Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/3188/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Донецьк, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 111 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з повною конфіскацією належного йому на праві власності майна;
- за ч. 1 ст. 258-3 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років без конфіскації майна;
- за ч. 2 ст. 260 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з повною конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Строк відбуття ОСОБА_7 покарання ухвалено рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, який в установленому законом порядку не припинив громадянство України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану за наступних обставин.
Так, 24 лютого 2022 року громадянин України ОСОБА_7 добровільно прибув до пункту збору мобілізованих «ДНР», чим надав згоду на проходження так званої «військової служби» у підрозділах незаконного збройного формування, створеного, підпорядкованого, керованого та фінансованого російською федерацією, «НМ «ДНР».
24 лютого 2022 року невстановленою особою за невстановлених обставин ОСОБА_7 зарахований до списків особового складу окремого стрілково-снайперського взводу 3 батальйону НОМЕР_1 полку «НМ «ДНР» та отримав військове звання «рядовий».
Громадянин України ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, в складі окремого стрілково-снайперського взводу 3 батальйону НОМЕР_1 полку «НМ «ДНР», у період з 24 лютого 2022 року до 25 березня 2022 року з метою виконання загального плану захоплення території України у складі збройних сил російської федерації, із закріпленою зброєю та боєкомплектом, керуючись статутами збройних сил російської федерації та «НМ «ДНР», виконував обов`язки «солдата» в різних видах бою та формах його забезпечення, а також забезпечував безпеку контрольних пропускних пунктів, перевірку документів мешканців населених пунктів, які захоплені збройними силами російської федерації під час повномасштабного вторгнення, на предмет виявлення військовослужбовців Збройних Сил України.
Злочинна діяльність ОСОБА_7 була припинена 25 березня 2022 року військовослужбовцями Збройних Сил України в селі Вільхівка Харківського району Харківської області.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінальних правопорушень, доведеності винуватості ОСОБА_7 у їх вчиненні та правильності кваліфікації його дій, просить вирок змінити, пом`якшити призначене обвинуваченому покарання за найбільш тяжкий із вчинених ним злочинів, що передбачений ч. 1 ст. 111 КК України, та, відповідно, остаточний захід примусу, визначений на підставі ст. 70 КК України, а також постановити, що строк відбування ОСОБА_7 покарання слід рахувати з дня фактичного затримання з 25 березня 2022 року.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги захисник зазначає про те, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим та не відповідає особі обвинуваченого. При цьому, на думку апелянта, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не врахував того, що:
- обвинуваченого обманом було залучено до участі в бойових діях проти України, без його згоди вивезено з Донецької області за межі України до російської федерації, а звідти з Білгородської області перенаправлено до Харківської області в зону бойових дій;
- ОСОБА_7 не мав можливості самовільно покинути військове формування, оскільки йому погрожували розстрілом, притягненням до кримінальної відповідальності та виключенням з інституту, де він навчався;
- при першій можливості обвинувачений без опору, добровільно здався в полон військовим Збройних Сил України;
- ОСОБА_7 участі в бойових діях з військовими Збройних Сил України не приймав, зброю проти них не застосовував, злочинів проти мирного населення України (мародерства, крадіжки, вбивства) не вчиняв;
- обвинувачений активно сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочину, надавав правдиві показання про обставини та місце його скоєння, про свідків подій, не заперечував своєї вини у вчиненому та не ухилявся від кримінальної відповідальності.
Окрім цього, захисник вважає, що строк відбування ОСОБА_7 покарання необхідно рахувати з часу припинення його злочинної діяльності військовослужбовцями Збройних Сил України та, відповідно, його затримання, а саме з 25 березня 2022 року, оскільки з цього часу обвинувачений був обмежений у вільному пересуванні, постійно знаходився під державним контролем спочатку в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», а потім в ДУ «Табір для тримання військовополонених «Захід-1», де з ним проводились слідчі дії.

На вирок суду першої інстанції була подана апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , від якої він відмовився у визначеному ч. 1 ст. 403 КПК України порядку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні: у державній зраді; в участі у терористичній організації; в участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування, та правова кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України відповідно, в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 не оспорюються, у зв`язку із чим апеляційним судом не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , що стосуються призначеного ОСОБА_7 покарання та початку строку його обрахування, колегія суддів враховує таке.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, пропорційності та індивідуалізації кримінальної відповідальності, покарання повинно бути співмірним із характером вчинених дій, їх суспільною небезпечністю та даними про особу винного.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції наведених вище вимог закону дотримався.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував: характер, ступінь суспільної небезпеки і тяжкості вчинених ним злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем навчання характеризується позитивно, в ДУ «Табір для тримання військовополонених «Захід-1», де він перебуває, характеризується посередньо; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як обставини, що пом`якшують його покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Зваживши в сукупності всі встановлені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкцій законів, за якими він засуджений, а саме: за ч. 1 ст. 111 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 258-3 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 260 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років. Призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ст. 70 КК України, суд застосував для обвинуваченого найбільш сприятливий спосіб поглинення менш суворих покарань більш суворим.

Колегія суддів вважає, що таке покарання, обране для ОСОБА_7 , в повній мірі відповідає ступеню тяжкості, суспільній небезпечності та наслідкам вчинених ним злочинів і даним про його особу, є справедливим, необхідним та достатнім для досягнення визначених у ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України цілей.

При цьому апеляційний суд зауважує, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції були належним чином враховані всі встановлені і доведені обставини, які мають для цього суттєве значення, в тому числі й ті, на яких акцентує увагу захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, зокрема те, що обвинувачений не заперечував своєї провини у скоєному та активно сприяв розкриттю злочинів, надаючи повні та послідовні показання стосовно відомих йому обставин подій, участь у яких йому інкриміновано.

Всупереч твердженням апелянта, така позиція обвинуваченого, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, знайшли своє врахування при обранні для ОСОБА_7 наближеної до мінімальної міри покарання за найбільш тяжкий зі скоєних ним злочинів (за ч. 1 ст. 111 КК України), яким поглинуті інші призначені йому покарання на підставі ст. 70 КК України.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 було обманом залучено до участі в бойових діях проти України є неприйнятними. Виходячи із установлених у справі обставин, які не заперечувалися самим обвинуваченим в суді та не оспорюються апелянтом, в умовах повномасштабної збройної агресії зі сторони російської федерації та оголошеного в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, цього ж дня добровільно прибув до пункту збору мобілізованих «ДНР» - незаконно створеного ще у 2014 році псевдодержавного утворення, керованого країною-агресором, надав згоду та був зарахований для проходження так званої «військової служби» у підрозділах незаконного збройного формування «НМ «ДНР», виконував обов`язки «солдата» в різних видаю бою та формах його забезпечення на стороні ворога.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_7 : не міг самовільно покинути незаконне військове формування, до якого був зарахований; при першій можливості здався в полон військовослужбовцям Збройним Силам України; зброю проти них не застосовував; злочинів проти мирного населення України не вчиняв, є голослівними і жодним чином не зменшують та не пом`якшують його відповідальності за державну зраду за встановлених у справі обставин.

Будь-яких інших обґрунтованих доводів апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в цій частині не містить.

Таким чином, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані всі встановлені і доведені у кримінальному провадженні обставини, що мають значення для обрання заходу примусу, колегія суддів не вбачає невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та даним про його особу внаслідок якої несправедливості через суворість.

Отже, вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 стосовно пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 111 КК України та на підставі ст. 70 КК України задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги захисника про те, що початок строку відбування ОСОБА_7 покарання слід обраховувати з 25 березня 2022 року, коли була припинена його злочинна діяльність військовослужбовцями Збройних Сил України, оскільки з цього часу він, як військовополонений, був обмежений у вільному пересуванні, знаходився під державним контролем спочатку в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», а потім був переведений до ДУ «Табір для тримання військовополонених «Захід-1».

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

За приписами з ч. 1 ст. 4 даного Закону, установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються за потребою у проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з реєстру матеріалів досудового розслідування, в ході слідства та судового розгляду до ОСОБА_7 не застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виходячи з чого судом у вироку правильно зазначено про те, що строк відбуття обвинуваченим покарання слід рахувати з дня звернення цього судового рішення до виконання.

Всупереч твердженням апелянта, табір для тримання військовополонених не є установою попереднього ув`язнення, період знаходження особи в такому таборі не відноситься та не є рівноцінним попередньому ув`язненню (триманню під вартою) у розумінні ч. 5 ст. 72 КК України.

Такі висновки узгоджуються із положеннями ч. 2 ст. 103 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими, згідно з якими будь-який період перебування військовополоненого під вартою в очікування суду віднімають від загального строку покарання, призначеного військовополоненому, та беруть до уваги під час винесення вироку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4