Справа 688/1096/22
№ 1-в/688/73/22
Ухвала
Іменем України
02 червня 2022 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника ДУ «Шепетівська виправна колонія (№ 98)» ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шепетівка в режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, з середньою освітою, одруженого,зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

про приведення міри покарання у відповідність до вимог законодавства,

встановив:

16 травня 2022 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про приведення міри покарання у відповідність до вимог законодавства. В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що на теперішній час міра його покарання (довічне ув`язнення) прямо порушує вимоги ст.28 Конституції України і була прирівняна Конституційним Судом України до катувань, без права і можливості звільнення або пом`якшення. А тому, просить суд привести міру його покарання у відповідність до Конституції України.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 заяву підтримав та суду пояснив, що необхідність приведення вироку у відповідність до чинного законодавства обґрунтована тим, що в своєму рішенні № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року Конституційний Суд України щодо встановленого факту порушення Україною ст.3 Конвенції та встановленим Кримінальним кодексом України покарання у виді довічного позбавлення волі визнав таким, що не відповідає Конституції України. Покарання особи без надання їй можливості звільнення визначено, як урівняння довічного позбавлення волі до закінчення життя людини, без урахування сутності людської гідності та мети покарання, прирівнюється до катування. На підставі ст.ст.3, 8, 9, 28, 55, 64 Конституції України з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року просив шляхом скасування, замінити йому неконституційне покарання на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, врахувавши вже відбуте ним покарання.

Представник ДУ «Шепетівська виправна колонія (№ 98)» ОСОБА_4 в судовому засіданні у вирішенні заяви засудженого поклався на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого, представника виправної колонії, з`ясувавши думку прокурора, дослідивши матеріали заяви, суд дійшов наступних висновків.

Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, в тому числі позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Згідно ст.4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Як встановлено в суді та підтверджується матеріалами справи, вироком Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2004 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115, п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.125, ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних Верховного Суду України від 06 травня 2004 року даний вирок залишено без змін.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2005 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.349, ч.2 ст.27 ст.392, ч.2 ст.15 ч.2 ст.393, ст.ст.70, 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2006 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2005 року залишено без змін.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про зарахування строку попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2016 року скасовано, у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2003 року по 06 травня 2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що засуджений ОСОБА_5 відбуває призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, в даний час знаходиться на лікуванні у Шепетівській багатопрофільній лікарні № 98 при ДУ «Шепетівська виправна колонія (№ 98)», отже заява засудженого підлягає розгляду Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області.
З пояснень ОСОБА_5 , наданих в судовому засіданні, вбачається, що він посилається на те, що покарання у виді довічного позбавлення волі само по собі є незаконним, неконституційним та таким, що підлягає скасуванню та заміні на строкове покарання, при цьому, як на підставу для приведення вироку у відповідність, посилається на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року за № 6-р(ІІ)/2021 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 КК України, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 КК України та за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 КК України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі).

Питання звільнення від покарання врегульовано Розділом ХІІ Кримінального кодексу України.

Так, у відповідності до ст. 81 КК України особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. У разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Згідно ст. 82 КК України у разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона була засуджена до позбавлення волі; 3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу. Якщо особа, відбуваючи більш м`яке покарання, вчинить нове кримінальне правопорушення, суд до покарання за знову вчинене кримінальне правопорушення приєднує невідбуту частину більш м`якого покарання за правилами, передбаченими у статтях 71 і 72 цього Кодексу.

Таким чином, законодавством передбачена можливість звільнення від подальшого відбуття покарання або заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому звільнення від відбуття покарання або заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Отже, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.

Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст.ст.81, 82 КК України.

У той же час, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року положення ч.1 ст.81 та ч.1 ст.82 КК України були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому вказаним Рішенням, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».

Однак, станом на дату розгляду справи зміни до ст. 81 та ст. 82 КПК України не внесені.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання - довічне позбавлення волі.

Згідно ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Як вбачається з положень статей 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах. Згідно з п.97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру», призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить нормам ЄКПЛ.

ЄСПЛ зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України», що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст.3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст.3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19 про порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п.53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п.19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлені порушення Конвенції полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 №6-р(II)/2021, Конституційний Суд України вважає, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст.3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст.3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст.3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, в тому числі, й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики.

Згідно з п.б ч.1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення вжиття заходів загального характеру.

У статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.

З огляду на викладене, дійсно в законодавстві існує прогалина в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Разом з тим, вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно з яким «дозволено робити лише те, що передбачено в законі».

Отже, покарання у виді довічного позбавлення волі не визнавалось незаконним та неконституційним а ні Європейським судом з прав людини, а ні Конституцією України.

У свою чергу на розгляді Верховної Ради України перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених ЄСПЛ порушень ст.3 Конвенції.

Окрім цього, суд зазначає, що станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість помилування.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні, становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений до довічного позбавлення волі після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).

Відповідно до ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Окремо суд звертає увагу, що згідно з вимогами ст. 74 КК України, зокрема, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом; особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання; призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

В даному випадку караність діяння, вчиненого засудженим, не усунена, закон, яким би призначена міра покарання пом`якшувалась, відсутній, неконституційність призначеного покарання, як вже було зазначено вище, Конституційним Судом не встановлювалась, що додатково свідчить про відсутність підстав для приведення вироку у відповідність.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про приведення міри покарання у відповідність до Контситуції України.

Керуючись ст.ст. 537, 539, 395 КПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про приведення міри покарання у відповідність до вимог законодавства відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту оголошення через Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області, а засудженим з моменту отримання її копії.

Суддя: ОСОБА_1