Постанова

Іменем України
07 липня 2022 року

м. Київ
справа № 607/8317/20

провадження № 51-1175 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 січня 2022 року у кримінальному провадженні № 0001074 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у придбанні, зберіганні та носінні бойового припасу без передбаченого законом дозволу, за наступних обставин.
Так, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, не маючи відповідного дозволу, ОСОБА_7 придбав корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2, які зберігав у приміщенні орендованої ним квартири АДРЕСА_2 .
У подальшому, 27 квітня 2020 року приблизно о 14:00, на автомобілі «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 , у якому також знаходилися ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_7 перевіз корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2 до с. Малий Ходачків Тернопільського району Тернопільської області, де викинув у смітник поруч із магазином «Продукти».
Того ж дня ОСОБА_7 в ході огляду місця події у присутності понятих вказав куди саме викинув корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2, що відповідно до висновку судової вибухотехнічної експертизи є бойовим припасом та придатний до вибуху.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 05 січня 2022 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевий суд, постановляючи виправдувальний вирок, врахував показання одних свідків та критично оцінив показання інших свідків. Зокрема, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в ході їх допиту в суді змінили свої показання, зазначивши, що гранати у руках ОСОБА_7 не бачили, при цьому зауважили, що на досудовому розслідуванні показання давали під погрозами працівників поліції. Прокурор зазначає, що з приводу неправомірних дій працівників поліції вказані свідки до правоохоронних органів не зверталися. Також стверджує, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що під час проживання в одній квартирі з ОСОБА_7 бачив у його руках гранату, а також свідка ОСОБА_12 , яка зазначила, що під час огляду місця події ОСОБА_7 розказував щось про гранату. Наголошує, що сам ОСОБА_7 вказав на місце, де він викинув гранату, що підтверджується відеозаписом огляду місця події. Вважає, що місцевий суд з формальних підстав визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 року. При цьому акцентує увагу, що огляд місця події проводився там, де знаходився вибухонебезпечний предмет, що потребує забезпечення безпеки учасників зазначеної слідчої дії, оскільки їх перебування у безпосередній близькості до цього предмета становило реальну загрозу для їх життя та здоров`я. Вилучений в ході огляду місця події предмет запаковано належним чином, у такому стані надано експерту, а у подальшому з дотриманням вимог кримінального процесуального закону оглянуто слідчим. Таким чином вважає, що судом безпідставно визнано недопустимими доказами висновок судової вибухотехнічної експертизи № 9-69/20 від 28 квітня 2020 року та протокол огляду предмета від 18 травня 2020 року.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 не підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , вказавши, що зазначена касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах касаційної скарги.

У своїй касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду, оскільки, на його думку, зазначене судове рішення постановлене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказує, що, постановляючи виправдувальний вирок, місцевий суд врахував показання одних свідків та критично оцінив показання інших свідків. Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в ході їх допиту в суді змінили свої показання, зазначивши, що гранати у руках ОСОБА_7 не бачили, при цьому зауважили, що на досудовому розслідуванні показання давали під погрозами працівників поліції. Зазначає, що з приводу неправомірних дій працівників поліції вказані свідки до правоохоронних органів не зверталися. Також стверджує, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що під час проживання в одній квартирі з ОСОБА_7 бачив у його руках гранату, а також свідка ОСОБА_12 , яка зазначила, що під час огляду місця події ОСОБА_7 розказував щось про гранату. Наголошує, що сам ОСОБА_7 вказав на місце, де він викинув гранату, що підтверджується відеозаписом огляду місця події.
Такі твердження прокурора колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.
Крім того, ст. 62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Тобто, внутрішнє переконання суду при оцінці доказів повинне ґрунтуватись на об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності. При цьому не повинна мати місце наперед визначена упередженість при оцінці доказів, впевненість у винності особи, діям якої дається оцінка, безпідставне, необґрунтоване відкидання доказів, які свідчать про невинуватість особи.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
З огляду на встановлені обставини та досліджені докази під час ухвалення вироку, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у придбанні, зберіганні та носінні бойового припасу без передбаченого законом дозволу. Як вбачається зі змісту вказаного вироку, місцевий суд з наведенням докладних мотивів обґрунтував свій висновок.
Таким чином, суд першої інстанції, виконуючи вимоги статей 85, 86, 94 КПК України, зробив ґрунтовний аналіз наявних доказів та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Відповідно до змісту вироку, мотивуючи свої висновки щодо невинуватості ОСОБА_7 , місцевий суд зазначив про необґрунтованість висунутого йому обвинувачення, оскільки версія обвинувачення не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.
Такі висновки суд зробив на підставі проаналізованих та зіставлених показань виправданого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Зокрема, зі змісту вироку вбачається, що ОСОБА_7 під час судового розгляду свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та пояснив, що 27 квітня 2020 року приблизно о 14:30 його, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 затримали працівники поліції з приводу викрадення автомобіля, про яке йому нічого не було відомо. У подальшому його відвезли до відділення поліції, де, застосовуючи погрози, змусили зізнатись у тому, що він ніби то викинув гранату у смітник в с. Малий Ходачків. При цьому ОСОБА_7 наполягав, що ніколи гранату не зберігав та не носив, а обставини, що викладені в обвинувальному акті, не відповідають дійсності.
Також місцевим судом надано відповідну правову оцінку в сукупності з іншими доказами показанням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які пояснили суду, що разом з ОСОБА_7 каталися на автомобілі та були затримані працівниками поліції. Коли їх доставили у відділення поліції, під погрозами змушували підписати готовий текст допиту, де зазначено, що вони у ОСОБА_7 бачили гранату. Однак зауважили, що не бачили у ОСОБА_7 гранати, та не чули, що вона у нього була.
Такі показання свідків місцевий суд взяв до уваги як доказ на спростування версії сторони обвинувачення про причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки свідки не підтвердили факту зберігання та носіння ОСОБА_7 бойового припасу, та вказали що не бачили щоб він викидав гранату у сміттєвий бак.
У вироку суду також зазначено, що відповідно до показань свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що протягом двох місяців проживав з ОСОБА_7 у квартирі по АДРЕСА_3 , та за цей час бачив у руках ОСОБА_7 предмет, схожий на гранату.
Однак місцевий суд дійшов висновку, що показання свідка ОСОБА_11 є припущеннями, не підтверджують обставин, викладених у обвинувальному акті, оскільки зазначений свідком предмет не вилучався, експертиза по ньому не проводилася, а тому неможливо стверджувати, що ОСОБА_7 зберігав саме бойовий припас.
Разом з тим місцевим судом досліджено протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 року, відповідно до якого оглянуто земельну ділянку, на якій розташований сміттєвий бак, у якому виявлено предмет, схожий на ручну бойову гранату.
При цьому місцевий суд у вироку зазначив, що серед учасників огляду місця події у протоколі слідчим зазначено лише двох понятих, та відсутні будь-які відомості про участь інших осіб, які б вилучали та упаковували вилучений предмет, які б здійснювали відеофіксацію слідчої дії, а також відсутні вказівки про участь самого ОСОБА_7 .
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, свідок ОСОБА_12 пояснила, що її запросили бути понятою під час огляду місця події. Коли вона підійшла до сміттєвого баку, предмет, схожий на гранату, вже лежав на бруківці, а ОСОБА_7 щось вказував про гранату, проте що саме вона не пам`ятає.
Таким чином місцевий суд констатував, що свідок ОСОБА_12 не підтвердила вилучення гранати із сміттєвого баку, як про це зазначено у протоколі.
За результатом перегляду відеозапису долученого до протоколу огляду місця події, місцевим судом встановлено, що події, зафіксовані на записі, не відповідають тим обставинам, які вказані у тексті протоколу.
Так, місцевий суд вказав, що відеозапис починається з того моменту, коли знайдений предмет лежить не у сміттєвому баку, а вже знешкоджений спеціалістом, проте протокол не містить відомостей про його залучення для огляду місця події. Також на запитання слідчого на відеозаписі ОСОБА_7 повідомив, що викинув гранату у сміттєвий бак, однак у протоколі не вказано про участь останнього під час огляду місця події. До того ж на відеозаписі слідчий зачитує текст протоколу, відомості якого відрізняються від тих, які викладені у протоколі огляду місця події, долученому до матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку, що протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 року не відповідає вимогам статей 104, 105, 237 КПК України, а тому є недопустимим доказом, оскільки не відображає реального змісту процесуальної дії, додатки до нього не підписані всіма її учасниками, та не забезпечено належного пакування та збереження вилучених предметів.
Місцевий суд також визнав недопустимим доказом додаток до протоколу огляду місця події цифровий носій інформації, оскільки відеозапис не відображає обставин, що викладені у протоколі.
Крім того, місцевий суд дійшов висновку, що висновок судової вибухотехнічної експертизи № 9-68/20 від 28 квітня 2020 року та протокол огляду предмета від 18 травня 2020 року складені за результатом дослідження доказів, отриманих без дотримання належної правової процедури, а тому за доктриною «плодів отруйного дерева» визнав такі докази недопустимими.
При цьому суд першої інстанції звернув увагу на висновок дактилоскопічної експертизи № 3/1-397/20 від 28 квітня 2020 року, відповідно до якого на поверхні наданого на дослідження об`єкта, схожого на корпус гранати, слідів папілярних узорів не виявлено.
Вказані обставини, письмові докази, показання обвинуваченого та свідків були також предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК України.
Крім того, згідно з вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 , ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав такі доводи необґрунтованими.
Тобто, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги прокурора в порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд надав таким доводам належну оцінку та з наведенням докладних мотивів обґрунтував прийняте рішення. При цьому порушень процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку, апеляційний суд не встановив.
Зокрема, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції повно, всебічно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дослідив та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку.
За результатом апеляційного розгляду апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду та зазначив, що стороною обвинувачення не надано безспірних доказів, а отже не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
При цьому апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про недопустимість протоколу огляду місця події від 27 квітня 2020 року та додатку до нього, оскільки такий протокол складений із порушенням вимог статей 104, 105, 237 КПК України, а відеозапис суперечить відомостям, викладеним у змісті протоколу.
Тобто апеляційний суд в ухвалі зазначив, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не було доведено законність отриманих доказів, зазначених вище, а тому місцевий суд обґрунтовано визнав такі докази недопустимими.
Колегія суддів вважає, що у вироку суду з дотриманням положень процесуального закону викладено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а тому доводи касаційної скарги прокурора в цій частині є безпідставними.
Таким чином колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги прокурора про врахування показань одних свідків та критичну оцінку показань інших свідків, оскільки такі докази були предметом дослідження під час судового розгляду, їм була надана відповідна правова оцінка в сукупності з іншими доказами у справі, а у вироку суду детально зазначено аргументи визнання таких доказів непереконливими.
Більше того, згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто, суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, встановлювати інші фактичні обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.
З огляду на процесуальні повноваження суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
При цьому посилання прокурора про те, що свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в ході їх допиту в суді змінили свої показання, не можуть свідчити про незаконність вироку місцевого суду, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, та має обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він сприймав безпосередньо.
Крім того, у касаційній скарзі прокурор зазначає, що місцевий суд з формальних підстав визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 року.
Прокурор акцентує увагу, що огляд місця події проводився там, де знаходився вибухонебезпечний предмет, що потребує забезпечення безпеки учасників зазначеної слідчої дії, оскільки їх перебування у безпосередній близькості до цього предмета становило реальну загрозу для їх життя та здоров`я. Вилучений в ході огляду місця події предмет запаковано належним чином, у такому стані надано експерту, а у подальшому з дотриманням вимог кримінального процесуального закону оглянуто слідчим.
Таким чином прокурор вважає, що судом безпідставно визнано недопустимими доказами висновок судової вибухотехнічної експертизи № 9-69/20 від 28 квітня 2020 року та протокол огляду предмета від 18 травня 2020 року.
Однак з такими доводами прокурора колегія суддів погодитися не може.
Положеннями ст. 87 КПК України передбачено, що докази визнаються такими, що одержані незаконним шляхом, коли їх збирання й закріплення відбулося з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.
Отже, умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного процесуального джерела, одержання фактичних даних належним суб`єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів про те, що під час складання протоколу огляду місця події було допущено суттєві порушення вимог кримінального процесуального закону.
Так, прокурор у касаційній скарзі вказує, що суди обох інстанцій проігнорували той факт, що сам ОСОБА_7 вказав на місце, де він викинув гранату, що підтверджується відеозаписом огляду місця події. Однак зазначений протокол не підписаний ОСОБА_7 , більше того у самому протоколі взагалі відсутні відмітки про його участь під час проведення зазначеної дії, та роз`яснення йому прав.
Крім того, з показань свідка ОСОБА_12 , які зазначені у вироку, вбачається, що у її присутності бойовий припас не вилучався із сміттєвого баку, а лежав поруч з ним, вже знешкоджений спеціалістом. Вказані обставини суперечать змісту самого протоколу, а про залучення спеціаліста до огляду місця події протокол також не має жодних посилань, та, відповідно, підпису цього спеціаліста, як і не вказано про упакування виявленого боєприпасу.
Відповідно сформульованої Європейським судом з прав людини доктрини «плодів отруйного дерева» якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.
У рішенні у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Враховуючи, що протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 року місцевим судом цілком очевидно визнано недопустимим доказом, то колегія суддів погоджується із висновком про визнання недопустимими доказами висновок судової вибухотехнічної експертизи № 9-68/20 від 28 квітня 2020 року та протокол огляду предмета від 18 травня 2020 року, оскільки вони є похідними доказами та пов`язані із дослідженням предмету інкримінованого злочину.
З огляду на викладене доводи сторони обвинувачення щодо допустимості зазначених доказів є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому підстав для її скасування не вбачає.
Окремо колегія суддів звертає увагу, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів доводів про незаконність ухвали апеляційного суду, та не вказав, які саме норми матеріального чи процесуального права порушив апеляційний суд, постановляючи таку ухвалу.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3