Справа № 185/3440/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Павлограді кримінальне провадження № 0000119 від 18 квітня 2022 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Луганська Луганської області, машкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 2 ст. 260 КК України,

за участі:

прокурора - ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 (у режимі ВКЗ),

В С Т А Н О В И В:

У березні - квітні 2014 року в м. Луганськ та інших населених пунктах Луганської області розпочалася збройна агресія Російської Федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Луганської області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Луганської області всупереч законодавству України 11 травня 2014 року проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акта про державну самостійність Луганської народної республіки», за результатами якого 12.05.2014 проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»).

З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ЛНР» представниками Російської Федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Луганської області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ЛНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

Самопроголошеним Головою «ЛНР» 07 жовтня 2014 року виданий указ № 15, згідно з яким створено незаконне збройне формування так званої «ЛНР» - «Народна міліція». Зокрема, вказане військове формування здійснює збройний опір силам АТО/ООС на території Луганської та Донецької областей та сприяє діяльності окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Зокрема, навесні (більш точної дати встановити не виявилось можливим) 2015 року у складі т.зв. «Народної міліції «ЛНР» створений структурний підрозділ не передбачене законом збройне формування «2 Окрема мотострілецька бригада» (далі «2 ОМСБр»), місце постійної дислокації: м. Луганську Луганської області, якому доручено здійснення залякування цивільного населення та чинення збройного опору силам ООС, у тому числі й шляхом проведення артилерійських обстрілів на лінії зіткнення (розмежування) та прилеглих до неї територіях у Луганській області. З метою виконання цих завдань у складі «2 ОМСБр», також сформовано стрілецькі та артилерійські підрозділи, окрема ремонтна рота, до штату яких на постійній основі залучено громадян України та інших держав, радикально налаштованих до чинної державної влади України.

ОСОБА_6 , будучи обізнаним про незаконність дій співучасників збройних формувань та окупаційної адміністрації Російської Федерації на тимчасово окупованій території Луганської області, ідеологічно розділяв такий розвиток подій, та у подальшому приблизно на початку жовтня 2020 року у нього виник умисел на участь у діяльності НЗФ т.зв. «ЛНР» окупаційної адміністрації РФ, з метою здійснення збройного опору силам ООС задля досягнення кінцевої цілі - зміни меж території та державного кордону України всупереч утвердженого Конституцією України порядку, тобто виключення з її складу окремих районів, міст, сіл, селищ Луганської області, у тому числі й у межах, у подальшому ідентифікованих указом Президента України від 07.02.2019 № 32/2019 на підставі факту тимчасової окупації відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_6 16 жовтня 2020 року добровільно вступив до лав (підписав контракт на проходження військової служби) не передбаченого законом збройного формування окремої ремонтної роти 2 ОМБр 2 АК «НМ ЛНР» окупаційної адміністрації РФ на посаду «водій» (місце постійної дислокації: Луганська обл., м. Луганськ, с-ще Гостра Могила) - структурної частини «Народної міліції ЛНР», та отримав від невстановлених досудовим слідством співучасників НЗФ т.зв. «ЛНР» окупаційної адміністрації РФ, для застосування за функціональним призначенням, стрілецьку вогнепальну зброю автомат системи Калашникова, із боєприпасами до нього, військову екіпіровку.

У подальшому, з 16.10.2020 до 24.02.2022 на тимчасово окупованій території Луганської області ОСОБА_6 , перебуваючи у складі т.зв. «окремої ремонтної роти 2 ОМБр 2 АК НМ ЛНР» окупаційної адміністрації РФ на посаді водія, виконував функції: транспортування військової техніки, яка отримала пошкодження до місця ремонту за допомогою КЕТ-Л, несення служби у добовому наряді, виконання інших наказів спрямованих на посилення обороноздатності НЗФ т.зв. «Народної міліції ЛНР» окупаційної адміністрації РФ, тим самим, систематично учиняв умисні дії з метою зміни меж території, державного кордону України шляхом участі у складі не передбачених законом збройних формувань.

Крім того, 16.04.2021, ОСОБА_6 призначено на посаду командира відділення т.зв. «1 евакуаційного взводу окремої ремонтної роти 2 ОМБр НМ ЛНР» окупаційної адміністрації РФ, де, серед іншого, на нього було покладено обов`язки контролю за особовим складом відділення та виконання завдань ввіреним йому підрозділом.

Відповідно до відведеної йому ролі у плані спільних злочинних дій та на виконання функцій, покладених на нього обов`язків, ОСОБА_6 у період з 16.10.2020 до 24.02.2022, з власної ініціативи, виконував обов`язки, які покладені на нього військовою службою у вищевказаних НЗФ окупаційної адміністрації РФ, які направлені на чинення збройного опору ЗС України та іншим правоохоронним органам України з метою зміни меж території та державного кордону України шляхом участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

Крім того ОСОБА_6 24.02.2022 року за наказом командира роти отримав зброю АК-74 та 4 споряджених магазинів до неї та у складі змішаної колони, на військових автомобілях, виїхав з розташування ремонтної роти та періодично виїжджав до н.п. Сватово, н.п. Краснянка, н.п. Червонопопівка та ін. для транспортування військової техніки, яка отримала пошкодження до місця ремонту за допомогою військового автомобіля КЕТ-Л та виконання інших, покладених на нього керівництвом НЗФ обов`язків.

Отже ОСОБА_6 з моменту вступу до НЗФ «ЛНР» до 24.02.2022 перебуваючи в місті Луганськ та інших населених пунктах на території проведення ООС, яка відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 за № 254-VIII, є тимчасово окупованою територією України, приймав участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

Ознаки встановленого судом злочинного діяння відповідають ознакам кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110, та ч. 2 ст. 260 КК України.
Дії ОСОБА_6 кваліфікуються:

за ч. 2 ст. 110 КК України, як вчинення умисних дій за попередньою змовою групою осіб, з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;

за ч. 2 ст. 260 КК України як участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

13 травня 2022 року між прокурором -заступником начальника відділу Луганської обласної прокуратури ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за участі захисника ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 472 КПК України, яка надійшла до суду разом з обвинувальним актом. Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до укладеної угоди ОСОБА_6 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, та ч. 2 ст. 260 КК України, в обсязі висунутого обвинувачення.

У судовому засіданні пояснив, що він повністю розуміє, що має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину кримінального правопорушення. Також обвинувачений пояснив, що він розуміє наслідки укладення та затвердження угоди у вигляді обмеження права оскаржити вирок згідно з положеннями статей 394 та 424 КПК України, а також відмови від судового розгляду, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, та відмову допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подавати докази, що свідчать на його користь. Також обвинувачений пояснив, що він розуміє характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винним, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди. Угоду щодо визнання винуватості з прокурором він уклав добровільно, без насильства, примусу чи погроз, та без впливу будь-яких обставин, не обумовлених в угоді. Просив суд затвердити укладену між ним та прокурором угоду про визнання винуватості.

Також зазначив, що у вчиненому розкаюється, та зможе виконати взяті на себе обов`язки щодо сприяння викриттю інших співучасників вчиненого ним правопорушення.
Прокурор та захисник в підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просили цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання.

В угоді передбачено, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку.

Розглядаючи у порядку п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Правопорушення, у вчиненні яких обвинувачений беззастережно визнав себе винуватим, згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими злочинами.

Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Тому суд приходить до висновку, що умови угоди не порушують інтереси сторін і відповідають інтересам суспільства, обвинувачений взмозі виконати взяті на себе зобов`язання та присутні фактичні підстави для визнання його винуватості у скоєнні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 110, та ч. 2 ст. 260 КК України, що встановлено під час допиту обвинуваченого.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам КПК України та КК України, суд, врахувавши викладені доводи сторін кримінального провадження, дослідивши докази, надані стороною обвинувачення, дійшов висновку, що мали місце діяння, у вчиненні яких обвинувачується особа, та наявні всі правові та фактичні підстави для затвердження угоди.

Крім того, відповідно до укладеної угоди, сторони погодили покарання відповідно до санкції ч. 2 ст. 110 КК України у вигляді позбавлення волі строком 8 років без конфіскації майна та за ч. 2 ст. 260 КК у вигляді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна. У відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання, остаточне покарання погоджене в розмірі 10 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Оцінюючи узгоджене покарання на відповідність чинному КК України, суд приходить до висновку, що таке покарання з урахуванням особи обвинуваченого, пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих може бути призначено. Так, обвинувачений визнав вину повністю, розкаявся у вчиненому, раніше не судимий.

Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 474, 475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості між прокурором -заступником начальника відділу Луганської обласної прокуратури ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від 13 травня 2022 року.

ОСОБА_6 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч. 2 ст. 110 та ч. 2 ст. 260 КК України , за які призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання:

ч. 2 ст. 110 КК України у вигляді позбавлення волі строком 8 років без конфіскації майна;

за ч. 2 ст. 260 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушеньшляхом часткового складання призначених покарань, остаточне покарання визначити в розмірі десяти років позбавленя волі без конфіскації майна.
Строк покарання обчислювати з моменту затримання обвинуваченого, тобто з 22 березня 2022 року.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_6 залишити без змін у вигляді тримання під вартою.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4,6,7 статті 474 цього Кодексу; прокурором виключно з підстав призначення покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною 4 статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок, якщо інше не передбачено законом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1