Провадження № 11-кп/4808/396/22
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 липня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003273 щодообвинуваченого ОСОБА_7 ,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, змінити запобіжний захід ОСОБА_7 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Стверджує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, не вмотивованою та прийнята з порушенням чинного законодавства. Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що стороною обвинувачення до клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 не було надано жодних письмових та речових доказів, які б доводили існуючі ризики передбачені ст. 177 КПК України.
Ухвалою Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 21 липня 2022 року, зокрема, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 19 вересня 2022 року.

Суд першої інстанції мотивував прийняте рішення тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, кримінальних проступків, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та нетяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, на даний час існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України зокрема, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків в цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищевказаним ризикам та оцінюючи в сукупності всі обставини провадження, суд дійшов висновку, що підстав для скасування чи зміни запобіжного заходу на більш м`який - на даний час не було встановлено. Відтак, суд першої інстанції вважав, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде співмірним та доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження і виключно такий запобіжний захід здатен забезпечити запобігання зазначених ризиків.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 просили задовольнити апеляційну скаргу;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого;

- потерпіла ОСОБА_9 та представник потерпілої ОСОБА_10 вважають ухвалу законною та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам закону, оскільки суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання, таке рішення прийнято за наявності необхідних для цього підстав, з наведенням відповідних мотивів.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про : наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0003273 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, а саме :

1)в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині;

2)у незаконному заволодінні важливим особистим документом;

3)у підроблені офіційного документа;

4)у підроблені офіційного документа, вчиненому повторно;

5)у використанні завідомо підробленого документа;

6)у заволодінні чужим майном, шляхом обману, вчиненому повторно.

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

При вирішенні питання про законність оскарженого рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

В той час, оскільки зібрані під час досудового розслідування докази були достатніми для складання обвинувального акту, особа, про яку йдеться, могла вчинити таке правопорушення.

На думку суду апеляційної інстанції, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону та приписи міжнародного законодавства, з наведенням мотивів, з яких було прийнято вказане рішення.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою і, що інший (менш суворий) запобіжний захід, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції в повній мірі врахував положення ст. ст. 177, 178, 183, 194, 199 КПК України, оцінив в сукупності всі обставини, наведені сторонами кримінального провадження та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів також звертає увагу, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Керуючись вимогами ст. ст. 177, 179, 183, 182, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 липня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003273 щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4