УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2022 року

м. Київ
справа № 607/16467/20
провадження №51-1457ск22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року,
встановив:
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіцмані Чернівецької області, жителя м. Тернополя, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Цивільні позови законних представників малолітніх потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , відповідно, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь кожного, по 3000 грн, у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 07 серпня 2020 року близько 21:30 у дворі будинку АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту схопив малолітнього ОСОБА_6 правою рукою за шию ззаду та почав її стискати, від чого останній відчув сильний фізичний біль, після чого іграшковою палицею завдав одного удару в ліве коліно малолітнього ОСОБА_5 , який також відчув сильний фізичний біль.

При перегляді вироку Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 16 лютого 2022 року залишив це рішення без змін.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, у ній засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду на підставі ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив йому в задоволенні заяви про відвід складу суду, адже перебування суддів апеляційного суду у багаторічних робочих стосунках із батьком малолітнього потерпілого ОСОБА_6 , котрий є суддею Теребовлянського районного суду Тернопільської області, викликають сумнів у їхній об`єктивності та неупередженості.
Стверджує, що апеляційний суд усупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотань про проведення слідчих дій і не перевірив належним чином доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо порушень, допущених органом досудового розслідування та судом першої інстанції у кримінальному провадженні, не дав цим доводам належної оцінки та, не навівши обґрунтованих мотивів, залишив ці скарги без задоволення. З огляду на це вважає, що рішення апеляційного суду не є належним чином обґрунтованим та вмотивованим і не відповідає вимогам ст. 419 КПК. На переконання засудженого, судові рішення в справі постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цих рішеннях про доведеність його винуватості не ґрунтуються на досліджених в суді доказах.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, поміж іншого, посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати зібраним у ній доказам іншу оцінку, ніж її дали суди нижчих інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі засуджений вказує на те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте оскаржені рішення свідчать, що свій висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого правопорушення місцевий суд зробив на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Так, суд першої інстанції у вироку вказав, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК підтверджується наданими в суді показаннями малолітніх потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які вказали, що бачили як ОСОБА_4 завдавав ударів потерпілим, протоколами слідчих експериментів: проведених з участю потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також свідка ОСОБА_8 та іншими доказами.

Незгода засудженого з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, цей суд у своєму рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному проваджені та свідчать про відповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку фактичним обставинам справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 126 КК.
Що стосується доводів засудженого в скарзі про істотне порушення судом апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону у зв`язку з необґрунтованою відмовою у задоволенні заявленого відводу суддям цього суду, то вони є безпідставними.
Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 80 КПК відвід судді може бути заявлений на підставах, передбачених статтями 75, 76 КПК. Положеннями ст. 75 КПК, окрім іншого, визначено що обставиною, що виключає участь судді в кримінальному провадженні, є наявність підстав, які викликають сумнів у його неупередженості.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про необхідність відводу колегії суддів апеляційного суду не містять у собі належного обґрунтування та фактів, які б свідчили про упередженість чи необ`єктивність колегії суддів і відповідно до статей 75, 76 КПК можуть бути підставами для їхнього відводу, та, як убачається зі змісту скарги, є лише припущеннями.
При перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких є аналогічними тим, що викладені в касаційній скарзі засудженого, апеляційний суд ретельно їх перевірив та дав на них обґрунтовані відповіді, вказавши у своєму рішенні конкретні мотиви, з яких визнав ці доводи безпідставними.
Наведені в ухвалі апеляційного суду висновки є належним чином умотивованими та обґрунтованими, її зміст відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року щодо нього, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3