Дата документу 31.08.2022 Справа № 645/1692/15-к
Номер провадження 1-кп/554/650/2022
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«31» серпня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст. 368 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:
04 липня 2022 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, на виконання розпорядження голови Верховного Суду від 06.03.2022 року № 2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» надійшло в провадження судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 .

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06 липня 2022 року у даному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.
В підготовчому судовому засіданні прокурор зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстав для закриття провадження по справі та повернення обвинувального акту немає, вказане кримінальне провадження підсудне цьому суду, а тому можливо призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Потерпілий ОСОБА_6 в підготовче судове засіданні не з?явився, від нього надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без його участі.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 не погодилась з думкую прокурора про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду та заявила клопотання про повернення обвинувального акту прокурору на підставі вимог п.3 ч.3 ст. 314 КПК України, оскільки обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України.На обґрунтування клопотання посилалася на те, що обвинувальний акт складений неуповноваженою особою, досудове розслідування проведено неуповноваженим органом, з порушенням правил підслідності, оскільки відповідно до вимог ст. 38 КПК України, в редакції від 22.08.2014 (термін, який охоплюється датою зміни підслідності 09.10.2014), органами досудового розслідування є слідчі підрозділи: органів внутрішніх справ, органів безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, органів державного бюро розслідування. Тому, 09.10.2014 року підслідність кримінального провадження органу досудового розслідування СУ ГУ МВС України в Харківській області на прокуратуру Харківської області змінена незаконно, а отже і проведення слідчим ОВСМ Другого СВ СУ прокуратури Харківської області ОСОБА_8 досудового розслідування вказаного кримінального провадження, зокрема окремих слідчих (розшукових) дій, заходів забезпечення кримінального провадження, до компетенції якого не віднесено його здійснення, відповідно до процесуальних вимог, порушує загальні засади здійснення кримінального провадження, закріплені у ст. 9 КПК України та унеможливлює виконання завдань кримінального провадження, визначених у ст. 2 КПК України. Як наслідок затвердження обвинувального акту прокурором відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних проваджень про корупційні правопорушення прокуратури Харківської області ОСОБА_9 суперечать вимогам ст. ст. 2, 19, 121 Конституції України, ст. ст. 2, 9, 40, 216 КПК України, що є підставою для повернення обвинувального акту.
Також, вважає, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_3 не містить належним чином сформованого обвинувачення, а містить лише виклад обставин, які встановлені слідчим під час досудового розслідування та правову кваліфікацію його дій, зокрема в обвинувальному акті міститься значення на вчинення обвинуваченим об?єктивної сторони злочину як у формі прохання та і формі одержання неправомірної вигоди, Разом з тим, правова кваліфікація дій ОСОБА_3 містить зазначення про вчинення злочину виключно у формі одержання неправомірної вигоди для себе. Однак, всупереч викладеним фактичним обставинам кримінального правопорушення, правова кваліфікація не містить даних про вчинення ОСОБА_3 злочину у формі прохання надати неправомірну винагороду для себе. Крім того, фактичні обставини кримінального правопорушення не містять зазначення часу, місця, коли, та в який саме спосіб з боку ОСОБА_3 мало місце прохання надати неправомірну винагороду для себе у формі повідомлення ОСОБА_10 про необхідність передачі грошей для себе через сторонню особу ОСОБА_11 . Також в обвинувальному акті не конкретизовано за вчинення яких саме дій в інтересах ОСОБА_10 та яких інтересів ОСОБА_10 висловлювалося прохання неправомірної вигоди та її одержання обвинуваченим. В обвинувальному акті відсутнє й викладення способу вчинення закінченого злочину у формі одержання безпосередньо обвинуваченим ОСОБА_3 неправомірної вигоди.Крім того, в обвинувальному акті необґрунтовано та безпідставно зазначено про розмір шкоди, нібито завданої кримінальним правопорушенням, оскільки така шкода нікому не завдана, що підтверджена тим, що у справі цивільний позов не заявлявся. Вказане підтверджується й показаннями потерпілого ОСОБА_10 . Також наданий реєстр матеріалів досудового розслідування не відображає повних відомостей про прийняті процесуальні рішення та містить перекручені дані.

Також, захисник просить змінити ОСОБА_3 запобіжний захід на особисте зобов?язання, оскільки відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Кримінальне провадження розглядається більше 7 років, жодного разу не було встановлено порушень процесуальних обов?язків обвинуваченим, а отже застава на сьогодні є недоцільним запобіжним заходом.
Обвинувачений ОСОБА_3 повністю підтримав доводи свого захисника, наполягає на поверненні обвинувального акту прокурора та зміни запобіжного заходу на особисте зобов?язання.
Прокурор в судовому засіданні заперечив проти клопотання захисника, зазначив, що 09.10.2014, керуючись ч. 5 ст. 36 КПК України (в редакції від 22.08.2014) прокурором Харківської області ОСОБА_12 винесено вмотивовану постанову, якою доручено здійснення досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення Другому слідчому відділу прокуратури Харківської області, процесуальне керівництво за яким здійснювалось Відділом нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури Харківської області. Вказана постанова є обґрунтованою, вмотивованою та такою що відповідає вимогам чинного законодавства. В цей же день визначено групу слідчих у кримінальному провадженні до складу якої включено слідчого Другого слідчого відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_8 , чим уповноважено його на здійснення досудового розслідування та визначено групу прокурорів, до якої включено прокурора Відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури Харківської області ОСОБА_9 , чим уповноважено останнього здійснювати процесуальне керівництво у кримінальному провадженні. Відповідно до п. 9 Перехідних положень Конституції України (в редакції від 02.03.2014, яка діяла на 09.10.2014), прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів та функцію попереднього слідства до введення в дію законів, що регулюють діяльність державних органів щодо контролю за додержанням законів, та до сформування системи досудового слідства і введення в дію законів, що регулюють її функціонування. Таким чином, прокурор Харківської області ОСОБА_12 діяв у межах повноважень та законно здійснив повідомлення про підозру ОСОБА_3 , а також доручив здійснення досудового розслідування відповідному органу. Слідчий ОСОБА_8 , з урахуванням зазначених положень також діяв у межах повноважень, законно проводив досудове розслідування та склав обвинувальний акт у кримінальному провадженні. Прокурор ОСОБА_9 , з урахуванням зазначених положень, був наділений відповідними повноваженнями та законно затвердив обвинувальний акт. Крім того, виходячи з приписів ст.ст. 314, 291 КПК України перевірка судом факту підписання та затвердження обвинувального акту саме уповноваженою особою, а також здійснення досудового розслідування відповідним органом не є предметом розгляду підготовчого судового засідання і не може бути підставою для повернення обвинувального акту.

Щодо невідповідності обвинувального акту вимог ст. 291 КПК України, зазначив, що закон вимагає обов?язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення. Закон уповноважує прокурора (процесуального керівника) на викладення в обвинувальному акті обставин справи на власний розсуд. При цьому, прокурор керується внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повній та всебічній оцінці доказів, що були отримані ним під час досудового слідства, в їх сукупності. Посилання сторони захисту на те, що в обвинувальному акті не зазначено коли ОСОБА_3 виніс на розгляд сесії питання, коли підписав рішення сесії та інші питання не є суттєвими обставинами, які прокурор зобов`язаний був вказати в обвинувальному акті та які впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_3 . У викладених фактичних обставинах прокурором чітко зазначено час, місце вчинення, а також інші суттєві обставини вчинення злочину. Посилання сторони захисту на те, що обвинувачення неконкретизоване, у зв`язку з тим, що у викладі фактичних обставин зазначено прохання ОСОБА_3 надати неправомірну вигоду, а правова кваліфікація містить посилання лише на одержання неправомірної вигоди теж є необґрунтованим, оскільки вислови ОСОБА_3 щодо необхідності передачі йому неправомірної вигоди треба розуміти не як окремий склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України, у формі прохання надання неправомірної вигоди, а як спосіб здійснити ОСОБА_3 злочин у формі одержання неправомірної вигоди. З викладеного в обвинувальному акті формулювання обвинувачення можливо зрозуміти, в чому саме обвинувачується ОСОБА_3 та за яких обставин. Крім того, під час проведення підготовчого судового засідання не передбачено з`ясування питань пов`язаних з правильністю чи неправильністю встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення.

Також посилання сторони захисту на наявні неточності реєстру матеріалів досудового розслідування не є істотними порушеннями вимог КПК України та не можуть бути підставою для повернення обвинувального акту.

Крім того, вважає, що клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу не відповідає положенням розділу ІІ КПК України. Крім того, на цей час ризики передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані судом першої та апеляційної інстанції при обрані запобіжного заходу, не зменшились та продовжують існувати. Більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України. На цей час, підстав для зміни ОСОБА_3 запобіжного заходу не встановлено.

Суд, вислухавши клопотання захисника, думку обвинуваченого, думку прокурора, який заперечував проти заявленого клопотання, приходить до наступних висновків:
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, в підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кодексу.
Отже, повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити його судовий розгляд.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Вичерпний перелік обов`язкових вимог до змісту та форми обвинувального акта, а також перелік додатків до нього, визначено ст. 291 КПК України, інших вимог до обвинувального акта закон не містить.
Так, відповідно до ч.1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.
Відповідно до ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.
Частиною 3 статті 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
Згідно ч.4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; 5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.
Частиною 5 вказаної статті передбачено, що надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.
Таким чином, в статті 291 КПК України викладено вичерпні вимоги до змісту обвинувального акта та його додатків. Повернення обвинувального акта прокурору зі стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.
Як вбачається з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування вказаного кримінального провадження, вони містять всі необхідні відомості та реквізити.
Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 291 КПК України, слід зазначити, що закон вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складових: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення.
Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення ? це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
За змістом закону обвинувачення повинно ґрунтуватись на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості тощо.
У постанові від 03.07.2019 (справа № 273/1053/17) Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду зробив правовий висновок, згідно з яким кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг та повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.
До цього слід додати, що КПК України містить положення про зміну обвинувачення в суді, висунення додаткового обвинувачення, відмову від підтримки державного обвинувачення (ч. 2 ст. 337, ст. 338340 КПК України), а також передбачає право суду вийти за межі зазначеного в обвинувальному акті висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється провадження (ч. 3 ст. 337 КПК України).

За наявного нормативного регулювання неповнота, необґрунтованість, невідповідність обвинувачення, відсутність доказової бази щодо вчинення обвинуваченими дій, які містять ознаки злочинів, не є предметом оцінки на підготовчому засіданні. Така оцінка може бути здійснена лише в ході розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, із практики ЄСПЛ вбачається, що: (1) детальні відомості правопорушення можна встановити не лише з обвинувального акту, але й з інших документів, підготовлених обвинуваченням у справі, та з інших матеріалів справи (п. 208 рішення від 08.12.2009 у справі «Превіті проти Італії» / «Previti v. Italy», заява № 45291/06); (2) фактичні деталі правопорушення можуть бути з`ясовані та уточнені під час провадження (п. 110 рішення від 19.05.2015 у справі «Сампех проти Італії» / «Sampech v. Italy», заява № 55546/09; п. 198 рішення від 26.06.2018 у справі «Перейра Крус та інші проти Португалії» / «Pereira Cruz and Others v. Portugal», заява № 56396/12).
Що стосується фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, то тут варто відзначити, що за духом закону вони викладаються так, як їх встановив прокурор за результатами досудового розслідування, і у тому обсязі, який, на думку останнього, підтверджує сформоване обвинувачення. На підставі цього прокурор на власний розсуд здійснює кваліфікацію кримінального правопорушення із посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність.
Вказане означає, що визначення обсягу та способу викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у тексті обвинувального акта належить до повноважень прокурора, а тому ані суд, ані інші учасники судового провадження не можуть вимагати змінити їх виклад.
Більше того, дискреційні повноваження прокурора щодо викладу фактичних обставин та здійснення правової кваліфікації на власний розсуд не позбавляють сторону захисту права доводити наявність інших обставин, які можуть бути витлумачені на користь обвинуваченого, або ж доводити необхідність зміни правової кваліфікації його діяння.
Таким чином, неконкретизованість викладу фактичних обставин, не відповідність формулювання обвинувачення та правової кваліфікації кримінального правопорушення не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору.
Положення п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України містять вказівку на необхідність зазначення в обвинувальному акті розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Посилання захисника на ту обставину, що цивільна шкоду нікому завдана не була, що підтвердив потерпілий, який в своїх показав зазначив, що гроші в сумі 40 000 грн. йому не належали є питанням доведеності встановлених в ході досудового розслідування обставин, у тому числі факту завдання матеріальної шкоди (збитків), як однієї зі складових об`єктивної сторони, їх перевірка доказами та підлягають з`ясуванню за наслідками здійснення розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення. Висновки суду щодо цих питань знаходять своє відображення у вироку або ухвалі, якими остаточно завершується судовий розгляд у суді першої інстанції.
Таким чином, оскільки формальна ознака (зазначення в обвинувальному акті розміру шкоди) прокурором дотримана, а пред`явлення цивільного позову є правом потерпілого, гарантованим йому п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України, порушені захисником питання щодо безпідставності зазначення розміру шкоди та хибного визначення завданої кримінальним правопорушенням шкоди є передчасними.
Крім того, потерпілий ОСОБА_10 судом ще не допитувався, кримінальне провадження до судового розгляду не призначалось.
Доводи захисника про невідображення в реєстрі матеріалів досудового розслідування повних відомостей про прийняті процесуальні рішення та наявність в реєстрі перекручених відомостей, як підставу для повернення обвинувального акту, суд вважає неспроможними, оскільки для ухвалення рішення про повернення обвинувального акта прокурору суд має встановити невідповідність єдиного процесуального документу обвинувального акта та виключно вимогам, які встановлені ст. 291 КПК України.
Додатки до обвинувального акту, хоча в силу вимог ч. 4 ст. 291 КПК України і є його доповнюючим елементом, однак вони не можуть бути предметом судового контролю під час підготовчого судового засідання. Кримінальний процесуальний закон не визначає наявність недоліків у реєстрі матеріалів досудового розслідування як підставу для прийняття судом рішення про повернення обвинувального акта прокурору.
Таким чином, судом встановлено, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні складений у відповідності до вимог ст. 291 КПК України, зокрема, в ньому міститься найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер, анкетні відомості обвинуваченого та потерпілого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення щодо обвинуваченого, зазначено про відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, про розмір шкоди, розмір витрат на залучення експертів тощо. Обвинувальний акт містить дату та місце його складення та затвердження, підписаний слідчим та прокурором, який його затвердив. До обвинувального акту додано реєстр матеріалів досудового розслідування, розписка обвинуваченого про отримання копії обвинувального акту.

Щодо доводів захисника в частині складення обвинувального акту неуповноваженою особою, суд зазначає, що обґрунтовуючи повернення обвинувального акту прокурору в цій частині, захисник посилається на ту обставину, що прокурор Харківської області ОСОБА_12 09.10.2014 року, ухваливши постанову про зміну органу досудового розслідування з передачею провадження до прокуратури Харківської області, безпідставно порушив правила підслідності вказаного кримінального провадження, оскільки зі змісту ч.2 ст. 216 КПК України вбачається, що досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 368 КК України, віднесено до підслідності слідчих органів національної поліції, а не слідчих органів прокуратури, а отже, проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, зокрема проведення окремих слідчих (розшукових) дій, заходів забезпечення кримінального провадження тощо слідчим ОВСМ Другого СВ СУ прокуратури Харківської області ОСОБА_8 , до компетенції якого не віднесено згідно із процесуальним законодавством його здійснення, порушує загальні засади здійснення кримінального провадження, закріплені у ст. 9 КПК України та унеможливлює виконання завдань кримінального провадження, визначених у ст. 2 КПК України. Як наслідок затвердження обвинувального акту прокурором відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних проваджень про корупційні правопорушення прокуратури Харківської області ОСОБА_9 суперечать вимогам ст. ст. 2, 19, 121 Конституції України, ст. ст. 2, 9, 40, 216 КПК України.
Так, частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов?язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.
Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні - це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб?єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.
Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.
Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на справедливий суд.
Посилаючись на постанову прокурора Харківської області ОСОБА_12 від 09.10.2014 року про зміну органу досудового розслідування з передачею кримінального провадження до прокуратури Харківської області, захисник зазначає про безпідставність порушення прокурором правил підслідності вказаного кримінального провадження (ст. 38, ч.2 ст. 216 КПК України), а отже й про проведення досудового розслідування неуповноваженим органом та, як наслідок, затвердження обвинувального акту, неуповноваженою особою.
Проте, наявність вказаної постанови в матеріалах кримінального провадження, на чому наполягає захисник, не може бути підставою для її дослідження судом на стадії підготовчого судового засідання, а тому суд позбавлений можливості в підготовчому судовому засіданні перевірити доводи захисника в цій частині.
Постанова про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яке здійснюється з урахуванням його конкретних обставин, але під час судового розгляду кримінального провадження. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.
Наслідком недотримання належної правової процедури як складового елемента принципу верховенства права, про що йдеться у багатьох висновках Верховного Суду, є визнання доказів, одержаних під час досудового розслідування, недопустимими на підставі статті 86, пункту 2 частини 3 статті 87 КПК України, як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні з порушенням установленого законом порядку.
Такі висновки містяться, зокрема в постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 563/1118/16-к (провадження № 51-1078км20), від 14 квітня 2020 року у справі № 761/34909/17 (провадження № 51-10064км18), від 25 серпня 2021 року у справі № 668/14933/15-к (провадження № 51-6453км18).
Більше того, про те, що докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином, зазначала й об?єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 24 травня 2021 року (провадження № 51-2917кмо20, справа № 640/5023/19).

Разом з тим, питання допустимості доказів під час їх оцінки суд вирішує в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України).
Таким чином, суд приходить до висновку, що питання уповноваженості органу досудового розслідування на здійснення досудового розслідування вказаного кримінального провадження та питання уповноваженості прокурора на підписання та затвердження даного обвинувального акту не можуть бути вирішені на даній стадії, з підстав викладених вище.
Також, суд звертає увагу на дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження, що є одним з основоположних принципів кримінального провадження та гарантією швидкого, повного та неупередженого розслідування та судового розгляду кримінального провадження, який закріплений у ст. 2 КПК України, що відображає вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Про обов`язковість дотримання розумного строку розгляду кримінальних справ неодноразово наголошував та встановлював порушення і Європейський суд з прав людини (справи «Смірнова проти Росії» від 24 липня 2003 року, «Вітрук проти України» від 16 вересня 2010 року, «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року та інші).
Так, кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 знаходилось в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова з 03.03.2015 року, неодноразово в підготовчих судових засіданнях задовольнялись клопотання захисника про повернення обвинувального акту прокурору, з тих самих підстав, що і зазначені зараз, проте, судами апеляційної інстанції такі ухвали скасовувались з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. В подальшому справа без перешкод розглядалась по суті.
Таким чином, аналізуючи все вищевикладене, суд не вбачає жодних підстав для повернення обвинувального акту прокурору, а тому стороні захисту у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту прокурору слід відмовити.
Щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 на особисте зобов?язання, суд вважає необхідним зазначити наступне:
Відповідно до вимог ч.3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2014 року ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів. Одночасно визначено запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 1000000 грн. та покладено на ОСОБА_3 відповідні обов?язки.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2014 року ухвала слідчого судді скасована в частині розміру застави. Визначена підозрюваному ОСОБА_3 застава 365400 гривень, яка була внесена на відповідний бюджетний рахунок.
Суд зазначає, що запобіжні заходи - це заходи процесуального примусу попереджувального характеру, пов?язані з позбавленням або обмеженням свобод підозрюваного, обвинуваченого, які за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, застосовуються під час кримінального провадження слідчим суддею, судом з метою забезпечення їх належної процесуальної поведінки.
Згідно з частиною 1 статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до частини 1 статті 182 КПК України застава є одним із запобіжних заходів, який полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначенийв порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме постановою КМУ від 11.01.2012 №15, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду, у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст.202 КПК України підозрюваний, обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою. З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Виходячи із системного аналізу таких норм КПК, граничний строк дії запобіжного заходу у вигляді застави не встановлений, а тому такий захід діє до його зміни чи скасування на підставах та в порядку, передбачених КПК. При цьому припинення дії обов`язків, покладених ухвалою на підозрюваного, обвинуваченого, жодним чином не впливає на дію самого запобіжного заходу, про що свідчить положення частини 7 статті 194 КПК України, відповідно до якого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.
Суд також зазначає, що окрім обов`язків, які можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого ухвалою слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу відповідно до статті 194 КПК України, існують безстрокові процесуальні обов`язки підозрюваного,обвинуваченого, покладені на нього відповідно до частини 7 статті 42 КПК України, в тому числі обов`язок прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб. Забезпечення виконання такого обов`язку обвинуваченого також є метою запобіжного заходу у виді застави.

Такий висновок випливає із законодавчого формулювання частини 8 статті 182 КПК України, за якою якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. Крім того, відповідно до цієї норми закону заставою забезпечується не тільки виконання обов`язків підозрюваним, обвинуваченим, а ще і обов`язки заставодавця щодо забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого та його явки за викликом.
Відповідно до ч. 11 ст.182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.
Тобто обґрунтованість застосування запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких такий запобіжний захід було застосовано, та внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом?якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.
Зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий.
При цьому підставами звернення з клопотанням про зміну запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу.
Такими підставами, наприклад, може бути суттєва зміна обставин, які було взято до уваги при обранні запобіжного заходу, а саме змінилася кваліфікація кримінального правопорушення, погіршився стан здоров?я обвинуваченого, змінився склад його родини чи утриманців, або майновий стан, інші обставини, які мають суттєве значення. Однак існування таких обставин повинно бути обґрунтовано належними доказами.
Також, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, слід мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. Також практика Європейського суду з прав людини передбачає у разі належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого, пом?якшувати умови обмеження прав та свобод людини, пов?язані зі застосуванням запобіжного заходу.
Відтак суд наголошує, що належне виконання ОСОБА_3 процесуальних обов?язків зокрема участь у судових засіданнях та явка за викликом суду, на що посилається захисник, як на підставу для зміни запобіжного заходу, само по собі не може бути підставою для зміни запобіжного заходу, й, більш того, сумлінне виконання обвинуваченим таких обов?язків жодним чином не свідчить про те, що ризики, які існували на момент застосування запобіжного заходу, перестали існувати, а навпаки, свідчить про дієвість і достатність застосування такого запобіжного заходу, який забезпечує належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Суд зазначає, що розгляд кримінального провадження, відповідно до вимог 6 ст. 34 КПК України, розпочався зі стадії підготовчого судового засідання, судовий розгляд по суті не розпочинався, потерпілий, свідки не допитувались, письмові та речові докази не досліджувались, процесуальні дії з цього приводу судом не здійснювались, а тому ризики, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді застави, з часом не зменшились та не змінились та у своїй сукупності вказують на необхідність застосування запобіжного заходу, що є більш суворим, ніж особисте зобов?язання, підстав для припинення дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави судом не встановлено, а тому, суд вважає, що клопотання захисника в цій частині також задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_13 про повернення обвинувального акта прокурору та зміну запобіжного заходу на особисте зобов?язання відмовити.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя Октябрського районного суду
м. Полтави: ОСОБА_1