Дата документу 30.03.2022 Справа № 334/3073/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/3073/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/714/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

захисника адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя,

розглянула 30 березня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

14 лютого 2021 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 разом зі своєю дружиною ОСОБА_10 , перебували у приміщенні кімнати АДРЕСА_2 , де сумісно вживали алкогольні напої. Під час вживання алкогольних напоїв, між ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_7 , під час сварки з останньою, використовуючи ніж, який мав при собі та утримуючи його в правій руці, наніс ОСОБА_10 один удар в область грудної клітини справа, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення печінки, що ускладнилось гострою крововтратою, від якого ОСОБА_10 померла на місці.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2021 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з дня його фактичного затримання, а саме з 14 лютого 2021 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання законної сили вироком ухвалено залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через м`якість. Просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом не було в повній мірі враховано особу винного, конкретні обставини справи та ступінь тяжкості вчиненого злочину. А саме, хоча обвинувачений в силу ст. 89 КК України і вважається раніше не судимим, проте необхідно враховувати те, що 20.10.1998 року Дніпропетровським обласним судом його було засуджено за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, а саме за ст. 93 п. «ж», 17, ч. 3 ст. 117, ч. 1 ст. 122, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі строком на 14 років, та який звільнився 17.10.2008 року умовно-достроково з невідбутим терміном покарання 3 роки 5 місяців 4 дні.

Окрім цього, судом не враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, яке було вчинено у відношенні жінки, яка в силу фізіологічним обставин, не мала можливості чинити активний спротив протиправним діям обвинуваченого.

Також, судом не в повній мірі враховано наявність обтяжуючої обставини відповідно до ст. 67 КК України, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду від 14.02.2021 року та поясненнями самого обвинуваченого, який не заперечував факту вживання алкоголю перед вчиненням злочину.

Вважає за необхідне виключити з вироку таку пом`якшуючу обставину, передбачену ст. 66 КК України, як щире каяття, оскільки як під час досудового розслідування, так і в ході допиту в якості обвинуваченого, ОСОБА_7 пояснював, що не пам`ятає обставини та мотиви, за яких стався злочин, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння. На думку апелянта, обвинувачений формально визнав свою вину під тиском письмових доказів, наданих стороною обвинувачення та показами свідків.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, вважав покарання у вигляді 9 років позбавлення волі м`яким.
Захисник в судовому засіданні висловив заперечення стосовно доводів та вимог апеляційної скарги прокурора. Зазначив, що суд врахував всі обставини. Донька потерпілої не мала претензій до обвинуваченого. Обвинувачений ОСОБА_7 є учасником бойових дій, він жалкує, що так сталося.
Обвинувачений підтримав позицію свого захисника та просив залишити йому міру покарання, визначену судом першої інстанції. Зазначив, що він не хотів вбивати потерпілу, щиро розкаюється у скоєному.
У судове засідання апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась, у зв`язку з чим відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі потерпілої ОСОБА_11 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції стосовно доведеності провини ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні заснований на досліджених доказах, ґрунтовний аналіз яких наведений у оскаржуваному вироку з дотриманням вимог ст. 94 КПК України щодо критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності.

При цьому, сторонами кримінального провадження, з огляду на зміст апеляційної скарги, висновки суду стосовно доведеності провини, оцінки досліджених доказів, а також кваліфікації дій ОСОБА_7 не оспорюються.

Зміст поданої апеляційної скарги стосується вироку в частині призначеного покарання, яке оспорюється сторонами.

Оцінюючи доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора щодо призначеного покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Визначений судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 вид та розмір покарання в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

При обранні виду та розміру покарання суд першої інстанції, згідно вироку та матеріалів кримінального провадження, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, особу винного, який свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, раніше не судимий, має постійне місце проживання, малолітніх дітей на утриманні не має, на спецобліках в медичних закладах не перебуває.

При цьому, відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, судом першої інстанції визнано щире каяття, а обставиною, що у відповідності до положень ст. 67 КК України, обтяжує покарання, - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Одночасно, враховуючи певні доводи апеляційної скарги, слід відмітити, що пом`якшуюча покарання обставина у вигляді щирого каяття була заявлена і у обвинувальному акті, який погоджений із апелянтом - прокурором ОСОБА_9 .

Доводи прокурора в апеляційній скарзі, що суд не в повній мірі врахував наявність обтяжуючої покарання обставини, є безґрунтовними.

Зазначені обставини давали суду підстави для призначення саме такого виду та розміру покарання.

Отже, судом першої інстанції в повній мірі досліджені усі відомості в достатньому об`ємі, зокрема і ті, які характеризують обвинуваченого, його ставлення до скоєного та обґрунтовано призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах, визначених відповідною частиною санкції статті.

Колегія суддів не вбачає підстав для збільшення розміру призначеного ОСОБА_7 покарання.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо збільшення розміру покарання, колегія суддів знаходить їх необґрунтованими.

Так, за ч. 1 ст. 115 КК України районним судом призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, що не є мінімальною межею, встановленою санкцією наведеної норми.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання не приймаються до уваги, оскільки на їх обґрунтування прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не дістали оцінки у вироку.

Твердження прокурора про неврахування судом того, що 20.10.1998 року Дніпропетровським обласним судом ОСОБА_7 було засуджено за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, а саме за ст. 93 п. «ж», 17, ч. 3 ст. 117, ч. 1 ст. 122, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі строком на 14 років, та його було звільнено 17.10.2008 року умовно-достроково з невідбутим терміном покарання 3 роки 5 місяців 4 дні колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки ОСОБА_7 у відповідності до ст. 89 КК України є раніше не судимим.

З цього приводу, відхиляючи зазначений вище довід апелянта, судова колегія зауважує на позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 02.09.2021 року (справа № 392/746/20, провадження № 51-2171км21), відповідно до якої попередня судимість обвинуваченого як така, яка погашена в установленому законом порядку, не може враховуватись під час вирішення питання про покарання обвинуваченого.

Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 647/1831/15-к (провадження № 51-336км17).

Стосовно посилання апелянта, як на довод для збільшення строку покарання, щодо вчинення злочину у відношенні жінки, яка в силу фізіологічним обставин, не мала можливості чинити активний спротив протиправним діям обвинуваченого, колегія суддів відмічає, що вказана обставина відноситься до фактичних обставин справи, які були враховані місцевим судом при призначенні покарання у сукупності із даними про особу обвинуваченого.

Вимога апелянта про необхідність виключення з вироку пом`якшуючої покарання обставини є безпідставною, оскільки обвинувачений під час судового розгляду повністю визнав свою вину, детально розповів про обставини вчиненого злочину, щиро розкаявся у скоєному та просив вибачення у потерпілої. Відомості, які б беззаперечно спростовували встановлення судом першої інстанції цієї обставини у якості пом`якшуючої покарання, судова колегія не вбачає.

При цьому, колегія суддів додатково звертає увагу на те, що щире каяття як обставина, що пом`якшує покарання обвинуваченого, була зазначена стороною обвинувачення і в обвинувальному акті.

На думку колегії суддів, у своїй апеляційній скарзі прокурор не наводить переконливих доводів з приводу того, чому він вважає виправлення ОСОБА_7 неможливим саме при призначенні такого строку покарання, як не навів він їх і у межах апеляційного розгляду, а отже правильність висновків суду першої інстанції у цій частині не є спростованими.

На переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_7 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості, про що фактично йдеться в апеляційній скарзі прокурора.

Місцевий суд врахував всі обставини, з якими закон пов`язує вирішення питання щодо призначення покарання, у їх сукупності. Суд апеляційної інстанції не знаходить переконливих даних, які б давали підстави для збільшення призначеного обвинуваченому покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, який скасуванню, з викладених в апеляційній скарзі прокурора мотивів, не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4