ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 615/1761/21 Номер провадження 11-кп/814/1159/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 жовтня 2021 року за №0000220, за апеляційною скаргою начальника Валківського відділу Богодухівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_9 на вирок Валківського районного суду Харківської області від 06 січня 2022 року,

встановила:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , безробітного, із середньою освітою, неодруженого, судимого

25 лютого 2021 року Валківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання за оскаржуваним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 21 жовтня 2021 року, зараховано в цей строк попереднє ув`язнення ОСОБА_8 з 21 жовтня 2021 року до 06 січня 2022 року.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21 жовтня 2021 року приблизно о 17 годині поблизу буд. АДРЕСА_1 , діючи повторно, незаконно заволодів належним на праві користування ОСОБА_10 транспортним засобом «АЗЛК-21412», н.з. НОМЕР_1 , вартістю 14 940 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Валківського районного суду Харківської області від 06 січня 2022 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.289 КК України 5 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання - 5 років 1 місяць позбавлення волі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що визнані місцевим судом як такі, що пом`якшують покарання обставини, не впливають на суспільну небезпеку та не знижують ступінь тяжкості вчиненого тяжкого злочину обвинуваченим, який попередньо судимий за ч.3 ст.185 КК України та звільнявся від відбування покарання з випробуванням, не працює, неодружений, утриманців і постійного місця проживання не має, а тому призначене йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України є невиправдано м`яким, недостатнім для його виправлення та попередження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, міркування прокурора ОСОБА_6 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, думку обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_7 про заперечення щодо апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо фактичних обставин учинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, обґрунтованості його засудження та кваліфікації дій за ч.2 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, учинене повторно, ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок у апеляційному порядку не переглядається.

Суд першої інстанції справу розглянув у порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора, які зводяться до безпідставного застосування судом першої інстанції приписів ст.69 КК України та внаслідок цього призначення обвинуваченому надто м`якого покарання, колегія суддів уважає обґрунтованими.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

У п.4 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яким на підставі п.п.2 ч.1 ст.413 КПК України визнається застосування судом закону, який не підлягає застосуванню, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість (ст.414 КПК України).

За змістом приписів ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.2 ст.289 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із системного тлумачення ст.ст.66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини з урахуванням особи обвинуваченого істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Цих вимог місцевим судом не дотримано.
За змістом оскаржуваного вироку суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який судимий за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, неодружений, утриманців не має, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, порівняно невелика вартість предмета злочину, те, що ОСОБА_8 учинив злочин без корисливої мети збагачення, транспортний засіб вибув з володіння потерпілого на невеликий проміжок часу та повернутий неушкодженим, негативних наслідків або невиправної шкоди потерпілому не завдано, який не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
При цьому місцевий суд з урахуванням особи винного та зазначених вище обставин, таких, що, на його думку, пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, визнав за можливе призначити ОСОБА_8 основне покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.289 КК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, факт того, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом обрання йому заходу примусу у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям не оспорюється ніким з учасників судового провадження.
Між тим, суд першої інстанції не навів переконливих мотивів прийнятого рішення, так як не аргументував, яким чином перераховані ним обставини з урахуванням особи обвинуваченого настільки істотно знизили тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, при тому, що ОСОБА_8 , будучи засудженим за тяжкий злочин проти власності, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, натомість у період іспитового строку через нетривалий проміжок часу (приблизно 8 місяців) після ухвалення попереднього вироку знову вчинив умисний тяжкий злочин, пов`язаний із незаконним заволодінням чужим майном. ОСОБА_8 , будучи працездатною особою, постійної роботи не має, суспільно-корисною працею не займається, на обліку в центрі зайнятості як безробітний не перебуває, а веде системний злочинний спосіб життя.
Поза увагою місцевого суду залишилось і те, що суспільна небезпека злочину, передбаченого ст.289 КК України, визначається не стільки вартістю автомобіля, яким заволодів обвинувачений, а тим, що неконтрольованим використанням транспортних засобів порушуються відносини у сфері безпечного функціонування транспорту, що створює загрозу для безпеки руху, та позбавляє власника автомобіля можливості реалізовувати свої права щодо нього.
Також сумнівним є посилання в оскаржуваному вироку на те, що транспортний засіб вибув з володіння потерпілого на невеликий проміжок часу та повернутий неушкодженим, як на обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, оскільки це здійснено не за волевиявленням ОСОБА_8 , а внаслідок діяльності поліції, якою і було виявлено та вилучено залишений автомобіль «АЗЛК-21412», н.з. НОМЕР_1 , повернуто його потерпілому, що підтвердив і не заперечував сам обвинувачений відповідно до технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції від 06 січня 2022 року.
Думка ж потерпілого, який з приводу питання призначення покарання ОСОБА_8 поклався на розсуд суду, не є вирішальною при застосуванні судом положень ст.ст.50, 65 та 69 КК України.
Достатніх же підстав, які би свідчили про можливість виправлення обвинуваченого в менш короткий строк покарання, ніж передбачено найнижчою межею санкції ч.2 ст.289 КК України, не вбачається.
Таким чином, застосування положень ст.69 КК щодо ОСОБА_8 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення ОСОБА_8 невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого.
Через це оскаржуваний вирок у частині призначення покарання належить скасувати та ухвалити новий вирок.
При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, його характер і фактичні обставини, особу ОСОБА_8 , який судимий за тяжкий злочин проти власності, вчинив через нетривалий проміжок часу новий тяжкий злочин, пов`язаний із незаконним заволодінням чужим майном, у період іспитового строку (а.п. 64-65, 67), є особою молодого віку (а.п. 66), не працює (а.п. 71), на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.п. 68), думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання на розсуд суду (а.п. 42), наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, що його обтяжують.
Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, межі апеляційних вимог прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обвинуваченому слід призначити основне покарання в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч.2 ст.289 КК України, без додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, остаточне ж покарання за правилами ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком у вигляді 1 місяця позбавлення волі, яке буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, при цьому не становитиме «особистий надмірний тягар» для останнього.
Отже, апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
ухвалила:
Апеляційну скаргу начальника Валківського відділу Богодухівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Валківського районного суду Харківської області від 06 січня 2022 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання 5 років 1 місяць позбавлення волі без конфіскації майна.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4