Номер провадження: 11-сс/813/412/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001069, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 у кримінальному провадженні №0001069, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на печатки, мобільні телефони, грошові кошти, чорнові записи, документи та системний блок, які виявлено та вилучено під час проведення обшуку 06.12.2021 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що існує необхідність в забезпечені його збереження, а також забезпечення повного, всебічного розслідування кримінального провадження та проведення досліджень спеціалістів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає зазначене рішення винесене з порушенням норм КПК України.

Вказує, що Одеською обласною прокуратурою порушено встановлений КПК України строк на подачу та слідчий суддя повинен був відмовити. Зазначає, що у поданому клопотанні не зазначено, про те що вилучені предмети відповідають критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України та невмотивовано належним чином, яке відношення мають до даного кримінального провадження.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити в повному обсязі то повернути вилучене майно ОСОБА_6 .

Учасники кримінального провадження, будучи повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, однак до початку судового розгляду від прокурора ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі та приєднання матеріалів кримінального провадження, а тому у відповідності до положень ч. 4 ст. 107, ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі сторін та без технічних засобів фіксації.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Як вбачається з матеріалів судового провадження ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001069, внесеному до ЄРДР 21.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, а саме за фактом розтрати майна, шляхом зловживання службовим становищем.
Так в ході досудового розслідування встановлено, що на початку 2019 року у службових осіб Ширяївської селищної ради виник злочинний намір, направлений на розтрату бюджетних коштів, шляхом здійснення штучних господарських операцій між Ширяївською селищною радою та суб`єктами господарської діяльності, з метою подальшого привласнення таких коштів, шляхом їх легалізації.
На даний час встановлено, що службовими особами Ширяївської селищної ради із підконтрольними їм фізичними особами підприємцями укладено значну кількість договорів про надання послуг, поставки товарів та ін. При цьому, установлено, що в дійсності обумовлені в таких договорах товари на користь Ширяївської селищної ради не поставлялись, а обумовлені в договорах послуги не надавались. Проте, службовими особами Ширяївської селищної ради фіктивно укладені акти прийому передачі товарів, наданих послуг, виконаних робіт та ін., а також здійснені повні сплати по вказаними договорам на користь підконтрольних фізичних осіб підприємців.
У подальшому, грошовими коштами які надходили на розрахункові рахунки фізичних осіб підприємців за нібито надані ними послуги або поставлені товари фактично розпоряджались службові особи Ширяївської селищної ради, шляхом конвертації вказаних коштів та подальшого виведення в готівку.
Під час проведення досудового розслідування в якості свідків допитано ряд фізичних осіб підприємців, із якими службові особи Ширяївської селищної ради укладали зазначені вище договори. При цьому, свідки надали показання про те, що ними не здійснювались дії направлені на їх реєстрацію як суб`єктів господарської діяльності, та жодні договори із Ширяївською селищною радою ними не укладались, акт прийому передачі виконаних робіт чи поставлених товарів не підписувались. Також, зазначені особи зазначають про випадки передачі ними копій своїх особистих документів колишньому співробітнику Ширяївської селищної ради, за відповідну грошову винагороду, не знаючи про те, з якою метою зазначені документи будуть використовуватись.
З матеріалів податкових справ фізичних осіб підприємців, які мають господарські взаємовідносини з Ширяївською селищною радою вбачається факт відсутності подачі податкової звітності вказаними суб`єктами, та жодним чином не підтверджується фактична закупівля продаж будь яких товарів, надання послуг та інше, що в свою чергу додатково вказує на фіктивність реєстрації вказаних осіб як суб`єктів господарської діяльності, з метою здійснення штучних (безтоварних) господарських операцій із Ширяївською селищною радою, для забезпечення дієвості злочинної схеми з систематичної розтрати та подальшого привласнення бюджетних коштів.
Так, з матеріалів УСР в Одеській області ДСР НП України вбачається, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення безпосереднє відношення має ОСОБА_10 , яка здійснює ведення фінансово господарської діяльності фіктивних фізичних осіб підприємців, готує та самостійно підписує всі фінансово господарські документи від імені вказаних фізичних осіб підприємців, та здійснює свою незаконну діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , де можуть зберігатись документи, які мають істотне доказове значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування.
06.12.2021 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , де під час якого виявлено та вилучено печатки, мобільні телефони, грошові кошти, чорнові записи, документи та системний блок.

18.01.2022 з метою збереження речових доказів та позбавлення власників можливості відчужувати майно, або псування, втрати, знищення, перетворення, пересування, передачі прокурором подано клопотання про арешт майна, яке 02.02.2022 задоволено.
Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучені речі та документивідповідають критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки вилучені предмети є знаряддям протиправних дій, можливо набуті кримінальним протиправним шляхом, можливо зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення виявити, які вдається лише за допомогою проведення додаткових слідчих дій, а також містять в собі відомості щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення та законності перебування таких речей у власника.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, а також наданих матеріалів, на думку апеляційного суду слідчий суддя обґрунтовано дійшов до висновків, що арешт майна необхідний для подальшого проведення досудового розслідування.

Положеннями ст. 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В постанові слідчого від 07.12.2021 року, з урахуванням положень зазначеної норми закону, вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні за фактом вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у клопотанні слідчого належним чином розкрито відношення майна до кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна, як речового доказу, є визначеним відповідно до вимог ст. 98 КПК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речового доказу, так як воно може зберігати докази, необхідні для встановлення обставин у кримінальному провадженні, арешт необхідний для запобігання ризикам його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження.
Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що слідчий суддя безпідставно наклав арешт на майно Ширяєвської селищної ради, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки з витягу з ЄРДР №0001069 вбачається, що відомості були внесенні за фактом ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, а саме зловживання службовим становищем посадовими особами однієї з с/р Одеської області, які за попередньою змовою з підконтрольними ФОПами здійснюють розтрату бюджетних коштів, шляхом укладення договорів по завищеним цінам.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що не знаходять підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що арештоване майно не може бути використане, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, так як воно має доказове значення у даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, в зв`язку з чим доводить наявність правової підстави для накладення арешту на майно, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання строків подання клопотання про арешт майна є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами провадження, відповідно до яких, клопотання подане у строк, однак було повернуто для усунення недоліків.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Таким чином колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна не підлягає задоволенню з мотивів, наведених в мотивувальній частині ухвали, а судове рішення - підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001069, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4