Справа № 452/224/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/763/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.08.2022 року у кримінальному провадженні № 0001331 відносно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст. 187 КК України щодо відмови у обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановила:

Цією ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_6 у застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 . Зобов`язано ОСОБА_7 прибувати за кожною вимогою до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що у межах даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року до обвинуваченого був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (строк застосування до 19.02.2018). В подальшому даний запобіжний захід ухвалами суду неодноразово продовжувався (обирався). Обвинувачений ОСОБА_7 перебував під вартою до 21 лютого 2022 року.

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого

2022 року запобіжний захід у виді тримання під вартою змінений на домашній арешт до вступу вироку в законну силу, обвинуваченого звільнено з під варти.

Львівським апеляційним судом при скасуванні 30 червня 2022 року вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2022 року питання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не вирішувалося.

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Оцінюючи існування ризику з боку ОСОБА_7 переховуватись від суду, суд звернув увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії» (W. v. Switzerland), заява № 14379/88, від 26.01.1993 року, п.33. Суд з цього приводу вказав, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою … При цьому треба враховувати характер обвинувачуваного, його моральні якості, його кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, і його міжнародні контакти.

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (правова позиція Європейського суду з прав людини у справі «Бекчієв проти Молдови» (пункт 59)).

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Інших аргументів, окрім суворості покарання, яке може бути застосоване до обвинуваченого у разі визнання його винним за пред`явленим обвинуваченням прокурором не наведено. Втім як свідчить процесуальна поведінка обвинуваченого після звільнення з під варти, він своєчасно прибував до суду за викликом. Відтак, існування щодо обвинуваченого ризику переховуватись від суду стороною обвинувачення не доведено.

На дану ухвалу прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить дану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора та застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів обвинуваченому ОСОБА_7 . Апелянт вважає, що ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимого кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Апелянт покликається, що є достатність підстав існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, щодо поведінки ОСОБА_7 , зокрема, обвинувачений може: незаконно впливати на потерпілу та свідків, в даному кримінальному провадженні (так 27 січня 2018 року від свідка ОСОБА_8 надійшла заява, що обвинувачений просить змінити показання на його користь); перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме затягувати судовий розгляд, ухиляючись та переховуватись від явки до суду (обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів); вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки раніше неодноразово був засуджений.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з висновком щодо застосування норми права у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №569/17036/18, провадження №51-598кмо19), якщо після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.

Частиною 4 ст.399 КПК України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

За правилами ч.2 ст.392 КПК України ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому КПК.

У ч.5 ст.394 КПК України зазначено, що ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Ухвала ж про відмову в обранні, зміні або продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою не оскаржується. Не може також бути оскаржена ухвала суду з метою погіршення становища обвинуваченого.

Це, зокрема слідує з телеологічного (цільового) тлумачення Закону України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України щодо оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою» від 02 грудня 2020 року №1027-ІХ, якому передувало рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року №4-р/2019. Так, у вказаному рішенні визнано неконституційним положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Конституційний Суд України, дійшовши такого висновку, в обґрунтування зазначив, що неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.

Викладене узгоджується з ч.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Можливість же апеляційного оскарження та перегляду апеляційним судом рішення про тримання під вартою, ухваленого судом першої інстанції, має на меті насамперед уникнення свавільного позбавлення свободи.

Також Конституційний Суд України вказав, що положення ч.2 ст.392 КПК України в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не гарантують особі ефективної реалізації її конституційного права на судовий захист, не відповідають критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), не забезпечують справедливого балансу інтересів особи та суспільства, а тому суперечать вимогам статей 1, 3, 8, 21, 29, ч.1 ст.55 Основного Закону України.

Як убачається зі змісту даного рішення Конституційного Суду України, Верховна Рада України мала привести нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст.392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим рішенням, а також запровадити такий механізм гарантування права на свободу обвинуваченого, щодо якого винесено ухвалу про тримання під вартою в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який не перешкоджатиме досягненню цілей правосуддя, не порушуватиме права інших учасників кримінального провадження та забезпечуватиме інші засади судочинства, зокрема розумні строки розгляду справи.

На користь названого вище свідчить і Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України щодо оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою».

Серед іншого, з пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що він спрямований на забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України, згідно з яким особа має право оскаржити саме ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яку було постановлено під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

У висновку Головного науково-експертного управління Апарату Верховної Ради України наведено зауваження щодо кола учасників, яким надано право на оскарження вказаних ухвал, зокрема щодо позбавлення відповідного права прокурора. Головне науково-експертне управління Апарату Верховної Ради України констатувало, що прокурор - це особа, яка обіймає посаду, передбачену ст.15 Закону України «Про прокуратуру» (п.15 ч.1 ст.3 КПК України), здійснює підтримання державного обвинувачення в суді з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (ч.1 ст1, п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»). Тому, хоча вірогідність подання прокурором апеляційної скарги на відповідну ухвалу не є високою, йому слід залишити право на подання такої скарги.

Із такого формулювання видно, що прокурору пропонувалося надати право на апеляційне оскарження ухвали суду про тримання під вартою під час судового розгляду саме з метою надання йому можливості покращити становище обвинуваченого в разі встановлення порушення норм закону в ході обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою.

На думку колегії суддів, саме в такому розумінні і було враховано зауваження Головного науково-експертного управління Апарату Верховної Ради України щодо включення до ч.5 ст.394 КПК України прокурора як суб`єкта апеляційного оскарження.

Водночас, ухвалюючи доповнення до ст.394 КПК України Верховна Рада України, діючи на виконання рішення Конституційного Суду України чітко визначила, що на відміну від стадії досудового розслідування, під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою.

Виходячи з буквального тлумачення положень ч.5 ст.394 КПК України, прокурор під час судового провадження апріорі не може оскаржити ухвалу суду про відмову в обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відмову в зміні іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також відмову в продовженні строку тримання під вартою, тобто оскаржити ці рішення на погіршення становища обвинуваченого.

З огляду на зазначене вище, за змістом норм кримінального процесуального законодавства саме під час судового провадження, на відміну від стадії досудового розслідування, прокурор може оскаржувати судове рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, але тільки в аспекті покращення становища обвинуваченого.

Оскільки в кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_7 прокурор ставив питання про погіршення становища обвинуваченого, висуваючи апеляційну вимогу обрати йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, то з указаних підстав ухвала суду першої інстанції не підлягає оскарженню прокурором відповідно до приписів абз.2 ч.2 ст.392 та ч.5 ст.394 КПК України.

Суд першої інстанції помилково зазначив в ухвалі, що така може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Отже, апеляційне провадження за скаргою сторони обвинувачення належить закрити.

Керуючись ст.ст. 392, 394, 405, 407, 419,422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

постановила:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.08.2022 року у кримінальному провадженні № 0001331 відносно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст. 187 КК України, якою відмовлено у обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом трьох місяців з дня її ухвалення.

Головуючий :

Судді: