Справа № 509/6011/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь, в режимі відеоконференції з ДУ Одеський Слідчий Ізолятор, кримінальне провадження №0002137 від 15.10.2018 р., з обвинувальним актом, яким:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, офіційно не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 23.05.2016 Іллічівським міським судом Одеської області за ч.1 ст.115 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років 1 місяць.

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

21.12.2018 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшли матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.03.2022 р., розгляд клопотання призначено в режимі відеоконференції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.01.2019 р. обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовжений судом, та строк дії якого спливає 04 квітня 2022 р., закінчити розгляд кримінального провадження до цього строку суд вважає неможливим.

ОСОБА_4 обвинувачується за ч.2 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В судовому засіданні прокурором заявлене клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою, обвинувачений та захисник проти його задоволення заперечували, заявили клопотання на зміну запобіжного заходу на непов`язаний з триманням під варту, т.я. ОСОБА_4 має бажання в Збройних силах України захищати державу від агресора.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.5 ст.9 КПК України - кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність обрання запобіжних заходів є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватись суворістю можливого покарання, сукупністю даних про матеріальний та соціальний стан особи, її зв`язки з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

При розгляді відповідних клопотань про обрання запобіжного заходу, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» (Letellier v France), 12369/86, 26 червня 1991).

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою - є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, судом враховується правова позиція ЄСПЛ, викладена у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (inabstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі "Харченко проти України", п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка слугувала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п.68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі "Таран проти України" зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Неистяк проти Словаччини», заява №65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі проти Польщі» (Ladentv. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі « Хайредінов проти України» (v.Ukraine),заява № 38717/04, п. 86).

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які вказує прокурор у своєму клопотанні.

Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини, пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри (обвинувачення) перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 09 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).

Порушення вимог п.4 ст.5 Конвенції були констатовані у таких рішеннях ЄСПЛ, винесених проти України: «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року), «Харченко проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Плєшков проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Корнейкова проти України» (рішення ЄСПЛ від 19 січня 2012 року).

Крім того, згідно ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання (продовження дії) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 знаходиться під вартою тривалий термін, а саме, понад 3 років та 5 місяців, й не зважаючи, що за час судового розгляду досліджена значна частина зібраних досудовим слідством доказів, з урахуванням обсягу доказів, які ще необхідно дослідити, відсутня можливість завершення судового слідства в короткий строк.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Суд вважає, що прокурором ні в клопотанні, ні в поясненнях в судовому засіданні не надано аргументованого обґрунтування неможливості застосування, на цій стадії процесу, з урахуванням зазначених вище обставин, що встановлені судом, до підозрюваного інших, передбачених КПК України видів запобіжних заходів крім тримання під вартою, при цьому, суд зазначає, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним, в відповідності до ч.1 ст.616 КПК України, обвинуваченому за ст.121 КК України може бути скасований чи змінений запобіжний захід для надання можливості останнім проходити військову службу за призивом під час мобілізації, тому суд вважає за необхідне змінити відносно обвинуваченого запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, і застосування саме такого запобіжного заходу забезпечить належне виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.331 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Змінити, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби з 20.00 години до 06.00 години наступної доби, за адресою, АДРЕСА_3 , на строк 60 днів, до 28.05.2022 р.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_4 , такі обов`язки:

- прибувати до суду за першим викликом;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи, а також зміну засобів зв`язку.

не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , в період з 20:00 години до 06:00 години наступної доби.

В відповідності до ч.3 ст.616 КПК України, ОСОБА_4 зобов`язаний невідкладно після звільнення з під варти, але не пізніше 24 годин, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання, для проходження військової служби.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_4 про наслідки ухилення від покладених обов`язків.

Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з під арешту негайно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 01.04.2022 р. о 09.10 год.

Суддя: ОСОБА_1