ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1819/22 Справа № 201/3192/22 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, уродженця м. Києва, ФОП ОСОБА_7 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК України, -
В с т а н о в и л а:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року клопотання прокурора задоволено, продовжено термін дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 строком на 60 днів, до 04 серпня 2022 року включно.
Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд вказав, що раніше встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, у виді можливості переховування від органу досудового розслідування та суду, а також впливу на свідків, які були підставою для обрання виключного запобіжного заходу, продовжують своє існування, втім ризик знищення, переховування та/або спотворення доказів у кримінальному провадженні, є нівельованим тим, що на час вирішення питання про продовження запобіжного заходу досудове розслідування є закінченим, а отже стороною обвинувачення визнано, що вже добутих доказів достатньо для доведення вини ОСОБА_7 .

Також суд констатував, що запобігти їм у інший спосіб неможливо, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні й особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за який у разі доведення винуватості передбачено суворе покарання, а тому він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності. Крім того враховано дані про особу обвинуваченого, його незадовільний стан здоров`я, майновий і сімейний стан, та вирішено визначити заставу в розмірі 110 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 272 910,00 грн., яку визнано достатньою.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити, продовжити термін дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 строком до 04 серпня 2022 року, без визначення розміру застави.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом невірно застосовано норми ст. 182, 183 КПК України, оскільки положення ч. 3 ст. 183 КПК України встановлюють пряму заборону визначати заставу, з відсилкою до ч. 4 даної тої ж статті, де зазначено про право суду не визначати розмір застави.

Крім того вказує, що судом при визначенні застави обвинуваченому належним чином не досліджено обставин та не враховано дані про ОСОБА_7 , внаслідок чого необгрунтовано визначено розмір застави, наближений до мінімальної межі, а також дане рішення було прийняте виключно за ініціативою суду, без подання відповідного клопотання стороною обвинувачення або захисту.

На думку апелянта, запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого під вартою на даний час не виходить за межі розумного строку, відповідає його особі з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечить усунення встановлених ризиків.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Зазначає, що ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2022 року є законною та обгрунтованою. Вказує, що у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення постановою від 26.05.2022 року дії ОСОБА_7 було перекваліфіковано з ч. 2 ст. 27, п.12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України, втім і така кваліфікація, на його думку, є помилковою з огляду на те, що фактично останній вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 118 КК України, саме вбивство при перевищенні межі необхідної оборони.

Одночасно вказує, що заявлені прокурором ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є необгрунтованими, оскільки його підзахисний не має намірів переховуватися, а навпаки хоче довести свою невинуватість, при цьому ризик впливання на свідків на даний час є неактуальним, оскільки вони вже допитані, при цьому акцентує увагу на незадовільному стані здоров`я ОСОБА_7 , з посиланням на результати медичних обстежень.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, що наполягав на задоволенні апеляційної скарги з викладених у ній підстав; обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

1)виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;
2)виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою, з визначенням розміру альтернативної застави, цих вимог закону дотримався.
Так, під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000209 від 07 березня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК України.
Колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до детального обговорення обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення з огляду на те, що наявними матеріалами воно підтверджується достатньою мірою для продовження застосованого до цього обвинуваченого запобіжного заходу, і правильність висновків суду першої інстанції з цього питання в апеляційному порядку не оспорюється.
Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час вирішення обвинувачення по суті, зокрема про точність кваліфікації дій обвинуваченого, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінального правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 і грунтовно встановив, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, втім застосування альтернативної застави також є можливим.
Так, відповідно до наданих матеріалів ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, серед яких злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких кримінальних правопорушень та за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, та, як було встановлено судом першої інстанції, ризики переховування та впливу на свідків не відпали і продовжують своє існування.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного, на його думку, визначення судом розміру альтернативної застави, колегія суддів не може з ними погодитись.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Положеннями п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою має право не визначити розмір застави зокрема у випадку, якщо кримінальне провадження ведеться щодо злочину, який спричинив загибель людини.
З наведених положень кримінального процесуального закону вбачається, що слідчий суддя, суд при обранні щодо особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір альтернативної застави, втім в окремих випадках, перелік яких встановлений законом, має право на свій розсуд його не визначати. У зв`язку із цим доводи апеляційної скарги прокурора про те, що імперативна норма закону забороняє застосування застави в окремих випадках, оцінюються критично як безпідставні.
Також не можна погодитись з доводами прокурора щодо недостатності визначеного судом розміру застави. Так, згідно ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Положеннями ч. 5 ст. 182 КПК України визначено, що застава щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Вимоги вказаних положень кримінального процесуального закону були дотримані судом, розмір застави визначено з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, зокрема його стану здоров`я та інших відомостей про нього, наявних в матеріалах справи, на рівні 110 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідає вимогам закону і не є надмірним чи замалим.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що прокурор, висловлюючи міркування загального характеру щодо недостатності даного розміру застави, у той же час не посилається на конкретні обставини, які свідчать про те, що визначена судом є неістотною для обвинуваченого та ймовірність її втрати нездатна утримати його від вчинення дій на шкоду досудовому розслідуванню, а також не підтверджує наявність таких обставин будь-якими доказами.
Що стосується доводів апелянта про неврахування достатньою мірою обставин справи, які, на його думку, у сукупності свідчать про неможливість застосування до ОСОБА_7 застави як альтернативного запобіжного заходу з огляду на її нездатність забезпечити виконання цим обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та усунути встановлені ризики, то з ними не можна погодитись, оскільки на їх підтвердження апелянтом не наведено переконливих міркувань та в цілому вони мають характер припущень.
Натомість з наданих матеріалів вбачається, що 07.06.2022 року адвокатом ОСОБА_6 за ОСОБА_7 було внесено заставу у визначеному ухвалою розмірі та останнього було звільнено з-під варти, а отже станом на даний час обвинувачений перебуває на свободі більше двох тижнів, при цьому відомостей про порушення ним покладених на нього обов`язків, визначених ухвалою суду першої інстанції, або про вчинення ним будь-яких інших дій на шкоду досудовому розслідуванню, колегії суддів не надано, прокурор на конкретні обставини, які свідчили б про недостатність застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, у межах апеляційного розгляду не посилався.
Доводи прокурора щодо виходу суду за межі клопотання про продовження запобіжного заходу колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на законі, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження запобіжного заходу розглядається згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, а отже при розгляді такого клопотання слідчий суддя, суд наділений всіма відповідними правами і обов`язками, в тому числі передбаченими ч. 3, ч. 4 ст. 183 КПК України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що порівняно із обставинами, які мали місце на час застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на час постановлення оскаржуваної ухвали кваліфікація дій цього обвинуваченого була змінена у бік пом`якшення, а також відпала частина ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у зв`язку із чим пом`якшення застосованого до нього запобіжного заходу належить вважати виправданим.
Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що частина встановлених щодо цього підозрюваного ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України, з урахуванням відомостей про його особу, є реальною та не припинила існування, втім визначення розміру альтернативної застави є можливим.
Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3