ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2219/22 Справа № 330/884/2 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року ОСОБА_7 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 серпня 2022 року.
В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції зазначив, щостороною обвинувачення були доведені ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, які ще не допитані судом, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, виходячи з наступного.
Обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, інші джерела доходу відсутні, міцних соціальних зв`язків він не має, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_6 просить поновити строк на подання вказаної апеляційної скарги, оскільки ухвалу суду першої інстанції він не отримував, а відомо стало лише 20 липня 2022 після повернення батьків ОСОБА_7 на територію м. Мелітополь, яке на даний час є тимчасово окупованим, у зв`язку з чим був відсутній зв`язок та мережа інтернет.
Так, відповідно до вимог апеляційної скарги сторона захисту просить ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року скасувати, в задоволенні клопотання прокурора - відмовити.
В обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що в порушення норм законодавства стороною обвинувачення не було надано обвинуваченому та його захиснику вказане клопотання, при цьому судом було розглянуто його без їх участі, однак за участю захисника від центру БВПД, що на його думку є безпідставно.
Також, захисник вбачає, що прокурором не було доведено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 не збирається змінювати місце свого проживання, будь-яких скарг з органів досудового розслідування під час розслідування, а також зі сторони учасників кримінального провадження на адресу ОСОБА_7 не надходило. Досудове розслідування фактично завершено, потерпілі, обвинувачений допитані, зібрані письмові докази.
Як вважає захисник, у відповідній ухвалі суду та клопотанні прокурора вбачається лише одне обґрунтування, а саме - тяжкість покарання.
Позиції учасників судового провадження.
Захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу з підстав, зазначених в ній, просив її задовольнити.
Прокурор вважав, що вказана апеляційна скарга не підлягає задоволенню та просив ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року - залишити без змін.
Відповідно до листа від ДУ Запорізька слідчий ізолятор від 04 серпня 2022 року № 2/10-3848 слідує, що в період з 10:00 години до 14:30 години через технічні причини було відсутнє електропостачання, у зв`язку з чим провести судове засідання у режимі відеоконференції не виявилось можливим.
Обвинувачений ОСОБА_7 про час та дату апеляційного провадження повідомлений належним чином, клопотань про особисту участь до суду не надходило, а тому на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України апеляційний суд здійснює розгляд без його участі.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 4 ст. 331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 були дотриманні в повній мірі.
Так, в провадженні Томаківського районного суду Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001891, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 115 КК України.
Відповідно до ч. 7 ст. 147 ЗУ Про судоустрій і статус суддів, розпорядження голови Верховного Суду від 10.03.2022 № 4/0/9-22 Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану змінено територіальну підсудність Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області на Томаківський районний суд Дніпропетровської області.
Обвинуваченому ОСОБА_7 03.12.2021 було застосовано запобіжний захід з подальшим продовженням його 20.04.2022 до 18.06.2022 включно.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 15 червня 2022 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з тих підстав, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати.
У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, обвинувачений ОСОБА_7 у судове засідання не доставлявся, у зв`язку з чим ухвалою суду першої інстанції від 09 червня 2022 було доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області призначити адвоката для здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_7 під час окремої процесуальної дії, а саме продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою за матеріалами кримінального провадження № 0001891, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування ризиків передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що знаходячись на свободі ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, які ще не допитані судом, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Крім того, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України також врахував, що злочин у якому обвинувачується обвинувачений ОСОБА_7 , є особливо тяжким, офіційно не працевлаштований, інші джерела доходу відсутні, міцних соціальних зв`язків він не має, а тому прийшов до висновку, що наведене вказує на існування даних ризиків заявлених прокурором.
Цей висновок узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутого щодо ОСОБА_7 обвинувачення, державні органи могли виправдано вважати, що такі ризики існують.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Тому, враховуючи вищевикладене, а також те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Перевіряючи доводи захисника в частині того, що стороною обвинувачення не було доведено ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 не збирається змінювати місце свого проживання, будь-яких скарг з органів досудового розслідування під час розслідування, а також зі сторони учасників кримінального провадження на адресу ОСОБА_7 не надходило. Досудове розслідування фактично завершено, потерпілі, обвинувачений допитані, зібрані письмові докази. Колегія суддів вбачає, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора від початку були підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу, з подальшим його продовженням. На даний час, вказані ризики не зменшились та виправдовують подальше тримання його під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_7 на вказаній стадії кримінального процесу ані в суді першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було. Матеріали контрольного кримінального провадження не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Обставин, передбачених ч. 3 ст. 183 КПК України які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, апеляційним судом також не встановлено.
Твердження захисника, що розгляд клопотання прокурора було розглянуто судом без участі обвинуваченого та його захисника, однак із залученням захисника з БВПД, що на його думку порушує право обвинуваченого, колегія суддів вбачає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається з ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2022 року судом було поставлено питання щодо доручення Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області призначити адвоката для здійснення захисту обвинуваченому ОСОБА_7 , під час проведеної окремої процесуальної дії та забезпечення його прибуття в судове засідання 15 червня 2022 року до суду, для участі у розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ч. 5 ст. 22 КПК України передбачено, що захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником.
Відповідно до ч. 4 ст. 46 КПК України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених статтею 50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.
З оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання вбачається, що вирішення питання щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою відбулось за участі захисника ОСОБА_8 , який відповідно до доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі у кримінальному провадженні було призначено 13 червня 2022 року № 004-0082360 на окрему процесуальну дію.
Тож необґрунтованим є доводи апеляційної скарги стосовно порушення права обвинуваченого на захист, оскільки, як убачається зі змісту оскарженої ухвали, у судовому засіданні був присутній захисника ОСОБА_8 , який відповідно до доручення Регіонального центру з надання безплатної вторинної правової допомоги, здійснював захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 у судовому засіданні.
Тобто, з вищенаведеного слідує, що продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява № 28969/04, від 16 травня 2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є вмотивованим і обґрунтованим, та ухвалене у відповідності до вимог кримінального процесуального закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Будь-яких порушень КПК України при постановлені оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Що стосується клопотання захисника ОСОБА_6 про поновлення йому строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає таким, що є поважним, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Клопотання захисника ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року задовольнити.
Поновити захиснику ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3