Дата документу 11.10.2022
Справа № 330/2005/20
Провадження № 1-і/334/7/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні, в режимі відеоконференції клопотання прокурора Якимівського відділу Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пологи, Пологівського району Запорізької області, громадянина України, працюючого різноробочим у ТОВ «Таврія», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання прокурора Якимівського відділу Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000290.
Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 14.09.2022 №49/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ судів Запорізької області» змінено територіальну підсудність Якимівського районного суду Запорізької області на Ленінський районний суд м. Запоріжжя.

Відповідно до поданого прокурором клопотання зазначено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка),за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище.
Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 17.08.2022 року ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 15.10.2022 включно.

На даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час застосування даного запобіжного заходу, а саме залишаються актуальними ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні та вчинення інших кримінальних правопорушень. Так, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 6 років позбавлення волі, не працевлаштований, не одружений, не проживає за місцем реєстрації, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків та вказує на можливість переховування від суду у разі не продовження йому запобіжного заходу, тим самим перешкоджаючи кримінальному провадженні. Крім того, обвинувачений будучи раніше судимий неодноразово, без поважних причин, не з`являвся до суду, до нього був застосований примусовий привід, який не виконано через відсутність обвинуваченого за місцем мешкання та оголошено обвинуваченого у розшук, що також вказує на можливість переховування обвинуваченого від суду. Також, в ході судового розгляду безпосередньо судом не допитано всіх свідків, що надає можливість обвинуваченому, у разі не продовження йому запобіжного заходу, незаконно впливати на них з метою зміни наданих показів та уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, вчинив тяжкий корисливий злочин, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та його не бажання стати на шлях виправлення, що вказує на можливість вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у разі не продовження йому дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Застосування особистої поруки до ОСОБА_4 не є можливим, оскільки під час досудового розслідування та до теперішнього часу особи, які б виявили бажання поручитися за належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 не зверталися, заяви та клопотання з вказаних питань не надходили. Аналізуючи факт скоєного ОСОБА_4 кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого виникають достатні підстави вважати, що, знаходячись на свободі, обвинувачений ОСОБА_4 може вчиняти інші кримінальні правопорушення (злочини), що унеможливлює застосування до нього запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту, оскільки застосування таких запобіжних заходів передбачає перебування ОСОБА_4 у певному відомому прокурору або суду населеному пункті, проживання у відомому житлі за певною адресою, вільне безконтрольне пересування та можливість залишення житла з метою переховування від суду або вчинення нових кримінальних правопорушень. Також обвинувачений ОСОБА_4 не працевлаштований, не має джерела доходів та будь-якої власності, що виключає можливість внесення ним застави. Окрім того, слідчому або прокурору не надходили від будь-яких осіб клопотання про внесення застави за обвинуваченого. Враховуючи наведене, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, а тому необхідним є продовження строку дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою щодо обвинуваченого на 60 днів. Крім того, просив врахувати ризик того, що в період воєнного стану та збройно агресії в Україні, у разі не продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу в виді тримання під вартою, обвинувачений, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може виїхати на непідконтрольну Україні територію.
В судовому засіданні прокурор просив задовольнити подане ним клопотання. В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання просив відмовити, оскільки вважав вказане клопотання є обґрунтованим.
Обвинувачений ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора та просив змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, оскільки він вже тривалий час перебуває під вартою, справа не розглядається, він офіційно був працевлаштований, та у нього є рідна тітка, яка проживає у АДРЕСА_3 , де він має можливість проживати. Також просив врахувати, що під час розгляду кримінального провадження він визнав вину у повному обсязі.
Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовження строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.
Так, відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі доведення того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п.80 рішення у справі «Марченко проти України» згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоєв проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).
При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).
Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).
Прокурор повідомив, що обвинувачений перебуває під вартою з березня 2021 року. Кримінальне провадження знаходиться в Якимівському районному суду Запорізької області на тимчасово окупованій території, наглядове провадження залишилося також на тимчасово окупованої території, як в подальшому буде розглядатися кримінальна справа не відомо, оскільки це питання не врегульоване законодавством. По даній справі судом не допитані потерпіла та один свідок, однак де вони знаходяться на даний час йому також невідомо.
ОСОБА_4 взято під варту ще ухвалою судді Якимівського районного суду Запорізької області та на даний час обвинувачений перебуває вже під вартою більше 1 року та 6 місяців.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано фактичних даних та доказів про те, що на даний час існують ризики, які раніше були взяті до уваги судом, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, мають бути реальними та їх існування має бути оцінено з урахуванням конкретних обставин. Таким чином, ризики зазначені прокурором при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу тримання під вартою суд вважає необґрунтованими.
Суд враховує, що ОСОБА_4 був офіційно працевлаштований, та мав постійний дохід, має рідну тітку, яка проживає у АДРЕСА_3 , де він має можливість проживати разом з нею.
За таких обставин суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 перестало бути розумним, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу необхідно відмовити, а обвинуваченому необхідно змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання.
Частиною 1 ст. 179 КПК України визначено, що особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.
Для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого на нього покладаються обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
- прибувати до прокурора, суду, за телефонним або за іншим, встановленим законом, викликом у встановлений час;
- повідомляти прокурора, суд залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.
Керуючись ст.ст. 177- 178, 183, 194, 331, 372, 376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 відмовити.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання задовольнити.
Змінити обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , такі обов`язки:
- прибувати до прокурора, суду, за телефонним або за іншим, встановленим законом, викликом у встановлений час;
- повідомляти прокурора, суд залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.
В порядку ст. 179 КПК України обвинуваченому ОСОБА_4 роз`яснюється, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжних захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.
Звільнити ОСОБА_4 з-під варти негайно.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошений 12 жовтня 2022 року о 13:15 годині.

Суддя: ОСОБА_1