ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1990/22 Номер провадження 11-сс/814/245/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника
власника майна ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтава від 25 березня 2022 року, -
ВСТАНОВИЛА :
Цією ухвалою у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №2 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_8 -відмовлено.
Прийняття такого судового судового рішення, слідчий суддя мотивував тим, що в порушення вимог ст.64-2 КПК України з клопотанням про накладення арешту на майно третіх осіб звернувся слідчий, а не прокурор.
З даним рішенням не погодився прокурор ОСОБА_6 та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 25.03.2022 та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на все зазначене у клопотанні слідчого ОСОБА_8 майно із забороною відчуження, розпорядження та користування.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що транспортний засіб Renault Sandero д.н.з. НОМЕР_1 належить на праві власності ТОВ «АГРОВЕТГРУП», зареєстрованому за адресою: м.Полтава вул. Автобазівська,3Б і є доказом в кримінальному провадженні та може бути використаний для встановлення обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0000143 від 13.03.2022 за ч.2 ст.146 КК України. Вказує, що вищезазначене майно є об`єктом проведення подальшого огляду (обшуку), ряду судових експертиз, перебуває у володінні та користуванні осіб, які можуть бути прямо або опосередковано причетними до вчинення кримінального правопорушення, та існують підстави допускати можливість його втрати, відповідно втрати доказового значення, що перешкодить всебічному, повному і неупередженому дослідженню обставин кримінального правопорушення, тому рішення слідчого судді є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника власника майна, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно ч. 3 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями статті 3 КПК України на слідчого суддю покладено обов`язок контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, при цьому, окреслено межі такого захисту діяти в порядку, передбаченому КПК України.
Частиною першою, пунктом 7 частини другої статті 131 КПК України встановлено, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення цього провадження, в тому числі арешт майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
За положеннями ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1)правову підставу для арешту майна;

2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1)можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4)розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6)наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що 13 березня 2022 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143 за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України у наступному короткому викладі обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: «10.03.2022 року, близько 18-30 год. за адресою: с.Розсошенці, вул. Перспективна,3 біля під`їзду №2 двоє осіб, імовірно службовці територіальної оборони в м.Полтава, незаконно позбавили волі гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом затримання та перевезення до іншого місця».(а.с.4)
15.03.2022 потерпілий ОСОБА_9 дав показання, в яких вказує на громадянина ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та інших не встановлених осіб одягнених у форму військовослужбовців, які погрожували життю і здоров`ю ОСОБА_12 після чого силою проти волі помістили його до автомобіля білого кольору Renault Sandero д.н.з. НОМЕР_1 та повезли в невідомому напрямку, прив`язали до дерева та залишили, самостійно звільнившись ОСОБА_12 зрозумів, що знаходиться в лісі неподалік від дому.
16.03.2022 був допитаний свідок ОСОБА_13 , який повідомив, що саме він зафіксував на відеозапис обставини незаконного позбавлення волі особами одягненими у військову форму громадянина ОСОБА_9 шляхом затримання імовірно військовослужбовцями та узнав одного з них за поведінкою та ходьбою та вказує на ОСОБА_10 .
Згідно довідки Територіального сервісного центру №5341 автомобіль Renault Sandero д.н.з НОМЕР_1 належить на праві власності ТОВ «АГРОВЕТГРУП», зареєстрованому за адресою: м. Полтава, вул. Автобазівська, ЗБ.
23.03.2022до слідчого відділу надійшов рапорт від оперуповноважених співробітників СКП ВП № 2 Полтавського РУП про те, що даний автомобіль перебуває за адресою: м. Полтава, вул. Автобазівська З Б.
23.03.2022 директор ТОВ «АГРОВЕТГРУП» за адресою: м. Полтава, вул. Автобазівська, ЗБ, ОСОБА_14 повідомила, що дозвіл на проведення огляду транспортного засобу не надає.
23.03.2022 постановою слідчого вище вказаний транспортний засіб визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні №0000143 від 13.03.2022.
Враховуючи все вище зазначене колегія приходить до наступного.
Слідчий суддя вірно зазначив , що слідчий просить накласти арешт на майно (автомобіль), який вилучений в ТОВ «АГРОВЕТГРУП», при цьому відповідно до витягу з ЄРДР не вбачається, що саме дане підприємство чи його посадові особи будь-яким чином відносяться до даного кримінального провадження та мають відповідний процесуальний статус в ньому, а тому майно на яке слідчий просить накласти арешт є майном третьої особи .Колегія бере до уваги, що автомобіль Renault Sandero д.н.з НОМЕР_1 належить на праві власності ТОВ «АГРОВЕТГРУП» та в період з 17.03.2022 і по даний час тимчасово використовується Військовою частиною на підставі Указа Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію», з правом зберігання за адресою місцезнаходження підприємства-власника транспортного засобу (м.Полтава,вул.Автобазівська,3-Б), що підтверджується відповідною довідкою Військової частини НОМЕР_2 (а.с.16).

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні слідчим доводи про накладення арешту на зазначене вище майно, перевірялись судом першої інстанції, було досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя суду першої інстанції послався на вимоги ст.64-2КПК України та вірно вказав, що з відповідним клопотанням про накладення арешту на майно третіх осіб має звертатися саме прокурор, а не слідчий.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту вилученого майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність останніх у даному кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких прокурор просить скасувати ухвалу суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 25 березня 2022 року без змін.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4