Справа № 523/6434/22
Провадження №1-кп/523/1303/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , вивчивши в порядку ст.ст.381-382 КПК України у спрощеному провадженні в приміщенні суду обвинувальний акт й додані до нього матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000099 від 11.06.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Олексіївка Кодимського району Одеської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.129 КК України,

В С Т А Н О В И В:
На адресу Суворовського районного суду м.Одеси із Суворовської окружної прокуратури м.Одеси для розгляду одночасно із означеним обвинувальним актом щодо вчинення кримінального проступку, в якому викладено клопотання прокурора ОСОБА_3 про розгляд акта у спрощеному порядку, також надійшли матеріали кримінального провадження та відповідні заяви потерпілого і сторони захисту.

Приписи ч.1 ст.382 КПК України встановлюють, що у разі розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку у спрощеному провадженні, суд у п`ятиденний строк з дня отримання такого обвинувального акта, вивчає його та додані до нього матеріали і ухвалює вирок.

Вивчивши в порядку ст.ст.381-382 КПК України надані для судового розгляду обвинувальний акт й додані до нього матеріали, суд доходить наступних висновків.

Згідно з обвинувальним актом та матеріалами кримінального провадження, досудовим розслідуванням встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 10.06.2022 року, в період часу з 21:10 до 21:12 годин, перебуваючи у коридорі загального користування будинку АДРЕСА_2 , в ході виниклого на грунті раптово виниклих неприязних стосунків словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_4 , діючи умисно і з метою вчинення погрози вбивством, бажаючи виникнення у останнього побоювання за своє життя, вказаний обвинувачений взяв зі своєї квартири АДРЕСА_3 заздалегідь підготовлену сокиру на направив її у бік зазначеного потерпілого, висловлюючи при цьому в усній формі на адресу останнього погрози вбивством та супроводжуючи це різкими рухами корпусу в його сторону.
В результаті означених дій обвинуваченого ОСОБА_2 і з урахуванням обстановки, що склалася, форми і характеру висловлених погроз, наполегливістю дій обвинуваченого та наявністю в його руках побутової сокири, у потерпілого ОСОБА_4 були реальні підстави побоюватись здійснення погроз вбивством з боку обвинуваченого, внаслідок чого зазначений потерпілий, оцінивши погрозу вбивством як реальну, забіг до своєї квартири, а обвинувачений самостійно припинив свої дії.
Отже, за обвинувальним актом, ОСОБА_2 висунуте обвинувачення у погрозі вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.129 КК України.

Відповідно до означених вище заяв, потерпілий ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_2 , за участю захисника останнього - адвоката ОСОБА_5 , погодились зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомилися з обмеженням права на апеляційне оскарження вироку суду, виявивши згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні, а обвинувачений при цьому повністю й беззаперечно визнав свою винуватість.

З огляду на матеріали кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_2 під час досудового розслідування повністю визнав свою провину за висунутою підозрою, що ідентична викладеному в акті обвинуваченню, а будучи допитаним дізнавачем в якості підозрюваного, надав зізнавальні показання про час, місце, спосіб і мотиви вчиненого ним при вказаних вище обставинах, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у матеріалах кримінального провадження та фактичні обставини скоєного кримінального проступку.

Втім, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні ним кримінального проступку, фактичні обставини якого ним та ніким із учасників провадження не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджуються наявними у матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не проводилось, відповідно до ч.1 ст.382 КПК України.

Приймаючи до уваги наведені обставини, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 своїми умисними діями вчинив погрозу вбивством за наявності реальних підстав побоюватися здійснення цієї погрози, а відтак дії зазначеного обвинуваченого вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.1 ст.129 КК України.

Так, з огляду на ч.1 ст.129 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за погрозу вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози, що карається арештом на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до двох років.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання ОСОБА_2 , суд приймає до уваги характер, спосіб і обставини вчиненого ним та те, що в силу ст.12 КК України скоєне ним відноситься до категорії кримінальних проступків, а також судом враховується пенсійний вік, стан здоров`я зазначеного обвинуваченого та його особа свою провину в інкримінованому діянні визнав, раніше не судимий, за матеріалами провадження на диспансерному обліку не перебуває та будь-якими хворобами не страждає, є пенсіонером (за протоколом допиту), забезпечений місцем реєстрації й проживання, але негативно характеризується за місцем проживання та раніше неодноразово притягався до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень (ст.ст. 173, 124, 130, 126, 122 КУпАП), що свідчить про його схильність до протиправної поведінки.

За приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_2 , як визначено в обвинувальному акті та з чим також погоджується суд, слід віднести щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання, - не встановлено.

Попри те, аналізуючи зміст санкції ч.1 ст.129 КК України у контексті призначення обвинуваченому ОСОБА_2 покарання у цьому кримінальному провадженні та обрання його виду, суд з урахуванням особи останнього (має пенсійний вік), виходить з приписів ст.61 означеного Кодексу, за якими законодавцем встановлено неможливість призначення вказаному обвинуваченому такого виду покарання, як обмеження волі, та єдине можливим уявляється призначення йому покарання у виді арешту.

Так, частиною 3 ст.61 КК України встановлено, що обмеження волі не застосовується, зокрема, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи, а за статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний вік і право на визначення пенсії за віком визначається залежно від набутого особою відповідного страхового стажу і становить 60, 63 і 65 років.

Положення ж ст.60 КК України регламентують, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців, а арешт на застосовується до осіб віком до шістнадцяти років, вагітних жінок та до жінок, які мають дітей віком до семи років.

На підставі сукупності викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному кримінальному провадженні, беручи до уваги наявні в матеріалах справи характеризуючі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_2 (зокрема, пенсійний вік, відсутність судимості та неодноразове попереднє притягнення до відповідальності за КУпАП), у контексті ст.ст.50, 60, 61, 65 КК України, що обумовлюють неможливість призначення такого покарання як обмеження волі, суд доходить висновку про необхідність призначення йому покарання у виді арешту у визначених санкцією ч.1 ст.129 КК України межах, що за переконанням суду є необхідним й достатнім для виправлення вказаного обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує за правилами ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.100, 369-371, 373-374, 381-382 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_2 визнати винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, призначивши покарання у виді арешту на строк 1 (один) місяць.

Згідно зі ст.60 КК України, ст.ст.15, 50-51 Кримінально-виконавчого кодексу України, строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_2 рахувати з моменту приведення вироку до виконання та його поміщення до арештного дому.

Виконання вироку в частині поміщення засудженого ОСОБА_2 до арештного дому для відбування покарання, покласти на начальника ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області.

В порядку ст.100 КПК України, речові докази у кримінальному провадженні сейф-пакет НПУ №PSP3111471, всередині якого знаходиться сокира та який перебуває в розпорядженні СД ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (постанова дізнавача ОСОБА_6 від 11.06.2022), - знищити, а відеозапис, що міститься на цифровому носії ДВД-Р диску та зберігається в матеріалах кримінального провадження, - залишити зберігати у означених матеріалах.

Копії вироку направити прокуророві та ОСОБА_2 , а також спрямувати для виконання до ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області та надати для відома іншим заінтересованим особам.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня ухвалення, а для обвинуваченого, у той же строк з дня отримання його копії.

С у д д я: ОСОБА_1