даних щодо особи обвинуваченого; 4) наявність певних обставин, які пом`якшують покарання, та інших обставин справи на користь обвинуваченого; 5) суд має обумовлену впевненість, що обвинувачений протягом іспитового строку виконає покладені на нього обов`язки і не вчинить нового злочину і зможе виправити свою поведінку без відбування призначеного йому покарання.
За наявності зазначених умов суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Як вбачається з матеріалів провадження злочин, за який засуджено ОСОБА_7 , що передбачений ч.2 ст.286 КК України, є хоча і тяжким, але вчиненим з необережності та злочин, передбачений ч.1 ст. 135 КК України є нетяжким умисним злочином.
Під час керування транспортним засобом в момент ДТП ОСОБА_7 був тверезий, що підтверджується висновками експертиз № 3019 від 18.11.2020 та №3304 від 14.12.2020, він з`явився із зізнанням до органу досудового розслідування, щиро розкаявся у вчиненому, починаючи зі стадії досудового розслідування, в ході судового розгляду обвинувачений надав щирі правдиві показання, просив вибачення у потерпілої, частково відшкодував їй спричинену шкоду, відповідно до ст. 89 КК України він є раніше несудимою особою.
Крім того, колегія суддів звертає увагу і на наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, те, що він має на утриманні сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його молодий вік, відношення до наслідків події.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла переконливого висновку, що ОСОБА_7 не становить суспільної небезпеки та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства і призначене покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям є надмірним для особи обвинуваченого та не сприятиме подальшому відшкодуванню заподіяної потерпілій шкоди.
У зв`язку з цим є всі підстави при призначенні покарання застосувати до обвинуваченого ст.75 КК України та звільнити його від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Разом з тим, відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначення покарання з дотриманням правил ст. 69-1 КК України можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 КК України (з`явлення із зізнанням, щире каятття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні підсудним своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

При цьому суди мають перевіряти, чи дійсно особа з`явилась із зізнанням, чи щиро покаялась або активно сприяла розкриттю злочину, чи добровільно

відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду в повному

обсязі та чи фактично визнає свою вину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений відшкодував потерпілій лише частину моральної шкоди, а тому підстав для застосування ст. 69-1 КК України, про що наполягав у апеляційній скарзі захисник, немає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 в частині визначення розміру моральної шкоди, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Приписами ч.1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пленум ВСУ у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» у п.9 роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до змісту Постанови Великої Палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а і моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.
Вирішуючи питання цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував вищевказані вимоги закону та правильно, задовольнивши вимоги потерпілої частково, визнав такий у розмірі 200444,00 грн.
Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції та вважає, що стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої саме в розмірі 200444,00 грн є правомірним та обґрунтованим, оскільки потерпілій було заподіяно моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого, при цьому судом достатньо було враховано характер та глибину моральних страждань потерпілої ОСОБА_10 внаслідок смерті її батька, те, що психологічні наслідки його втрати будуть переслідувати її все життя.
Посилання захисника обвинуваченого про необхідність зменшення ОСОБА_7 розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь потерпілої, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки менший розмір відшкодування моральної шкоди буде несправедливим та не відповідатиме характеру та обставинам вчиненого кримінального правопорушення, ступеню страждань потерпілої та негативним наслідкам, які для неї настали.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди потерпілій в поданій апеляційній скарзі не наведено.
Згідно вимог п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки.

На підставі п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4