Справа № 204/5603/22
Провадження № 1-кп/204/538/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000089 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110-2 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 03 серпня 2022 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000089 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110-2 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту. Вважає, що обвинувальний акт подано у відповідності до КПК України. На його думку дане кримінальне провадження підсудне Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська, оскільки у відповідності до ч. 9 ст. 615 КПК України досудове розслідування було закінчене на території Чечелівського району м. Дніпро. Обвинувальний акт складено за адресою слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області, а саме за адресою: м. Дніпро, пр. Нігояна, буд. 35 «а». Затверджено обвинувальний акт було в приміщенні Дніпропетровської обласної прокуратури, яка розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 38. Кримінальне правопорушення ОСОБА_3 було вчинено на території Чечелівського району м. Дніпро.
Обвинувачена ОСОБА_3 , вважала за можливим призначити обвинувальний акт до судового розгляду.
Вислухавши думки учасників підготовчого судового засідання, вивчивши матеріали обвинувального акту та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного висновку.
Згідно п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення, як направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.
Обвинувальний акт складено слідчим в ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області майором поліції ОСОБА_5 у службовому кабінеті слідчого відділу УСБУ у Дніпропетровській області за адресою: м. Дніпро, пр. Нігояна, буд. 35 «а».
При цьому, місце складання обвинувального акту не має правового значення для визначення територіальної підсудності кримінального провадження, а стосується лише вирішення питань віднесених до компетенції слідчого судді. Та в такому випадку територіальна підсудність визначається за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ.
Такий висновок узгоджується й з позиціями Верховного Суду, викладеними в ухвалах від 22 квітня 2020 року у справі № 487/7605/19 (№ 51-1901впс20); від 13 травня 2020 року у справі № 643/7208/20 (№ 51-2272впс20) та від 22 травня 2020 року у справі № 643/7609/20 (№ 51-2437впс20).
Згідно абзацу 1 ч. 9 ст. 615 КПК України під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Таким чином, визначальним для вирішення питання щодо територіальної підсудності кримінального провадження є час звернення прокурора до суду з обвинувальним актом.
Так, обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні надійшов до суду 03 серпня 2022 року.
Станом на 03 серпня 2022 року діяв КПК України в редакції 28 липня 2022 року з відповідними змінами. Відповідно до ч. 9 ст. 615 КПК України в редакції станом на 28 липня 2022 року під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, в межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - найбільш територіально наближеним до нього судом, що може здійснювати правосуддя, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. З дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене: протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 283 КПК України, якими визначаються загальні положення закінчення досудового розслідування, прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2)звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Таким чином, як вбачається зі змісту наведеної норми, певну форму закінчення досудового розслідування законодавець пов`язує з дією, яку зобов`язаний вчинити саме прокурор, а тому місцем закінчення досудового розслідування слід вважати місце вчинення прокурором відповідної дії.
Верховним Судом неодноразово у своїй практиці було зазначено, що кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду чи його фактичним направленням, а тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду (постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18, від 01 липня 2021 року у справі № 752/3218/20, ухвали Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №712/6375/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 676/804/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 991/6516/20).
Досудове розслідування, яке має наслідком звернення до суду з обвинувальним актом, має три ключові етапи: початок визначається внесенням відомостей до ЄРДР; завершення пов`язується з фактом відкриття матеріалів досудового розслідування відповідно до ст. 290 КПК; закінчення фіксується направленням до суду обвинувального акта.
Отже, законодавцем чітко визначено момент закінчення кримінального провадження, який в даному випадку визначається як звернення до суду з обвинувальним актом.
Таким чином, моментом закінчення досудового розслідування є звернення саме прокурора до суду з обвинувальним актом, а місцем закінчення досудового розслідування є відповідна прокуратура, яка здійснила процесуальну дію, направлену на закінчення досудового розслідування звернення (фактичне направлення) до суду з обвинувальним актом.
Вказана правова позиція неодноразово була викладена в ухвалах Дніпровського апеляційного суду (від 08 червня 2022 року у справі № 204/2625/22, від 07 червня 2022 року у справі 204/2645/22, від 09 червня 2022 року у справі № 204/2629/22, від 28 червня 2022 року у справі № 202/2913/22, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4507/22, від 11 серпня 2022 року у справі 204/5262/22).
Також, вказана правова позиція була підтверджена ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 761/11819/2022.
Окрім цього, відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постанова Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Як вбачається з супровідного листа № 10-2568-22 від 30 липня 2022 року, хоча він і не містить штрих-коду, який відповідно до Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури і України (зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора від 28 грудня 2019 року № 366), затвердженої Наказом Генерального прокурора України від 12 лютого 2019 року № 27 обов`язково повинен бути, оскільки підтверджує факт реєстрації запису в програм ІІС «СЕД», досудове розслідування в даному кримінальному провадженні було закінчено саме Дніпропетровською обласною прокуратурою, яка розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 38, оскільки прокурор ОСОБА_6 вказав саме Дніпропетровську обласну прокуратуру, як відправника вказаного обвинувального акту до суду.
Досудове розслідування по вищевказаному кримінальному провадженню було закінчено саме по фактичному місцезнаходженню органу прокуратури - Дніпропетровської обласної прокуратури, за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 38, що не відноситься до територіальної юрисдикції Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.
Як вбачається з обвинувального акту він був затверджений прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби Дніпропетровської обласної ради ОСОБА_4 за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 38.
А тому доводи прокурора про складання обвинувального акту за адресою: м. Дніпро, пр. Нігояна, буд. 35 «а», як місце закінчення досудового розслідування, є неспроможними.
Таким чином, Дніпропетровська обласна прокуратура знаходиться в межах територіальної юрисдикції Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, який станом на день направлення обвинувального акту в суд здійснює правосуддя.
В свою чергу Головне управління СБУ в Дніпропетровській області знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго, буд. 23.
У відповідності до ч. 1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.
А тому слід звернути увагу, що місце складання обвинувального акту слідчим не є тотожним місцю закінчення досудового розслідування, оскільки ч. 1 ст. 291 КПК України наділяє прокурора правом самостійно скласти обвинувальний акт.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією Українита законами України.
Згідно ч. 1 ст. 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, до складу якого входить двадцять один суддя Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суд у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 5 ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Виходячи зі змісту статей 434-1, 434-2 КПК України та статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», можна зробити висновок, що кримінальним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного кримінального суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного кримінального суду (постанова Верховного Суду у справі № 130/1001/17 від 13 лютого 2019 року).
Крім того, за наявності протилежних правових висновків з тотожних правових питань, що містяться в рішеннях постановлених судами одного рівня, обираючи, якому з них слід віддати перевагу, доцільно застосувати принцип lex posterior derogat legi priori (лат. «пізнішим законом відміняється більш ранній»), тобто враховувати саме останню правову позицію Суду. Такий підхід відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у Постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17).
Суд звертає увагу, що після винесення зазначеної постанови Великої палати Верховного Суду передача справи з аналогічної проблематикою до Великої Палати Верховного Суду з подальшим іншим висновком Великої Палати ВС не було, тому в даному випадку суду слід керується висновками Великої Палати ВС, які мають пріоритет над окремими постановами ВС, в яких можливо міститься інша думка.
Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на розгляд судом, встановленим законом». А відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України та ст. 10 КПК України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на таке поняття, як «суд, встановлений законом».
Європейським судом у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено:
«23. Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), № № 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).
24. Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».
25. У п.п. 107-109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (що зазначалось вище) Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
27. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (див. рішення у справі «Хуліо Воу Жиберт та Ель Хогар і ля Мода проти Іспанії» (Julio Bou Gibert and El Hogar Y La Moda J. A. X. A. v. Spain) (ухв.), № 14929/02, 13 травня 2003 року). Проте у даній справі Верховний Суд не надав жодних аргументів щодо прийняття такої постанови, виходячи за межі своїх повноважень шляхом свідомого порушення Господарського процесуального кодексу і ухвалення такого роду рішень, що, як вказувалось Урядом, стало звичайною практикою Верховного Суду України.
28. На думку Суду, перевищивши свої повноваження, які були чітко викладені у Господарському процесуальному кодексі, Верховний Суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Складова поняття «суд, встановлений законом» передбачає необхідність дотримання норм вітчизняного законодавства щодо правил предметної і суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції. Інакше кажучи, йдеться про те, що суд, який розглядає справу, повинен бути належним з точки зору наявності у нього повноважень на розгляд конкретної справи.
У справі «Miracle Europe KFT v. Hungary» скарга заявника стосувалася неправомірності передачі справи з одного суду до іншого на підставі розпорядження Голови Національної Ради суддів, адже норми щодо перерозподілу справ у випадку надмірного навантаження на суд, що містилися в національному законодавстві, не були достатньо чіткими, і в подальшому взагалі були визнані неконституційними. Інститут передачі справ ЄСПЛ був визнаний таким, що може чинити неправомірний вплив на суддів, особливо, зважаючи на відсутність чітких критеріїв для такої передачі у законі, що фактично цілком ставило зазначене питання в залежність від розсуду Голови Національної Ради суддів. У цьому випадку йшлося не про «встановлення законом» самого суду, а про «встановлення законом» процедури передачі справи на розгляд іншому суду. На думку ЄСПЛ, дискреційна природа повноважень щодо передачі справ у цьому випадку випливала з того, що не були встановлені ані причини, ані критерії для такої передачі, тому така ситуація здатна була спричинити сумніви в незалежності та неупередженості суддів, а також не відповідала вимогам передбачуваності та визначеності, які мають бути дотримані для того, щоб суд був визнаний таким, що «встановлений законом». При цьому вищезазначені недоліки, спричинені дискреційним перепризначенням справи до розгляду в іншому суді, не можуть бути виправлені наступним апеляційним або касаційним переглядом. Таким чином, провадження у суді першої інстанції, до якого справа була передана, було несумісним із поняттям справедливого слухання. Вищезазначене спричинило вирішальний вплив на весь судовий процес та нанесло невиправну шкоду заявнику, особливо зважаючи на те, що подальша компетенція апеляційного суду також випливала із відповідної передачі справи на розгляд іншому суду.
Не може заслуговувати на увагу й позиція сторони обвинувачення, згідно якої ч. 9 ст. 615 КПК України є спеціальною нормою та застосовується на період дії воєнного стану на території України, у тих випадках, коли з об`єктивних причин виникла неможливість здійснення правосуддя належним судом, або визначення територіальної юрисдикції суду щодо розгляду кримінального провадження іншим чином пов`язане із воєнним станом та/або наслідками воєнних дій, оскільки правова конструкція зазначеної норма побудована таким чином, що обов`язковою умовою застосування вимог ст. 615 КПК України є лише наявність в України воєнного стану.
При цьому, законодавець не пов`язує застосування зазначеної правової норми з веденням бойових дій, неможливістю здійснення правосуддя судом у зв`язку з бойовим діями та т.і.
Про це також свідчить й системний аналіз ст. 615 КПК України в цілому.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 615 КПК України вона застосовується за наявності двох обов`язкових складових: у разі введення воєнного стану та якщо відсутня об`єктивна можливість …
В свою чергу ч. 9 ст. 615 визначає лише єдину умову для розгляду справи судами, в межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування «Під час дії воєнного стану» і, як виняток, визначає можливість передачі справи до іншого суду лише у випадку неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя.
Більш того, законодавець чітко зазначив ще одне виключення в абзаці другому ч. 9 ст. 615 КК України, що положення цієї частини не поширюються на кримінальні провадження, обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності в яких скеровано до суду до моменту введення воєнного стану та набрання чинності цією частиною, пов`язавши її дію виключно з введенням воєнного стану!
Про це також свідчить і назва розділу IX-1 КПК України «Особливий режим досудового розслідування, судового розгляду в умовах воєнного стану».
Відповідно до ч. 2ст. 34 КПК Українипитання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.
Пунктом 6 ч. 2 ст. 412 КПК України передбачено що порушення прави підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому безумовною підставою для скасування судового рішення.
Згідно з приписами статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Концепт належної правової процедури є одним із найзагальнішим і водночас фундаментальним явищем будь-якої демократичної правової держави сучасності.
В доктрині вітчизняного кримінального процесу під належною правовою процедурою розуміється такий порядок здійснення юридично значущих дій, який втілює на практиці верховенство права шляхом застосування до кожної особи тих норм права, що цілком відповідають усім важливим об`єктивно існуючим обставинам та дозволяють недвозначно та заздалегідь спрогнозувати таке застосування і його результати.
Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності та враховуючи положення ч. 2 ст. 34 КПК України, суд вважає за необхідне обвинувальний акт та додатками відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110-2 КК України направити до Дніпровського апеляційного суду для визначення територіальної підсудності.
На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 32, 34, 314, 412 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000089 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110-2 КК України, направити до Дніпровського апеляційного суду для визначення територіальної підсудності.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1