ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001672, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Димитрова Донецької області, який має вищу освіту, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці, в мотивувальній частині зазначити обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим і таким що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

Вказує, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, своє рішення належним чином не обгрунтував та не вмотивував, а також не врахував обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, у зв`язку з чим не було досягнуто мети кримінального покарання, передбаченої ст. 50 КК України. Вважає, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання із випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
Покладено на обвинуваченого згідно ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Вирішено питання про долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 15.09.2020 року о 12:31 год. на перетині вул. Лазаряна та проспекту Гагаріна у м. Дніпро, перебуваючи на задньому сидінні в службовому автомобілі Toyota Prius, державний номерний знак НОМЕР_1 , що перебував під керуванням працівника поліції, інспектора взводу №2 роти №3 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_10 , який був при виконанні службових обов`язків, усвідомлюючи, що перед ним перебуває працівник поліції у форменому одязі, нецензурно виражався та погрожував застосувати фізичне насильство, та реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, наніс один удар стопою лівої ноги по спині ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Дії обвинуваченого у вищезазначеній частині були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 345 КК України за ознаками умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу частково, зазначивши про відсутність необхідності у встановлені обставин, що пом`якшують покарання; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 КК України та доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».
Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який має зареєстроване місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності; відсутність як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, так і обставин, що його обтяжують.

Також було грунтовно прийнято до уваги, що вчинок обвинуваченого був наслідком у тому числі дій самих патрульних поліцейських, які на протязі тривалого часу до дня вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення систематично переслідували останнього та багаторазово складали щодо нього протоколи про адміністративні правопорушення, у переважній більшості випадків безпідставно.

Взявши до уваги ці та інші відомості у сукупності, а також фактичні обставини і причини вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання, більш суворого за видом з числа передбачених ч. 2 ст. 345 КК України, втім у розмірі, наближеному до нижчої його межі, та про можливість досягнення щодо ОСОБА_7 мети кримінального покарання без реального його відбування, зі звільненням від нього з випробуванням.

Колегія суддів із цим висновком погоджується і вважає його таким, що грунтується на належному з`ясуванні всіх обставин, що підлягають врахуванню відповідно до закону, та наданні їм належної оцінки.

На думку суду апеляційної інстанції, відомості про особу ОСОБА_7 , відсутність обставин, що обтяжують його покарання, та причина виникнення конфлікту між ним та патрульними поліцейськими дають достатні підстави вважати, що антисоціальна спрямованість його особи не є стійкою, а мета кримінального покарання щодо цього обвинуваченого може бути досягнута без реального його відбування, зі звільненням від нього з випробуванням. У зв`язку із цим підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання не вбачається.

Доводи апеляційної скарги прокурора правильності оскаржуваного вироку не спростовують, оскільки не містять нових відомостей, які не були досліджені та обговорені судом першої інстанції, та в цілому полягають у переоцінці фактичних обставин, із наданням їм оцінки на користь обвинувачення, яка не відповідає їх дійсному змісту. Колегія суддів звертає увагу і на те, що прокурор, висловлюючи в апеляційній скарзі міркування загального характеру щодо неврахування судом першої інстанції обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, у той же час не зазначає, які саме обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, він має на увазі, та не наводить із цього приводу переконливого мотивування, як не вказує і того, які саме відомості, на його думку, свідчать про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Інших обставин, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. ст. 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3