Київський апеляційний суд
Провадження № 11кп/824/959/2022 Єдиний унікальний № 361/6846/15-к
Категорія: ч. 3 ст. 146; п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ст. 400 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п.п. 3, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 400 КК України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 304, ч. 3 ст. 146, п.п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Роздолля Кіровоградської області, громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Орв`яниця Рівненської області, громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -
прокурора ОСОБА_6 ,
представників потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,
ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,
потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_12 ,
ОСОБА_20 ,
захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_21 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_15 ,
ОСОБА_10 , ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року:

- ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений: за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 (тринадцять) років позбавлення волі; за ст. 400 КК України на 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі. Цим же вироком ОСОБА_10 визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень;

- ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 (тринадцять) років позбавлення волі. Цим же вироком визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень, а також визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України та виправданий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим;

- ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 (тринадцять) років позбавлення волі. Цим же вироком визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень;
- ОСОБА_15 визнаний винуватим та засуджений за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 (десять) років позбавлення волі. Цим же вироком визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 змінений на тримання під вартою з обрахуванням строку відбування покарання з 24 вересня 2020 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року), обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , кожному, в строк відбування покарання зараховано попереднє ув`язнення з 26 березня 2015 року по 15 січня 2020 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , з кожного, на користь держави судові витрати 8241 (вісім тисяч двісті сорок одну) грн. 53 коп.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 на користь ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , кожному, моральну шкоду в розмірі по 500000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, завданої внаслідок вчинення злочину.
Також у провадженні вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , визнанні винуватими у вчиненні за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 та ОСОБА_15 також з корисливих мотивів, умисного вбивства потерпілого ОСОБА_22 , ОСОБА_10 , окрім того, у вчиненні вбивства представника особи у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, за таких обставин.

13 червня 2011 року ОСОБА_23 уклала з ОСОБА_24 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14 лютого 2012 року ОСОБА_24 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , після чого 02 серпня 2012 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява від ОСОБА_25 про встановлення факту проживання останньої та ОСОБА_24 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання за нею права власності на квартиру за вище зазначеною адресою.
12 лютого 2014 року Апеляційним судом Київської області встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_25 і ОСОБА_24 та визнано за ОСОБА_25 право власності на квартиру АДРЕСА_6 .
23 липня 2014 року ОСОБА_25 уклала договір купівлі продажу даної квартири з ОСОБА_26 за 465 401 грн.
29 серпня 2014 року ОСОБА_27 , яка є матір`ю померлого ОСОБА_24 , звернулася з позовною заявою до Бориспільського міськрайонного суду Київської області про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації зазначеної квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання за нею права власності на квартиру в порядку спадкування.
З метою отримання подальшої правової допомоги під час розгляду позовної заяви, 05 вересня 2014 року ОСОБА_27 уклала договір з ОСОБА_22 , який діяв на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
28 листопада 2014 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , укладений 23 липня 2014 року між ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , та визнано за ОСОБА_27 право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом.
18 березня 2015 року Апеляційним судом Київської області рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Таким чином, 18 березня 2015 року у чоловіка ОСОБА_26 обвинуваченого ОСОБА_10 , з мотивів помсти ОСОБА_22 у зв`язку з його професійною діяльністю пов`язаною з наданням правової допомоги, виник злочинний умисел направлений на його вбивство.
Для забезпечення виконання свого злочинного умислу ОСОБА_10 звернуся за допомогою до свого зятя ОСОБА_8 , який у свою чергу, з метою полегшення вчинення злочину, залучив неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , попередньо пообіцявши їм грошову винагороду, не уточнюючи при цьому її розмір, та повідомивши останніх про злочинний план щодо вбивства ОСОБА_22 , на що отримав згоду.
Таким чином, ОСОБА_10 , достовірно знаючи, що ОСОБА_22 займається адвокатською діяльністю та надавав правову допомогу ОСОБА_27 під час розгляду її позовної заяви про визнання права власності та скасування державної реєстрації квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 23 липня 2014 року була придбана його дружиною ОСОБА_26 , діючи з мотивів помсти, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_22 , попросив у свого знайомого ОСОБА_28 у тимчасове користування автомобіль БМВ-750, д.н.з. НОМЕР_2 , який на праві власності належить його дружині ОСОБА_29
19 березня 2015 року, близько 11 годин 15 хвилин, ОСОБА_28 передав ОСОБА_10 ключі від автомобіля, попередньо домовившись, що останній поверне згаданий автомобіль того ж дня о 19 годині.
Також, 19 березня 2015 року, близько 15 години, ОСОБА_10 , перебуваючи за кермом автомобіля БМВ-750, д.н.з. НОМЕР_2 , а ОСОБА_8 у свою чергу автомобіля ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 , під`їхали до станції-метро «Харківська» у місті Києві, де на них, за попередньою домовленістю, чекали неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_15 .
Ще раз уточнивши та розподіливши свої ролі відповідно до спільного злочинного плану, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою вбивства ОСОБА_22 , ОСОБА_10 на автомобілі БМВ-750, д.н.з. НОМЕР_2 , та ОСОБА_8 на автомобілі ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_3 , в салоні якого окрім нього перебували неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , виїхали до міста Бориспіль Київської області, де на ОСОБА_8 повинен був чекати ОСОБА_22 , який займався продажом приватного будинку ОСОБА_27 , розташованого у селі Кірове Бориспільського району, та з яким 18 березня 2015 року попередньо домовився про зустріч ОСОБА_8 представившись особою, яку зацікавило повідомлення про його відчуження та можливості придбання.
Не доїжджаючи до міста Бориспіль Київської області, ОСОБА_15 пересів до салону автомобіля БМВ-750 під керуванням ОСОБА_10 . Відповідно до заздалегідь розробленого злочинного плану, вони шляхом обману повинні були посадити до салону вказаного автомобіля ОСОБА_22 та виїхати за межі міста Бориспіль Київської області. В слід за ними, на автомобілі ВАЗ-2107 повинні були їхати ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .
Близько 16 години, під`їхавши до супермаркету «Сільпо» за адресою: АДРЕСА_7 , де за попередньою домовленістю чекав ОСОБА_22 , запросили останнього до салону автомобіля, щоб він показував дорогу до села Кірове Бориспільського району, де знаходився приватний будинок, який вони начебто мали намір придбати.
Після цього, ОСОБА_15 , ОСОБА_10 та ОСОБА_22 , на автомобілі БМВ-750, д.н.з. НОМЕР_2 , попрямували у напрямку перехрестя автомобільної дороги «Північно-східний об`їзд міста Києва» та автомобільної дороги «Бориспіль-Баришівка», а в слід за ними на автомобілі ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_3 , поїхали ОСОБА_8 і ОСОБА_7 .
Під`їхавши до вказаного перехрестя, ОСОБА_10 раптово зупинив автомобіль та вдарив ОСОБА_22 кулаком в обличчя, після чого разом з ОСОБА_15 схопили потерпілого руками за шию і верхній одяг, таким чином силоміць утримуючи ОСОБА_22 в салоні автомобіля, тим самим обмежуючи його волю, та почали чекати на приїзд ОСОБА_8 і ОСОБА_7 .
Після того, як до них під`їхали ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , ОСОБА_10 разом з останніми, почали насильно витягувати ОСОБА_22 з салону автомобіля. При цьому, ОСОБА_10 наніс ОСОБА_22 один удар кулаком в обличчя та декілька ударів по руках.
Витягнувши силоміць потерпілого з салону автомобіля на узбіччя автодороги, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , з метою подолання можливого опору потерпілого, нанесли ОСОБА_22 по одному удару кулаком в обличчя, а ОСОБА_10 та ОСОБА_15 не менше трьох ударів ногами по тулубу та ногах. Потім, ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 силоміць зіштовхнули ОСОБА_22 в кювет автодороги та спустилися в слід за ним, а ОСОБА_8 залишився стояти на узбіччі, спостерігаючи за навколишньою обстановкою, щоб у разі появи сторонніх осіб повідомити про це інших.
В цей час ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 нанесли потерпілому не менше десяти ударів руками та ногами по його голові, кінцівках та тулубу, після чого, утримуючи останнього під руки, повели до автомобіля ВАЗ-2107 та посадили на заднє сидіння. За кермо вказаного автомобіля сів ОСОБА_10 , а поряд із ОСОБА_22 сіли ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , які продовжували його насильно утримувати, тим самим обмежуючи волю потерпілого.
З метою досягнення свого злочинного умислу спрямованого на вбивство ОСОБА_22 та уникнення присутності небажаних свідків вчинення злочину, ОСОБА_10 скерував автомобіль ВАЗ-2107 у напрямку поля поблизу села Рожни Броварського району Київської області. В слід за ОСОБА_10 , на автомобілі БМВ-750 їхав ОСОБА_8 .
По приїзду на поле зазначеної місцевості, ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 силоміць витягнули ОСОБА_22 з салону автомобіля, після чого кинувши його на землю нанесли не менше десяти ударів руками і ногами по голові, кінцівках та тулубу. В подальшому, з метою реалізації злочинного умислу спрямованого на протиправне позбавлення життя потерпілого, ОСОБА_10 вийняв з багажника автомобіля дерев`яну биту та надав її ОСОБА_7 , який наніс не менше п`яти ударів битою по голові та шиї потерпілого. ОСОБА_8 на той час стояв неподалік та спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб у разі появи сторонніх осіб повідомити про це ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 .
Коли від нанесених тілесних ушкоджень ОСОБА_22 перестав подавати ознаки життя, обвинувачені залишили місце вчинення кримінального правопорушення.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 103 від 17 червня 2015 року, смерть ОСОБА_22 настала від закритої травми шийного відділу хребта у вигляді переломів шийних хребців з крововиливами під оболонки та речовину спинного мозку, при наявності численних забійних ран голови та обличчя. Комплекс тілесних ушкоджень закритої травми шиї, як небезпечний для життя, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та в їх інтересах захисник ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_10 та в його інтересах захисник ОСОБА_11 , потерпілі ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 подали апеляційні скарги.

В апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 в їх інтересах, просять вирок суду першої інстанції скасувати в частині визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а ОСОБА_7 за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а також в частині стягнення з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 солідарно з іншими обвинуваченими на користь потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 моральної шкоди в розмірі по 500 000 грн. кожному, та про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати.

На обґрунтування доводів апеляційних скарг обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 вказують, що підставами для скасування оскаржуваного вироку є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, які не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду, не взяття судом до уваги доказів, які могли суттєво вплинути на висновки про винуватість обвинувачених, та при наявності суперечливих доказів судом не зазначено, чому ним взяті до уваги одні докази і відкинуті інші; неповнота судового розгляду, що виразилась у відхилені клопотання захисника про дослідження ряду речових доказів, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого судового рішення; істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме обґрунтування висновків про винуватість обвинувачених недопустимими доказами.

Зокрема, захисник та обвинувачені посилаються на те, що у вироку не зазначено, якими доказами дослідженими судом підтверджено факт попередньої змови між обвинуваченими на позбавлення життя ОСОБА_22 , а також наявність у них умислу на умисне вбивство потерпілого. При цьому, допитані в судовому засіданні свідки не були очевидцями події, а тому не повідомили жодних обставин про те, що були обізнані про будь-які домовленості між обвинуваченими стосовно вбивства ОСОБА_22 . Не містять таких відомостей як показання обвинуваченого ОСОБА_15 , так і потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 .

Також апелянти звертають увагу, що в супереч вимог ст. 353 КПК України, суд першої інстанції не перевірив анкетні дані потерпілої ОСОБА_30 , яка на той час вже перебувала під іншим прізвищем ОСОБА_31 , однак не повідомила суду вказаних обставин. З огляду на що показання потерпілої ОСОБА_30 не можуть братися судом до уваги, оскільки їх фактично надавала ОСОБА_31 , яка не попереджалась про кримінальну відповідальність.

Що стосується показань ОСОБА_15 , які суд першої інстанції розцінив як викривальні, то вони не відповідають тим, які вказані судом в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, та не містять будь-яких відомостей як про те, що між ним та іншими обвинуваченими існувала попередня домовленість на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_22 , так і про будь-які розмови з цього приводу або отримання вказівок на досягнення цієї мети. Не вказував ОСОБА_15 і про нанесення ОСОБА_8 потерпілому удару рукою в обличчя на обочині автодороги «Бориспіль-Баришівка». Не узгоджуються його свідчення, які носять суперечливий характер та які ним неодноразово змінювались, і з перебігом подій злочину відображених судом у вироку.

Не погоджується сторона захисту і з висновками суду з приводу тих обставин, що вбивство потерпілого відбулося у зв`язку з наданням ОСОБА_22 правової допомоги ОСОБА_32 , оскільки спір щодо квартири між останньою та дружиною обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_26 фактично міг виникнути з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, а саме з осені 2014 року. Разом з тим, погрози фізичної розправи та інші протиправні дії відносно ОСОБА_27 мали місце у період 2012-2013 років, тобто коли ОСОБА_10 не мав жодного майнового інтересу стосовно квартири, що свідчить про можливу причетність до вбивства потерпілого інших осіб.

Крім того, при встановлені дати смерті потерпілого суд послався на висновок експерта № 14/103 від 25 червня 2015 року, який не відповідає вимогам ст. 101, 102 КПК України та Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, по причині відсутності в ньому дослідницької частини, а отже не може бути належним та допустимим доказом будь-яких обставин у кримінальному провадженні.

Разом з тим, суд не навів мотивів з яких не прийняв до уваги відомості, які містяться в лікарському свідоцтві про смерть № 103 від 24 березня 2015 року, довідці про причини смерті та висновку експерта № 103, згідно яких смерть потерпілого не могла настати раніше 9 години ранку 20 березня 2015 року, тобто у час коли ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували в іншому регіоні.

Також, згідно доводів апеляційних скарг, судом було проігноровано лист управління оперативно-технічних заходів ГУ МВС України в Київській області від 28 серпня 2015 року №10/2311, згідно якого абонентські номери, що належать обвинуваченим, на моніторингу перехрестя вул. Дзержинського в місті Бориспіль з об`їзною дорогою у напрямку села Артемівка Бориспільського району у період часу з 12 до 18 годин 19 березня 2015 року, не зафіксовані, що спростовує факт перебування обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_7 в місцях вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, як на неповноту судового розгляду, що виразилась у не з`ясуванні обставин, які мали істотне значення у кримінальному провадженні, захисник ОСОБА_9 посилається на те, що судом безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про дослідження доказів, а саме мобільного телефону Nokia Х2-02, який належав потерпілому ОСОБА_22 та був вилучений в ході огляду місця пригоди 21 березня 2015 року та лазерних дисків системи зчитування, отриманих за результатами опрацювання інформації про з`єднання абонентських номерів та з`єднання кінцевого обладнання рухомого мобільного зв`язку підозрюваних та потерпілого.
Необхідність дослідження мобільного телефону та дисків обумовлювалась необхідністю перевірки вхідних і вихідних дзвінків та з`ясування інформації про з`єднання в період з 20 по 23 березня 2015 року абонентського номеру потерпілого з номерами інших осіб, в тому числі з ОСОБА_8 , маршрутів руху потерпілого, що могло підтвердити невинуватість обвинувачених
При цьому, доводи суду, що мобільний телефон не має статусу речового доказу, захисник вважає безпідставними, оскільки відсутність в наданих суду матеріалах відповідної постанови органу досудового розслідування, на переконання останньої, не свідчить, що таке рішення не приймалось взагалі. Крім того, згідно доводів апеляційних скарг, вказані речі відповідають критеріям ст. 98 КПК України, а тому є речовими доказами по справі.
Посилаються обвинувачені та захисник і на те, що більшість доказів, якими суд першої інстанції обґрунтував доведеність вини обвинувачених, є недопустимими, так як отримані незаконним шляхом.
Зокрема, згідно доводів апеляційних скарг, такі докази, як:

- протокол огляду місця події, а саме автомобіля БВМ 750, д.н.з. НОМЕР_2 , від 26 березня 2015 року, складений слідчим СВ Броварського МВ ГУМВС України у Київській області ОСОБА_33 ;

- протокол огляду місця події, а саме кімнати № НОМЕР_4 у гуртожитку, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , від 26 березня 2015 року, складений слідчими СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_34 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 27 березня 2015 року за участі обвинуваченого ОСОБА_8 , складений слідчим СВ Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області ОСОБА_35 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 27 березня 2015 року за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , складений слідчим СВ Броварського МВ ГУМВС України у Київській області ОСОБА_36 ;

- протокол затримання ОСОБА_8 від 26 березня 2015 року, у якому містяться відомості про особистий обшук та вилучення у обвинуваченого мобільних телефонів марки iPhone 5S та iPhone 4S, складений слідчим СВ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_36 , - є недопустимими, оскільки вказані слідчі дії, результати яких зафіксовані у зазначених вище протоколах, проведені особами, які не були уповноваженні на здійснення досудового розслідування як у кримінальному провадженні № 0000611, так і у кримінальному провадженні № 0001065.

З цих же підстав захисник вважає недопустимими доказами й фактичні дані та речові докази, здобуті внаслідок проведення вказаних слідчий дій, а саме:

- вилучені 26 березня 2015 року під час обшуку автомобіля БМВ 750, д.н.з. НОМЕР_2 , недопалки цигарок в кількості 11 шт., мобільний телефон Самсунг СТ 5060, чоловічий шерстяний светр з емблемою «Bazar», синтетичну ковдру червоного кольору, рукавиці з тканини білого кольору; змиви речовини бурого кольору та змиви РБК з салону автомобіля;

- вилучені 26 березня 2015 року під час обшуку кімнати № НОМЕР_4 у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_8 , кросівки «Рібок» чорного кольору, рушник, спортивні сірі штани, сірі джинси;

- вилучені 26 березня 2015 року під час особистого обшуку ОСОБА_8 мобільні телефони iPhone 5S та iPhone 4S.

А також висновки експертиз предметами дослідження яких були зазначені речові докази здобуті незаконним шляхом, зокрема: № 3-05/477 від 08 квітня 2015 року; № 185 від 07 липня 2015 року; № 183 від 07 липня 2015 року; № 2-04/330 від 31 серпня 2015 року; № 2-04/327 від 31 серпня 2015 року; № 2-04/328 від 01 вересня 2015 року; № 2-04/333 від 01 вересня 2015 року; № 2-04/321 від 01 вересня 2015 року; № 2-04/324 від 01 вересня 2015 року; № 2-04/3317 від 01 вересня 2015 року; № 2-04/319 від 01 вересня 2015 року; № 3-05/481 від 07 квітня 2015 року.

Крім того, сторона захисту зазначає, що судові молекулярно-генетичні експертизи № 2-04/258 від 10 серпня 2015 року; № 2-04/263 від 03 серпня 2015 року; 2-04/260 від 10 серпня 2015 року; № 2/04/261 від 03 серпня 2015 року, були призначені слідим СВ Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_37 , а судово-медична експертиза № 103 від 17 червня 2015 року, результати якої були використані для складання висновку експерта № 14/103 від 25 червня 2015 року, призначена слідчим СВ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_38 , які не були особами, уповноваженими проводити досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000611 та № 0001065, а отже не мали права залучати експертів для проведення відповідних експертних досліджень, що робить результати їх дослідження недопустимими доказами.

Посилаються апелянти і на незаконність проведення огляду автомобіля БМВ 750, д.н.з. НОМЕР_2 , та огляду кімнати № НОМЕР_4 у гуртожитку розташованому за адресою: м. Київ, вул. Руданського, 2, також з тих підстав, що під виглядом огляду місця події слідчим проведено фактично обшук автомобіля та житла особи без ухвали слідчого судді. Відомості про звернення слідчого чи прокурора, одразу після обшуку, до суду з відповідним клопотання в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Крім того, апелянти зазначають, що під час огляду автомобіля, слідчі не повідомили його власниці ОСОБА_29 про кримінальне провадження у зв`язку з яким проводиться така слідча дія, та чинили на останню психологічний тиск. Звертає увагу сторона захисту і на те, що ОСОБА_29 на момент проведення слідчої дії фактично не була володільцем вказаного транспортного засобу.

Також, обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що його затримання було незаконним, оскільки відбулося без визначених на це в ст. 208 КПК України підстав. При цьому стверджує, що про факт його затримання, а він був неповнолітнім, не були повідомленні його батьки, йому несвоєчасно забезпечили участь захисника, а відповідний протокол складено через 13 годин після фактичного затримання. Зазначає апелянт і про те, що до нього після затримання працівниками поліції було застосовано психологічний та фізичний тиск, що спонукало його до надання показань у злочині до якого не причетний.
Окрім того, за доводами апеляційної скарги ОСОБА_7 розгляд справи в суді першої інстанції був упередженим, через неправомірний тиск з боку зацікавлених осіб та у зв`язку з висвітленням в засобах масової інформації і на телебаченні його беззаперечної причетності до злочину.
Всі вище наведені обставини, на переконання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , свідчать про незаконність, необґрунтованість та несправедливість вироку суду та є підставами для його скасування.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 просять вирок суду скасувати та направити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 до Дніпровського районного суду міста Києва на новий судовий розгляд.
Згідно доводів апеляційних скарг захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 , вирок суду є незаконним, необґрунтованим, постановленим з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, а допущена неповнота судового розгляду призвела до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування таких доводів захисник ОСОБА_11 заперечує факт попередньої домовленості обвинувачених на вчинення умисного вбивства ОСОБА_22 , вважаючи, що відсутні належні і допустимі докази цих обставин. Не містять таких відомостей, на думку апелянта, і показання свідків та обвинуваченого ОСОБА_15 . Крім того, апелянт вважає, що показання ОСОБА_15 є непослідовними і містять суперечності, які судом першої інстанції не усунуто.
Показання потерпілої ОСОБА_20 , згідно доводів апеляційної скарги, взагалі не можна приймати до уваги, оскільки її допит відбувся з порушенням вимог чинного КПК України, без попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.
Також захисник вважає, що під час судового розгляду не було встановлено логічного зв`язку між матеріалами цивільної справи ОСОБА_27 , інтереси якої представляв потерпілий, і обвинуваченим ОСОБА_10 . Зокрема, апелянт звертає увагу суду на ті обставини, що об`єктивно дружина обвинуваченого ОСОБА_10 могла бути обізнана про спір відносно квартири не раніше осені 2014 року, на той час як погрози та протиправні дії відносно ОСОБА_27 мали місце у період 2012-2013 роки, що об`єктивно може свідчити про причетність до злочину інших осіб.
Крім того, на думку ОСОБА_11 , судом першої інстанції не було надано належної оцінки і тим обставинам, що такі слідчі дії, як обшук автомобіля БВМ 750, кімнати в гуртожитку № НОМЕР_4 за адресою: м. Київ, вул. Руданського, 2, вилучені в ході цих слідчих дій речові докази, висновки проведених по справі експертиз, а також ряд інших слідчих дій, були здійснені неналежними особами, що вказує на недопустимість зібраних доказів.

Вказує апелянт і на те, що судом не досліджено належним чином докази, що стосуються встановлення дати смерті потерпілого, а також тих обставин, що спростовують факт перебування обвинуваченого ОСОБА_10 на місці вчинення злочину.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , крім іншого, як на допущену однобічність і неповноту судового розгляду, зазначає, що з п`ятнадцяти свідків по справі в судовому засіданні було допитано лише п`ять. При цьому, обвинувачений вважає, що судом безпідставно прийнято до уваги показання потерпілої ОСОБА_20 та свідків ОСОБА_39 і ОСОБА_40 . Вказує, що потерпіла ОСОБА_20 ввела суд в оману не повідомивши про зміну свого прізвища, та про заінтересованість у цій справі її нового чоловіка, який в подальшому представляв інтереси ОСОБА_32 , що може свідчити про справжній мотив злочину. Свідок ОСОБА_39 є зацікавленою особою, оскільки є знайомим одного із синів ОСОБА_22 , а тепер потерпілого у справі. Що стосується свідка ОСОБА_40 , то як вказує апелянт, останній повідомив в судовому засіданні, що він має психологічні розлади.
При цьому, обвинувачений вважає, що судом, без належних на те причин, відмовлено в допиті в судовому засіданні свідка ОСОБА_27 , не усунуто розбіжності та суперечності в показаннях свідків ОСОБА_28 і ОСОБА_29 та безпідставно не прийняті до уваги показання свідків ОСОБА_41 , ОСОБА_42 та ОСОБА_43 , які вказують на його непричетність до інкримінованого кримінального правопорушення. Не дана належна оцінка і речовим доказам наданим стороною захисту, зокрема копіям рецептів, які свідчать про його невинуватість та упередженість суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 у їх вчиненні та правильність кваліфікації дій обвинувачених, просить вирок суду скасувати в частині призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, у зв`язку з м`якістю, та постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 і ОСОБА_7 за п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України, кожному, покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення та особам обвинувачених, а також є занадто м`яким і недостатнім для їх виправлення.

Прокурор просить врахувати, що кримінальне правопорушення за яке засуджено ОСОБА_8 і ОСОБА_7 відноситься до категорії особливо тяжких, має високий рівень суспільної небезпеки, направлене на протиправне позбавлення життя особи та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, або довічне позбавлення волі. Крім того, прокурор вважає, що судом першої інстанції в недостатній мірі враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, ролі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , їх конкретні дії по відношенню до потерпілого, соціальні зв`язки, а також те, що вони не займались суспільно-корисною працею.

В апеляційних скаргах, які однакові за змістом, потерпілі (цивільні позивачі) ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , також не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини і правильність кваліфікації дій обвинувачених, просять вирок суду скасувати в частині призначеного покарання ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та змінити в частині вирішення цивільних позовів, з постановленням нового вироку, яким призначити покарання:

- ОСОБА_10 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років; ОСОБА_8 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років; ОСОБА_7 за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років;

Також, апелянти просять заявлені по справі цивільні позови ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 задовольнити в повному обсязі, вирок суду змінити, збільшити розмір стягнутої з обвинувачених моральної шкоди на користь кожного потерпілого до 1000000,00 гривень.

За доводами апеляційних скарг, призначене судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, є занадто м`яким і недостатнім для їх виправлення, оскільки вчинене ними кримінальне правопорушення є особливо тяжким, має високий рівень суспільної небезпеки, направлене на умисне вбивство особи, а саме адвоката у зв`язку з виконанням ним своїх професійних обов`язків, скоєне з особливою жорстокістю, що у відповідності до ст. 67 КПК України, є обтяжуючою обставиною.

Просять апелянти врахувати і конкретні обстави вчинення кримінального правопорушення, роль кожного обвинуваченого та їх дії під час його вчинення, а також те, що ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не визнають своєї вини та в ході досудового розслідування і судового розгляду справи намагалися уникнути кримінальної відповідальності.

Крім того, апелянти зазначають, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 не було враховано, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за позбавлення життя особи, а при визначенні покарання ОСОБА_7 те, що він вчинив злочин з корисливих мотивів.

Також, згідно доводів поданих апеляційних скарг, суд не в повній мірі оцінив глибину моральних страждань дружини і синів ОСОБА_22 пов`язаних з втратою рідної їм людини, у зв`язку з чим не вірно визначив розмір моральної шкоди.

На апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , від прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 надійшли заперечення, згідно яких викладені у вказаних апеляційних скаргах доводи щодо незаконності і необґрунтованості вироку суду є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження, а відтак не заслуговують на увагу.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги принесені стороною захисту, та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора і потерпілих; захисника ОСОБА_21 та обвинуваченого ОСОБА_15 , які просили залишити вирок суду без зміни, прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 та їх представників - адвокатів ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 в підтримку доводів принесених ними апеляційних скарг та заперечень щодо апеляційних вимог обвинувачених та їх захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши їх за клопотанням сторони захисту в частині письмових доказів, обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проте, наведених вимог закону стосовно оцінки ряду доказів щодо їх допустимості, судом першої інстанції при постановлені вироку відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , на думку колегії суддів, в повному обсязі не дотримано, з огляду на наступне.

Так, згідно п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий це службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу Державного бюро розслідувань, органу Бюро економічної безпеки України, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 214 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 39, а також ч. 1 ст. 214 КПК України слідує, що визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції та повноважень керівника органу досудового розслідування.

Повноваження слідчого органу досудового розслідування регламентовані ст. 40 КПК України. Зокрема, до повноважень слідчого віднесено: починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом, доручати проведення слідчих (розшукових) дії та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; за результатами розслідування складати обвинувальний акт та подавати його прокурору на затвердження (п. п. 1, 2, 3, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 40 КПК України).
Аналіз наведених вище норм закону свідчить про те, що визначення керівником органу досудового розслідування слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні, у кожному випадку є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки у відповідному кримінальному провадженні з його початку і до завершення, та за процесуальною формою має бути передбачене (встановлене) кримінальним процесуальним законом.

Виходячи з викладеного, використання у кримінальному провадженні слідчим передбачених ст. 40 КПК України повноважень зі здійснення досудового розслідування, без винесення відповідних процесуальних рішень про їх визначення (призначення) чи включення до групи слідчих, відповідно, у цьому кримінальному провадженні, свідчить про те, що такий слідчий є неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, 20 березня 2015 року за заявою ОСОБА_44 по факту викрадення її чоловіка ОСОБА_22 , СВ Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 146 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000611, а 22 березня 2015 року такі відомості внесені за ч. 1 ст. 115 КК України (т. 4 а. п. 1, 11, 85).

Розпорядженням виконуючого обов`язки начальника СВ Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_45 від 20 березня 2015 року проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000611 доручено слідчому СВ Бориспільського МВ ГМВС України в Київській області ОСОБА_35 (т. 4 а. п. 2).

Постановою виконуючого обов`язки начальника СВ Бориспільського МВ ГУМВС України ОСОБА_45 у кримінальному провадженні № 0000611 призначено групу слідчих цього відділу міліції, у складі слідчих: ОСОБА_46 , ОСОБА_37 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_35 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 . Старшим групи слідчих призначено ОСОБА_37 (т. 4 а. п. 4).

23 березня 2015 року за фактом виявлення трупу ОСОБА_22 неподалік с. Рожни, СВ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області внесені відомості до ЄРДР за № 0001065 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (т. 4 а. с. 11-12).

Розпорядженням заступника начальника СВ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області від 24 березня 2015 року проведення досудового розслідування кримінального провадження доручено слідчим цього відділу ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 (т. 4 а. с. 13).

Постановою прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури ОСОБА_55 від 25 березня 2015 року підслідність у кримінальному провадженні № 0000611 визначена за слідчим відділом Броварського МВ ГУМВС України в Київській області (т. 4 а. п. 6-7).

Постановою прокурора Броварської міжрайонної прокуратури ОСОБА_56 від 26 березня 2015 року (що встановлено судом першої інстанції), кримінальні провадження № 0000611 та № 0001065 об`єднані в одне провадження за № 0000611 (т. 4 а. п. 9-10).
Згідно витягу з ЄРДР сформованим станом на 27 березня 2015 року, органом досудового розслідування визначено Броварський МВ ГУМВС в Київській області, а слідчими у кримінальному провадженні № 0000611 зазначено ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 (т. 4 а. п. 11-12).

Постановою виконувача обов`язків прокурора Київської області ОСОБА_57 від 27 травня 2015 року проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000611 доручено Слідчому управлінню ГУМВС України в Київській області (т. 4 а. п. 43).

Як вбачається із вироку, на обґрунтування висновків про доведеність вини ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_22 суд першої інстанції, в тому числі, послався на:

- протокол огляду місця події від 26 березня 2015 року, складеного слідчим СВ
Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_33 , відповідно до якого, в присутності понятих, спеціалістів та володільця майна ОСОБА_29 в АДРЕСА_9 , проведено огляд автомобіля БМВ 750, д.н.з. НОМЕР_2 , в ході якого в автомобілі були виявлені сліди бурого кольору, мобільний телефон Самсунг, чоловічий светр, ковдра, рукавиці білого кольору, які за результатами огляду були вилучені як і змиви речовини бурого кольору та сліди папілярних узорів (т. 4 а. п.142-146);
- протокол огляду місця події від 26 березня 2015 року, складеного слідчим СВ
Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_34 , кімнати АДРЕСА_10 , де мешкав ОСОБА_15 , під час якого були вилучені кросівки «Рібок», рушник, спортивні сірі штани, сірі джинси (т. 4 а. п. 157-160);
- протокол слідчого експерименту від 27 березня 2015 року, проведеного слідчим СВ
Броварського МВ ГУМВС України Київській області ОСОБА_36 , за участі підозрюваного ОСОБА_7 , його захисника, законного представника, понятих, згідно якого, ОСОБА_7 підтвердив свою участь в подіях 19 березня 2015 року, роль ОСОБА_8 у злочині, а також керування всіма їхніми діями ОСОБА_10 (т. 6 а. п. 234-239);
- протокол слідчого експерименту від 27 березня 2015 року, проведеного слідчим СВ
Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_35 , за участі підозрюваного ОСОБА_8 , його захисника, спеціаліста та понятих, відповідно до якого ОСОБА_8 не заперечуючи присутності ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 на місці вбивства потерпілого, підтвердив, що саме він телефонував ОСОБА_22 ( т. 7 а. п. 207-216).

Проте, слідчі Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_36 , ОСОБА_34 , ОСОБА_33 на момент проведення зазначених слідчих дій не входили до групи слідчих, а тому не були особами уповноваженими проводити досудове розслідування як у кримінальному провадженні № 0000611, так і у кримінальному провадженні № 0001065, що свідчить про їх недопустимість, як таких, що отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Це ж стосується і протоколу слідчого експерименту від 27 березня 2015 року, проведеного слідчим СВ Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_35 за участі підозрюваного ОСОБА_8 , оскільки після визначення прокурором Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області 25 березня 2015 року підслідності кримінального провадження № 0000611 за Броварським МВ ГУМВС України в Київській області та об`єднання 26 березня 2015 року прокурором Броварської окружної прокуратури даного кримінального провадження з кримінальним провадженням № 0001065 в одне провадження, станом на 27 березня 2015 року слідчий ОСОБА_35 не був уповноваженою особою в даному провадженні на проведення слідчих дій.

Недопустимими доказами є і речові докази здобуті внаслідок проведення вказаних слідчих дій, а також результати їх експертного дослідження, як похідних, зокрема: висновки молекулярно-генетичних експертиз № 2-04/695 від 17 вересня 2015 року, згідно якого, на кросівках «Рібок», вилучених в кімнаті АДРЕСА_10 за місцем проживання ОСОБА_15 , виявлена кров людини, яка за генетичними ознаками (ДНК-профіля) збігається з генетичними ознаками (ДНК-профіля) зразка крові потерпілого ОСОБА_22 (т. 7 а. с. 96-99); № 2-04/330, № 02-04/327 від 31 серпня 2015 року, № 2-04/333 від 01 вересня 2015 року, відповідно до яких на змивах з внутрішньої ручки правих передніх дверей, з передніх правих, задніх правих пасажирських дверей автомобіля БМВ-750, д.н.з. НОМЕР_2 , виявлена кров людини яка за генетичними ознаками (ДНК-профіля) збігається з генетичними ознаками (ДНК-профіля) зразка крові потерпілого ОСОБА_58 (т. 7 а. п. 120-123, 126-120, 154-157); а також висновки експертиз щодо іншихвилучених доказів: № 2-04/328, № 2-04/321, № 2-04/324, № 2-0/37, 3 2-04/319 від 01 вересня 2015 року (т. 7 а. п.149-150, 160-177), № 2-04/323 від 07 вересня 2015 року (т. 7а. п. 180-184) висновки судово-імунологічних експертиз №№ 183, 184 від 07 липня 2015 року (т. 7 а. п. 64, 67), комп`ютерно-технічної експертизи № 3-05/477 від 08 квітня 2015 року (т. 7 а. п. 45-48).

Не узгоджується проведення огляду автомобіля БМВ 750 д.н.з. НОМЕР_2 та кімнати № НОМЕР_4 в гуртожитку по вул. Руданського, 2 в м. Києві і з вимогами ст.ст. 234, 237 КПК України.

За наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг сторони захисту про недопустимість вищенаведених доказів, та вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини вироку посилання на них суду першої інстанції як на докази винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , та в цій частині задовольнити апеляційні вимоги.

Разом з тим, виключення зазначених доказів із вироку, на переконання колегії суддів, не ставить під сумнів правильність висновку суду про доведеність вини ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 у вчиненні за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 і ОСОБА_15 також з корисливих мотивів, умисного вбивства потерпілого ОСОБА_22 , та ОСОБА_10 , окрім того, у вчиненні вбивства представника особи у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.

Так, відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_15 , 18 березня 2015 року до нього звернувся ОСОБА_7 та попросив про допомогу пояснивши, що образили "діда" і потрібна його присутність при розмові. 19 березня 2015 року ОСОБА_7 зайшов до нього в гуртожиток, в якому проживали, та разом поїхали до станції метро «Харківська» в місті Києві, де на них чекали раніше йому незнайомі ОСОБА_8 на автомобілі «Жигулі» і ОСОБА_10 на автомобілі «БМВ».
На станції метро «Харківська» сіли в автомобіль «Жигулі», де ОСОБА_8 повідомив, що вони їдуть в Бориспіль забрати чоловіка з яким буде розмова і що по дорозі він має перейти в автомобіль БМВ та притримати чоловіка, який сяде в автомобіль після слів ОСОБА_10 : «все приїхали». Коли він пересів в автомобіль «БМВ», то ОСОБА_10 відповідно поцікавився чи знає він, що потрібно робити.
В Борисполі біля магазину «Сільпо» ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , вийшовши із свого автомобіля, зателефонували та через декілька хвилин прийшов чоловік, яким виявився ОСОБА_22 . По дорозі ОСОБА_10 і ОСОБА_22 розмовляли про квартиру чи будинок, який останній продає. В цей час за ними на автомобілі «Жигулі» їхали ОСОБА_8 і ОСОБА_7 . Виїхавши за місто, ОСОБА_10 зупинив автомобіль на узбіччі сказавши: «все приїхали», після чого він став тримати ОСОБА_22 за плечі, а ОСОБА_10 почав давити потерпілого в області шиї. Через декілька секунд ОСОБА_7 відкривши двері почав наносити ОСОБА_22 удари, при цьому у ОСОБА_7 на руці був кастет. Далі ОСОБА_10 та ОСОБА_7 витягнули ОСОБА_22 з машини та потягнули до канави, де ОСОБА_10 і потерпілий впали. Коли ОСОБА_10 піднявся, почав наносити ОСОБА_22 удари в область живота та грудей, а також декілька ударів ногою. Наносив удари потерпілому і ОСОБА_7 . Після чого ОСОБА_10 наказав всім посадити ОСОБА_22 в автомобіль «Жигулі». Коли ОСОБА_22 садили в автомобіль він почав чинив опір, намагався відбігти, у зв`язку з чим ОСОБА_7 наніс йому ще кілька ударів по голові та в область обличчя. Він же наніс потерпілому удар по нозі. Посадивши ОСОБА_30 в автомобіль «Жигулі», де він і потерпілий сиділи на задньому сидінні, а ОСОБА_7 на передньому пасажирському сидінні, ОСОБА_10 продовжив рух.
По дорозі вони зупинились, ОСОБА_10 ввів потерпілому дві ін`єкції, що знаходились в шприцах з невідомою речовиною, а ще через деякий час з`їхали з дороги на місцевість із водоймою (меліораційним каналом), де ОСОБА_10 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вийшовши з автомобілів про щось поговорили, а повернувшись витягнули ОСОБА_22 з машини і вкинули його в воду. В подальшому ОСОБА_10 сказав ОСОБА_7 взяти із «Жигулів» биту, після чого останній заліз у воду та наніс ОСОБА_22 нею декілька ударів по голові і шиї. При цьому сила ударів була такою, що коли він замахувався бита зачіпала воду. Вийшовши з води, ОСОБА_7 побачивши певні рухи потерпілого, знову повернувся до ОСОБА_22 та наніс битою потерпілому ще декілька ударів.
Після чого потерпілий, який на його погляд ще подавав ознаки життя, залишився у водоймі, а вони всі поїхали в напрямку м. Києва. По приїзду до гуртожитку, ОСОБА_7 передав йому частину коштів, а саме 1000 грн., які перед цим ОСОБА_7 передав ОСОБА_10 . Також пояснив, що питання грошової винагороди за його участь в зазначених подіях раніше не обумовлювалась, проте ОСОБА_7 говорив про якусь вдячність.

Ці ж обставини, за участі захисника, законного представника, педагога, понятих, статиста, ОСОБА_15 підтвердив і при проведенні слідчих експериментів 18 травня 2015 року та 28 травня 2015 року, в ході яких, крім іншого, показав місце де вони з ОСОБА_7 зустрілись 19 березня 2015 року з ОСОБА_8 та ОСОБА_59 в районі станції метро «Харківська», де біля магазину «Сільпо» в м. Борисполі в автомобіль БМВ сів ОСОБА_22 , місце в районі автодороги «Бориспіль-Баришівка», де ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ним потерпілому перший раз були нанесені тілесні ушкодження, а також місце в районі з`їзду з дороги в напрямку с. Літки, де ОСОБА_7 наносив ОСОБА_22 удари дерев`яною битою (т. 7 а. с. 1-15, 16-20).

Об`єктивно наведені показання ОСОБА_15 підтверджуються:

- показаннями потерпілого ОСОБА_14 про те, що 19 березня 2015 року його батько- ОСОБА_22 просив телефон для здійснення дзвінку. Після чого приблизно через дві години йому зателефонували та попросили до телефону батька. В його присутності батько розмовляв по телефону та домовлявся про зустріч, як він зрозумів біля магазину «Сільпо» в м. Борисполі. Ідучи на зустріч батько ніби жартома сказав, щоб він запам`ятав цей номер, якщо його прийдеться шукати. Ввечері батько не повернувся та не відповідав на дзвінки, а згодом його телефон був вимкнений. Номер, по якому батько домовлявся про зустріч, також був вимкнений. Вранці 20 березня 2015 року він із мамою звернувся до правоохоронних органів.
Також потерпілий ОСОБА_14 показав, що самостійно займався пошуками батька, зокрема, отримав відеозйомку із камер спостереження за 19 березня 2015 року біля магазину «Сільпо», де у батька була запланована зустріч. На відеозаписі він побачив свого батька та як він сідає до автомобіля БМВ. При цьому вказав, що в автомобілі були несправні передні пасажирські дверки. Відеозйомку він передивлявся за згодою інтернет провайдера, а флешнакопичувач із вказаною інформацією він передав до правоохоронних органів;

- протоколом огляду місця події від 23 березня 2015 року, відповідно до якого,
фактично предметом огляду та вилучення був флешнакопичувач «Трансенд», на якому містилось 10 відеофайлів з камер відеоспостереження магазину «Сільпо» та кафе «Сіцілія» в м. Бориспіль за 19 березня 2015 року, який визнаний речовим доказом (т. 4 а. п. 163-164, 165-166);

- показаннями свідка ОСОБА_28 , згідно яких він знайомий з ОСОБА_10
з місць позбавлення волі. Після того як вони відбули строк їх зв`язок обірвався, однак з часом вони почали спілкуватися через соціальні мережі. 19 березня 2015 року він надав ОСОБА_10 свій автомобіль БМВ, який по генеральній довіреності належить його дружині. Автомобіль ОСОБА_10 попросив, щоб поїхати до міста Бориспіль подивитися будинок та справити враження. За автомобілем ОСОБА_10 приїжджав разом з невідомим йому хлопцем. Домовлялися, що автомобіль останній поверне до 19 годин. В автомобілі на той час знаходилися його речі: гаманець, мобільний телефон, інструменти та бита завдовжки близько метра з світлого дубового дерева. Автомобіль було повернуто із запізненням з 20 до 22 години. За користування автомобілем ОСОБА_10 сплатив 100 доларів США, однак це була його власна ініціатива, заздалегідь про це вони не домовлялися. Після повернення автомобіля він помітив відсутність бити, на що ОСОБА_10 пояснив, що він віддав її своєму синові. Крім того, ним було виявлено в автомобілі пакет з речами, який пізніше забрав ОСОБА_10 . Також вказаний автомобіль, зі згоди власника його дружини, було оглянуто працівниками поліції в присутності понятих. Сам автомобіль поміщено на штрафмайданчик.
Крім того свідок ОСОБА_28 повідомив, що дізнавшись з місцевих новин, що на його автомобілі було викрадено адвоката, злякавшись, з цього приводу зустрічався зі ОСОБА_10 , який свою причетність до вбивства заперечував. На вимогу повернути биту ОСОБА_10 пообіцяв купити іншу;

- показаннями свідка ОСОБА_29 про те, що ОСОБА_10 вона знає
заочно, як товариша чоловіка. В березні 2015 року ОСОБА_10 звертався до її чоловіка з проханням надати в користування автомобіль БМВ, який належить їй. Вона була проти передачі автомобіля ОСОБА_10 , однак чоловік, всупереч її волі, надав його останньому. Передача автомобіля відбулася приблизно об 11 годині, а повернення мало відбутися о 18 годині, однак вказаний автомобіль було повернуто на дві години пізніше обумовленого часу. Вони намагалися додзвонитися до ОСОБА_10 , однак його телефон був вимкнений. Крім того, свідок ОСОБА_29 повідомила, що того дня бачила разом зі ОСОБА_10 високого хлопця, а впізнавши свій автомобіль в новинах про викрадення адвоката, самостійно хотіли звернутись в правоохоронні органи. Підтвердила, що надавала усну згоду на проведення працівниками міліції огляду її автомобіля.

Також свідки ОСОБА_29 та ОСОБА_28 зазначили, що в автомобілі були несправні передні пасажирські двері, на що вказував потерпілий ОСОБА_14 ;

- показаннями свідка ОСОБА_40 , згідно яких, коли 19 березня 2015 року він їхав
на автомобілі додому в село Кучаків з міста Бровари, орієнтовно за 1,5 км від міста бачив на узбіччі дороги два автомобілі. Один з яких був вітчизняного виробництва, а інший іноземного. Біля вказаних автомобілів, спиною до проїжджої частини, стояв чоловік середнього зросту, впізнати якого не зможе.

- показаннями свідка ОСОБА_60 , який зазначив, що працюючи у 2015 році
оперативним черговим Бориспільського ГУ НП в Київській області, в березні місяці при проведенні інструктажу працівників поліції, що заступали на чергування, дізнався про зникнення його знайомого ОСОБА_22 . Після чого він зателефонував на його номер телефону, однак він не відповідав. Приблизно через годину йому зателефонував невідомий чоловік та повідомив, що знайшов телефон та куртку, як потім з`ясувалось ОСОБА_22 , на дорозі неподалік міста Борисполя в напрямку сіл Броварського району Лебедин, Артемівка, на що він просив зачекати та направив слідчо-оперативну групу до вказаної місцевості;

- протоколом огляду місця події від 21 березня 2015 року, складеного слідчим СВ
Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_37 , відповідно до якого на ділянці автодороги Бориспіль-Баришівка, на правій частині асфальтно-бетонного покриття автомобільної дороги, поруч з узбіччям виявлено: дрібні плями речовини бурого кольору; куртку коричневого кольору з темно-чорним відтінком, на якій були наявні розриви на рівні коміру та плями бурого кольору; унітаз на поверхні якого наявні плями бурого кольору, а також у внутрішній кишені куртки виявлено зв`язку ключів, мобільний телефон «Нокіа» з карткою пам`яті та сім-картками мобільних операторів «Київстар» та «Лайф» (т. 4 а. п. 86-101);

- висновками судово-молекулярних експертиз № 2-04/258, № 2-04/263 від 10 серпня
2015 року (т. 7 а. п. 70-75), № 2-04/259 від 03 серпня 2015 року (т. 7 а. с. 113-117), відповідно до яких, на змивах речовини бурого кольору з асфальтно-бетонного покриття, змивах з унітазу, на шкіряній куртці (вилучених під час ОМП 21 березня 2015 року), виявлено кров людини та встановлено генетичні ознаки, які збігаються між собою та із генетичними ознаками клітин виявлених на зубній щітці, якою користувався ОСОБА_22 ;

- висновком судово-імунологічної експертизи № 184 від 07 липня 2015 року, згідно
якої, на курці, яка була вилучена у ОСОБА_15 , виявлено кров людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_22 (т. 7 а. п. 65-66);

- показаннями свідка ОСОБА_61 , згідно яких він на початку березня, більш
точного часу не пам`ятає, їхав по трасі в сторону міста Чернігів. По дорозі побачив протоку, в якій вирішив перевірити наявність риби. Коли повернув в сторону протоки та проїхавши 200-300 метрів виявив труп людини про що повідомив поліцію. Тіло чоловіка перебувало на відстані 3-4 метри від протоки та 8-10 метрів від дороги.

- протоколом огляду місця події від 23 березня 2015 року, складеного слідчим СВ
Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_38 в присутності понятих та експерта, ділянки місцевості в районі с. Рожни Броварського району на відстані 500 метрів від автодороги Рожни-Літки, де виявлено труп чоловічої статі з численними тілесними пошкодженнями, який направлений в морг для встановлення причини смерті, та який в послідуючому був впізнаний як труп ОСОБА_22 (т. 4 а. п.104-127, 130);

- висновком судово-медичної експертизи № 103 від 17 червня 2015 року, відповідно
до якого смерть ОСОБА_22 настала від закритої травми шийного відділу хребта у вигляді переломів шийних хребців з крововиливами під оболонки та в речовину спинного мозку, з розвитком набряку-набухання речовини спинного та головного мозку, при наявності численних забійних ран голови та обличчя. Комплекс тілесних ушкоджень закритої травми шиї, як небезпечний для життя, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться в прямому причинному зв`язку настанням смерті. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею контакту. Враховуючи ступінь розвитку трупних явищ на час проведення судово-медичної експертизи трупа та дані матеріалів справи, з часу настання смерті до проведення судово-медичної експертизи трупа (24 березня 2015 року) пройшло близько чотирьох діб (т. 7 а. п. 21-35);

- висновком судово-медичної експертизи № 14/103 від 25 червня 2015 року, яка
аналогічна з висновком експертизи № 103 від 17 червня 2015 року в частині тяжкості заподіяних ОСОБА_22 тілесних ушкоджень та причин смерті потерпілого. Проте, згідно цього висновку, тілесні ушкодження виявлені у потерпілого утворились прижиттєво та по строках можуть відповідати 19 березня 2015 року, при цьому після спричинення ОСОБА_22 , закритої травми шиї до часу настання смерті пройшло не більше однієї години, а інші тілесні ушкодження могли утворитися протягом приблизно двох-трьох годин до настання смерті та за обставин, в тому числі, зазначених ОСОБА_15 при проведені слідчого експерименту (т. 7 а. п. 36-39).

- іншими доказами в їх сукупності.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання сторони захисту в апеляційних скаргах, як на доказ непричетності обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 до злочину, на висновок судово-медичної експертизи № 103 від 17 червня 2015 року, згідно нібито якого смерть потерпілого ОСОБА_22 не могла настати раніше 09 годин ранку 20 березня 2015 року, тобто в день коли обвинувачені перебували в інших регіонах.

Проте, як вбачається із вказаного висновку № 103 від 17 червня 2015 року, за результатами судово-медичного дослідження трупу ОСОБА_22 , експерт, враховуючи ступінь розвитку трупних явищ, прийшов до висновку, що з часу настання смерті до проведення експертизи трупа потерпілого пройшло близько чотирьох діб (т. 7 а. п. 26).

А тому твердження в апеляційних скаргах про те, що смерть ОСОБА_22 не могла настати раніше 09 годин 20 березня 2015 року, на думку колегії суддів, є вільним трактуванням стороною захисту в цій частині висновку експерта, яке не ґрунтується як на висновку, так і на матеріалах кримінального провадження.

Крім того, питання часу заподіяння ОСОБА_22 тілесних ушкоджень та часу настання його смерті, було предметом вирішення судово-медичної експертизи № 14/103 від 25 червня 2015 року, згідно висновку якої виявлені на трупі потерпілого тілесні ушкодження утворились прижиттєво та по строку можуть відповідати 19 березня 2015 року, а після спричинення ОСОБА_22 закритої травми шиї (тяжких тілесних ушкоджень) до часу настання смерті пройшло не більше однієї години (т. 7 а. п. 38).

Наведені висновки експертиз № 103 від 17 червня 2015 року та № 14/103 від 25 червня 2015 року, в тому числі і щодо часу настання смерті ОСОБА_22 , на переконання колегії, не містять суперечностей, узгоджуються між собою, остання доповнює попередню, а їх висновки підтверджуються показаннями потерпілих і свідків, а також обвинуваченого ОСОБА_15 , з огляду на що сумнівів в своїй об`єктивності не викликають.

Не спростовує вказаних висновків і свідоцтво про смерть ОСОБА_22 та довідка про причину смерті потерпілого (т. 3 а. п. 7), де датою смерті вказано 20 березня 2015 року, оскільки вони видані після попередніх результатів розтину тіла, до проведення лабораторних і гістологічних досліджень та до завершення проведення експертизи.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційних скарг сторони захисту про те, що висновок судово-медичної експертизи № 14/103 від 25 червня 2015 року є неналежним та недопустимим доказом так як не містить дослідницької частини, що не узгоджується з вимогами ст. ст. 101, 102 КПК України та суперечить Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6.

Як вбачається із вказаного висновку судово-медичної експертизи, відсутність у ньому дослідницької частини носить суто формальний характер, оскільки містить посилання на дані судово-медичного дослідження трупу ОСОБА_22 викладені у висновку № 103 від 17 червня 2015 року, проведена одним і тим же судово-медичним експертом Броварського районного відділення СМЕ ОСОБА_62 , а тому є як належним, так і допустимим доказом у кримінальному провадженні.

Безпідставними є і твердження сторони захисту про призначення судово-медичної експертизи № 103 від 17 червня 2015 року не уповноваженою на те особою, а саме слідчим, який не перебував в групі слідчих у даному кримінальному провадженні, а звідси і про недопустимість цього доказу.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про кримінальне правопорушення, зобов`язаний внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляд).

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 238 КПК України огляд трупу слідчим, прокурором проводиться за обов`язкової участі судово-медичного експерта або лікаря, якщо вчасно неможливо залучити судово-медичного експерта. Після огляду труп підлягає обов`язковому направленню для проведення судово-медичної експертизи для встановлення причини смерті.

Згідно ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема щодо встановлення причини смерті та встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, 23 березня 2015 року до Броварського МВ ГУМВС України надійшло повідомлення від ОСОБА_61 , яке зареєстроване в 14 годин 15 хвилин, про виявлення ним в полі неподалік с. Рожни трупу невідомого чоловіка. За наслідками опрацювання повідомлення на місце направлена слідчо-оперативна група (т. 4 а. п. 103).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 23 березня 2015 року, складеного в період з 14-50 до 18-00 годин слідчим СВ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_38 , в присутності понятих та експерта на ділянці місцевості в районі с. Рожни Броварського району на відстані 500 метрів від автодороги Рожни-Літки, було виявлено труп чоловічої статі з численними тілесними пошкодженнями, який направлений в морг для встановлення причини смерті (т. 4 а. п.104-127, 130).

Цим же слідчим, після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 березня 2015 року, для з`ясування причин смерті та тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень, винесена постанова про призначення у кримінальному провадженні № 0001065 судово-медичної експертизи (т. 4 а. п. 11, т. 18 а. п. 65).

З тих же матеріалів кримінального провадження встановлено, що доручення про проведення досудового розслідування винесено заступником начальника СВ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області 24 березня 2015 року, з визначенням групи слідчих в складі: ОСОБА_63 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 (т. 4 а. п. 13,16-17).

Таким чином, з огляду на вимоги ст. ст. 214, 238, 242 КПК України щодо обов`язковості призначення експертизи для встановлення, в тому числі причин смерті, тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, призначення такої експертизи слідчим Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_38 , яка проводила огляд місця події та направляла труп невстановленої особи для проведення судово-медичної експертизи, на противагу доводам апеляційних скарг, не суперечить вимогам закону, за наведених обставин носило невідкладний характер, а тому, на переконання колегії, зазначений слідчий станом на 23 березня 2015 року був повноважною особою на проведення зазначених слідчих дій.

Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи сторони захисту про те, щомолекулярно-генетичні експертизи, за результатами яких було складено висновки експертів: № 2-04/258, № 2-04/263, № 2-04/260 від 10 серпня 2015 року (т. 7 а. п. 70-75), № 2-04/259, 2-04/260 від 03 серпня 2015 року (т. 7 а. с. 113-117), призначено постановами слідчого СВ Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_37 , який не входив до групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000611, а звідси і про недопустимість вище вказаних висновків як доказів у кримінальному провадженні.

Зазначені твердження сторони захисту прямо суперечать постанові виконуючого обов`язки начальника СВ Бориспільського МВ ГУМВС України ОСОБА_45 від 20 березня 2015 року, згідно якої, у кримінальному провадженні № 0000611, створено групу слідчих у складі: ОСОБА_46 , ОСОБА_37 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_35 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 . При цьому старшим групи слідчих призначено ОСОБА_37 (т. 4 а. п. 4).

Самі постанови про призначення молекулярно-генетичних експертиз винесені слідчим Бориспільського МВ ГУМВСВ України в Київській області ОСОБА_37 23 березня 2015 року, тобто в період перебування справи в його провадженні (т. 18 а. п. 86-93, 98-99, 104-105).

Вважає колегія суддів належним та допустимим доказом і протокол огляду від 20 березня 2015 року, складеного слідчим Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_64 , відповідно до якого за місцем проживання ОСОБА_22 , з дозволу його дружини, було вилучено зубну щітку і тример для волосся, яким користувався потерпілий, та за результатами дослідження, зокрема, зубної щітки, експертами було встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) клітин ОСОБА_22 , що використовувався для порівняльного аналізу слідів крові при проведені молекулярно-генетичних експертиз вилучених речових доказах (т. 7 а. п. 168-169, 90-94, 70-75, 113-117).

Вказана слідча дія проводилась слідчим ОСОБА_64 , у відповідності до вимог ч. 3 ст. 214 КПК України, як невідкладна, безпосередньо особою, яка 20 березня 2015 року, згідно вимог ст. ст. 60, 104 КПК України, прийняла заяву ОСОБА_20 про зникнення ОСОБА_22 (т. 7 а. п. 85).

Безпідставними вважає колегія суддів і доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_65 та обвинуваченого ОСОБА_8 про незаконність особистого обшуку останнього та вилучення у нього мобільних телефонів iPhone 5S та iPhone4S, що мало місце 26 березня 2015 року та оформлено протоколом затримання від 26 березня 2015 року, який проведено слідчим СВ Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_36 , що не входив в групу слідчих у кримінальному провадженні (т. 17 а. п. 230-238).

Так, відповідно до змісту ч. 1 ст. 208 КПК України право на затримання особи, без ухвали слідчого судді, суду, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі має уповноважена службова особа.

ОСОБА_36 є слідчим Броварського МВ ГУМВС України в Київській області, а тому відповідно до вимог ст. 208 КПК України наділений повноваженнями, як щодо затримання осіб підозрюваних у вчинені злочинів у випадках, передбачених п. п. 1-4 ч. 1 цієї норми закону, так і на проведення особистого обшуку такої особи.

Критично відноситься колегія суддів також і до доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про порушення його права на захист як неповнолітнього при затримані, що виразилось в неповідомленні його законних представників, та про застосування як до нього, так до ОСОБА_15 , який також на момент затримання був неповнолітнім, недозволених методів слідства.

Як вбачається із протоколу, ОСОБА_7 був затриманий о 17 годині 26 березня 2015 року слідчим Броварського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_63 (т. 6 а. п. 231-233). Згідно цього ж протоколу ОСОБА_7 , відповідно до вимог ч. 4 ст. 208 КПК України, слідчим було повідомлено підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також, крім іншого, роз`яснено право на негайне повідомлення близьких родичів про своє затримання і місце перебування, як то передбачають положення ст. 213 КПК України, та повідомлено установу уповноважену законом на надання безоплатної правової допомоги, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_66 без будь-яких застережень.

Про дотримання органом досудового розслідування прав неповнолітнього ОСОБА_7 при затриманні свідчать і постанови слідчого від 26 березня 2015 року про залучення захисника, соціального працівника, педагога, а також 01 квітня 2015 року законного представника (т. 1 а. п. 116).

Відсутні в матеріалах провадження, як і не надані стороною захисту, будь-які звернення, заяви ОСОБА_7 та захисника відносно перевірки обґрунтованості його затримання та порушення інших процесуальних прав, зокрема, при розгляді слідчим суддею клопотання слідчого про обрання стосовно обвинуваченого запобіжного заходу.

Не надано суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 і його захисником будь-яких звернень в правоохоронні органи, в порядку ст. 214 КПК України, щодо застосування в ході досудового розслідування до обвинуваченого недозволених методів слідства, як і результати їх розгляду. При тому, що розслідування та судовий розгляд кримінального провадження тривав близько 5-ти років.

Не підтверджують вказані факти і копії заяв поданих у вересні 2019 року в порядку ст. 206 КПК України до Шевченківського районного суду м. Києва та Броварського міськрайонного суду Київської області про захист прав і свобод ОСОБА_7 попереднім його захисником ОСОБА_67 , які крім іншого, з огляду на вимоги КПК, носять маніпулятивний характер (т. 7 а. п. 149-158, 180-186).

При цьому, в поданих захисником до суду першої інстанції матеріалах міститься відповідь із Київського слідчого ізолятора на запит адвоката ОСОБА_68 про те, що по прибутті 02 квітня 2015 року ОСОБА_7 до установи, він пройшов первинний медичний огляд відповідно до якого, гострої терапевтичної патології та тілесних ушкоджень не виявлено (т. 7 а. п. 131).

Категорично заперечив застосування в ході досудового розслідування кримінального провадження недозволених методів слідства і обвинувачений ОСОБА_15 , зазначивши про надання свідчень у справі добровільно, за власним волевиявленням. Заперечив в цій частині ОСОБА_15 і аналогічні твердження ОСОБА_10 викладені в апеляційній скарзі.

А тому колегія суддів вважає такі доводи апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_10 надуманими та таким, що покликані поставити під сумнів законність постановленого щодо них вироку.

Не переконливими є і доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про упередженість суду в розгляді кримінального провадження викликаного публікаціями під час досудового розслідування та судового розгляду справи в засобах масової інформації про вчинення саме ним та обвинуваченими ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 злочину, оскільки вирок в цій частині обґрунтований лише доказами наданими суду як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 були узгодженими і послідовними, а їх сукупність (комплексність), направленими на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_22 , а звідси і про вчинення ними злочину за попередньою змовою групою осіб.

Як встановлено судом, саме з цією метою ОСОБА_10 попросив у ОСОБА_28 належний його дружині автомобіль БМВ, та залучив для реалізації свого умислу колишнього зятя ОСОБА_8 , він в свою чергу ОСОБА_7 , а той - ОСОБА_15 .

Із свідчень ОСОБА_15 в судовому засіданні встановлено, що напередодні до нього звернувся його знайомий ОСОБА_7 з проханням за певну «вдячність» прийняти з ним участь у «розмові» з особою, яка нібито образила раніше йому незнайомого ОСОБА_10 . При їхній зустрічі 19 березня 2015 року з ОСОБА_8 в районі станції метро, останній довів до нього дії, які він повинен був вчинити, а коли він сів в автомобіль БМВ, за кермом якого перебував ОСОБА_10 , останній з`ясував про обізнаність щодо своєї ролі. Згідно з цими показаннями, при зупинці автомобіля за межами м. Бориспіль, він разом зі ОСОБА_10 почали утримувати ОСОБА_22 , а ОСОБА_7 , який підбіг до автомобіля, став наносити удари рукою с кастетом в область обличчя потерпілого. За його же свідченнями, після побиття ОСОБА_22 на місці зупинки автомобіля, за вказівкою ОСОБА_10 , подолавши опір ОСОБА_22 , посадили потерпілого в автомобіль, вивезли в безлюдне місце, де ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 порадившись між собою, знову витягнули потерпілого з автомобіля та кинули у водойму, а ОСОБА_7 , за вказівкою ОСОБА_10 , наніс спочатку декілька ударів битою в область голови і шиї ОСОБА_22 , а потім, побачивши певні рухи потерпілого, знову зайшовши у воду наніс битою ще декілька ударів.

Вказані свідчення ОСОБА_15 щодо перебігу подій злочину, узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , потерпілого ОСОБА_14 , результатами огляду місця події від 21 березня 2015 року та висновками експертних досліджень вилучених в ході цього огляду речових доказів, а також висновками судово-медичних експертиз № 103 від 17 червня 2015 року та № 14/103 від 25 червня 2015 року як в частині механізму заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, так і причин його смерті.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що показання ОСОБА_15 у кримінальному провадженні носять суперечливий характер, а в частині нібито заподіяння ОСОБА_7 ударів потерпілому кастетом та введення ОСОБА_10 ін`єкцій ОСОБА_22 спростовуються вищенаведеними висновками судово-медичних експертиз, що свідчить про їх неправдивість.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при перевірці органом досудового розслідування показань ОСОБА_15 в ході слідчих експериментів, відповідно 18 травня 2015 року та 28 травня 2015 року, останній в дійсності при проведені слідчої дії 28 травня 2015 року уточнив, що ОСОБА_7 на місці зупинки автомобіля на автодорозі «Бориспіль-Баришівка» наносив удари потерпілому ОСОБА_22 рукою, на якій був кастет. Проте, як слідує із висновку судово-медичної експертизи № 14/103 від 25 червня 2015 року, питання про нанесення потерпілому тілесних ушкоджень кастетом та введення ОСОБА_22 невстановленої речовини, на вирішення експертизи не ставились (т. 7 а. п. 36-39), що не свідчить про суперечність чи неправдивість його показань, разом з тим правильно оцінені судом в їх сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.
Щодо посилань в апеляційних скаргах сторони захисту на показання ОСОБА_15 про те, що після побиття ОСОБА_22 в районі автомобільної дороги «Бориспіль-Баришівка», він ОСОБА_8 та ОСОБА_7 сказали ОСОБА_10 : «все досить», як на відсутність умислу на вбивство потерпілого, суперечать фактичним діям ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , які за вказівкою того ж ОСОБА_10 , здолавши опір потерпілого, посадили його в автомобіль та вивезли в безлюдне місце, де було вчинено вбивство.

Крім того, про умисел ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 на умисне вбивство ОСОБА_22 свідчить і знаряддя злочину бита, яка була застосована ОСОБА_7 , а також кількість і сила, з якою були нанесені удари, та локалізація заподіяних тілесних ушкоджень, що призвели до смерті потерпілого.

При цьому, за свідченнями самого ОСОБА_15 , за результатами таких дій, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_10 певну суму коштів, із яких 1000 гривень, без будь-яких заперечень була отримана ним.

Таким чином, твердження в апеляційних скаргах сторони захисту про невідповідність висновків суду, викладених в оскаржуваному вироку, в цій частині фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними.

Разом з тим, доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_15 як при проведені слідчих експериментів 18 та 28 травня 2015 року, так і в суді першої інстанції не надавав показань щодо нанесення в районі автомобільної дороги «Бориспіль-Баришівка» ОСОБА_8 удару кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_22 є слушними, а тому дані обставини підлягають виключенню із обвинувачення, а апеляційні скарги в цій частині задоволенню.

До вмотивованого висновку прийшов суд і в тій частині, що умисне вбивство ОСОБА_22 було організовано та вчинено ОСОБА_10 із помсти як представника особи у цивільному процесі.

Так, згідно показань потерпілої ОСОБА_20 , в 2015 році її чоловік ОСОБА_22 , як адвокат, займався цивільною справою, у якій апеляційній суд виніс рішення на користь його клієнта. Після чого, 19 березня 2015 року їй зателефонував чоловік та повідомив, що в нього має відбутися зустріч з потенційними покупцями нерухомості. Близько о 18 годині вона намагалася додзвонитися до ОСОБА_22 , проте він не відповідав. Приблизно о 19 годині його телефон був вимкнений, з огляду на що, 20 березня 2015 року звернулася до правоохоронних органів з приводу його зникнення. Також пояснила, що у зв`язку з веденням цієї справи її чоловік висловлював занепокоєння за своє життя.

Це ж підтверджується матеріалами цивільних справ № 2/359/2345/2014, № 359/8812/14-ц, № 2/359/1937/2014, № 359/6783/14-ц, із яких встановлено, що 05 вересня 2014 року ОСОБА_27 уклала договір про надання правової допомоги із ОСОБА_22 , який діяв відповідно до свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю від 25 березня 1999 року, про представництво інтересів ОСОБА_32 за її позовом про визнання права власності та скасування державної реєстрації квартири АДРЕСА_6 , яка, відповідно до договору купівлі-продажу від 23 липня 2014 року, була придбана дружиною обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_26

28 листопада 2014 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області вказаний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , укладений 23 липня 2014 року між ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , визнано недійсним, та визнано за ОСОБА_27 право власності на вище зазначену квартиру в порядку спадкування за законом.

18 березня 2015 року колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2014 року залишено без зміни.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до переконливого висновку, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 23 липня 2014 року, безпосередньо стосувалось майнових інтересів сім`ї ОСОБА_26 та ОСОБА_10 , в якій проживав їх син ОСОБА_42 , а звідси і про мотив вчинення вбивства ОСОБА_22 із помсти, як представника особи у цивільному процесі.

Опосередковано це ж підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_14 про те, що після досягнутої домовленості про зустріч, на той час з невідомими особами, ОСОБА_22 висловлював певну стурбованість, про що попередив його.

На користь цього висновку служить і те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_22 раніше знайомими не були, в будь-яких стосунках не перебували.

Посилання сторони захисту на те, що погрози на адресу ОСОБА_27 та її адвоката у зв`язку з розглядом вказаних цивільних справ мали місце в 2012-2013 роках, тобто до укладання ОСОБА_26 спірного договору в 2014 році, що може свідчити про причетність до злочину інших осіб, не заслуговують на увагу, так як такі погрози не могли стосуватись ОСОБА_22 , який представляв інтереси ОСОБА_27 лише з вересня 2014 року, а саме щодо оспорення законності договору від 23 липня 2014 року, однією із сторін в якому була ОСОБА_26 .

Надуманими є твердження сторони захисту і про ймовірну причетність до злочину теперішнього чоловіка ОСОБА_20 , який представляв інтереси ОСОБА_32 після смерті ОСОБА_22 .

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційних скарг сторони захисту про недопустимість як доказу показань потерпілої ОСОБА_20 , яка не повідомила суду про зміну свого прізвища на ОСОБА_31 , оскільки зазначене носить формальний характер, не свідчить про неналежне встановлення судом особи потерпілої, яка за всіма матеріалами кримінального провадження значиться як ОСОБА_30 , що не звільняє останню від кримінальної відповідальності за ст. 384 КК України, в разі надання суду завідомо неправдивих показань.

Що стосується доводів сторони захисту в апеляційних скаргах про неповноту судового розгляду, а саме не з`ясування обставин, які могли мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження стороною обвинувачення, як доказ вини ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованих їм у вину злочинів, надано статистичні таблиці за результатами опрацювання інформації про з`єднання абонентських номерів та з`єднань кінцевого обладнання рухомого мобільного зв`язку обвинувачених та потерпілого.

Зазначена у статистичних таблицях інформація є роздруківкою з оптичного диску № 156 та результатом узагальнення інформації, що містилася на 4-х дисках для лазерних систем зчитування, яка отримана від ТОВ «Астеліт», ПрАТ «МТС Україна», ПрАТ «Київстар», за ухвалами слідчих суддів про тимчасовий доступ до інформації, що містилась у операторів мобільного зв`язку.

Разом з тим, стороною обвинувачення не надано електронні носії інформації на яких містились відповідні дані, що стали підставою для складання статистичних таблиць, у зв`язку з чим суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 22 КПК України, прийшов до переконання, що прокурором не доведено факт користування обвинуваченими телефонами зазначеними у таблиці та їх перебування у відповідній місцевості, а тому визнав статистичні таблиці недопустимим доказом у кримінальному провадженні.

З тих же матеріалів кримінального провадження вбачається, що стороною обвинувачення вказані диски не були надані суду внаслідок їх втрати, що слугувало підставою для проведення службового розслідування, у зв`язку з чим наведені недоліки досудового розслідування не свідчать про неповноту судового розгляду в розумінні ст. 410 КПК України.

Не надано електронні носії інформації, на яких містились відповідні дані, стороною обвинувачення і суду апеляційної інстанції, що виключало можливість їх дослідження.

Це ж стосується і мобільного телефону NokiaX2-02, належного потерпілому ОСОБА_22 , який був вилучений в ході огляду місця події на автодорозі «Бориспіль-Баришівка» 21 березня 2015 року.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, вказаний телефон після його вилучення органом досудового розслідування не оглядався, речовим доказом не визнавався, не піддавалась експертному дослідженню і наявна в ньому інформація щодо вхідних та вихідних дзвінків.

Крім того, за повідомленням прокурора у кримінальному провадженні, зазначений телефон на зберігання в кімнату речових доказів СУ ГУНП в Київській області, Бориспільського та Броварського ВП ГУНП не передавався, місце знаходження його не встановлено (т. 19 а. п. 112).

З огляду на відсутність вказаного мобільного телефону останнє виключало можливість задоволення як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції клопотання сторони захисту про дослідження наявної в ньому інформації.

Разом з тим вищенаведене не ставить під сумнів обґрунтованість висновків суду першої інстанції у кримінальному провадженні.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційних скарг сторони захисту про ігнорування судом першої інстанції, як доказу невинуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , листа управління оперативно-технічних засобів ГУ МВС України в Київській області від 28 серпня 2015 року за вих. № 10/2311, наданим на виконання доручення слідчого № 14/284 від 22 липня 2015 року, та за змістом якого, абонентські номери, що належали обвинуваченим на моніторингах перехрестя вул. Дзержинського в м. Бориспіль з об`їзною дорогою в напрямку АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12 у період з 12 до 18 годин не перебували, оскільки вказана місцевість, за встановлених судом обставин, не є місцем вчинення злочину, а стосується інших місць, в яких могли перебувати обвинувачені, зокрема, місця проживання ОСОБА_32 , за адресом: АДРЕСА_12 .

Також, зазначений лист стосується п`яти статистичних таблиць моніторингу вказаної місцевості, проте не стосується статистичної таблиці № 6, долученої до матеріалів кримінального провадження, яка хоча й визнана судом недопустимим доказом, однак містить інформацію моніторингу місцевості саме де було вчинено злочин (т. 3 а. п. 219, 220-239).

Безпідставними є, на думку колегії суддів, і доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 про неповноту судового розгляду, що виразилась в не допиті свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_69 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження, здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції вимог ст. 22 КПК України.

Так, як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_32 , як свідок сторони обвинувачення, неодноразово викликалась в суд першої інстанції, проте в судові засідання не з`являлась, про причини неявки не повідомляла, у зв`язку з чим судом, на виконання приписів ч. 6 ст. 22 КПК України, неодноразово вживались заходи щодо встановлення її місця перебування та забезпечення явки (т. 16, а. п. 200-201, т. 17 а. п. 83-84). Однак в ході виконання ухвал суду про примусовий привід ОСОБА_32 місце перебування останньої встановлено не було (т. 19 а. п. 1-28).

З огляду на незабезпечення стороною обвинувачення явки вказаного свідка в судове засідання, прокурор 05 серпня 2020 року відмовився від допиту ОСОБА_32 , проти чого не заперечувала і сторона захисту (т. 17 а. п. 154).

З підстав не забезпечення стороною захисту явки свідків в судове засідання, відмовився 18 серпня 2015 року від допиту ОСОБА_26 та ОСОБА_69 і обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник.

Зважаючи на доведення зв`язку вбивства потерпілого ОСОБА_22 з веденням ним судової справи по представництву інтересів ОСОБА_32 іншими дослідженими під час судового розгляду доказами, зокрема, матеріалами цивільних справ № 2/359/2345/2014, № 359/8812/14-ц, № 2/359/1937/2014, № 359/6783/14-ц, не встановленням місця перебування свідка, колегія суддів, виходячи з вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, не вбачає підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_11 про допит свідка ОСОБА_32 в суді апеляційної інстанції.

Не вбачає колегія суддів і підстав для допиту свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_69 в суді апеляційної інстанції із-за невмотивованості в цій частині повторного клопотання сторони захисту, від якого обвинувачений ОСОБА_10 відмовився в суді першої інстанції.

Дана належна оцінка судом першої інстанції, на противагу доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , і показанням у справі свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_40 , ОСОБА_39 , об`єктивність яких сумнівів не викликають. Не наведено зворотного і стороною захисту.

За встановлених у кримінальному провадженні фактичних обставин, суд вмотивовано не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_41 та ОСОБА_43 , які є знайомими ОСОБА_10 , оскільки вони спростовуються свідченнями обвинуваченого ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , та іншими доказами у справі. Це ж стосується і наданих стороною захисту корінців до виданих нібито рецептів (т. 17 а. п. 218).

Таким чином, оцінивши наведені докази у кримінальному провадженні в їх сукупності та взаємозв`язку та належним чином мотивувавши свої висновки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівомвини ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 у вчиненні за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 і ОСОБА_15 також з корисливих мотивів, умисного вбивства потерпілого ОСОБА_22 , та ОСОБА_10 , окрім того, у вчиненні вбивства представника особи у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, та правильно кваліфікував дії ОСОБА_10 за п. 12 ч. 2 ст. 115, ст. 400 КК України, ОСОБА_8 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_15 за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Перевіряючи вирок суду в межах апеляційних скарг прокурора та потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 щодо м`якості призначеного ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з вироку, вказаних вимог Закону при призначені покарання ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 судом першої інстанції дотримано.

Зокрема, на виконання вимог ст. 65 КК України судом враховано, щодо:

- ОСОБА_10 вчинення ним особливо тяжких злочинів проти життя і здоров`я
людини та проти правосуддя, спосіб, яким потерпілого було позбавлено життя, а також мотив помсти у зв`язку із його професійною діяльністю, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого, а тому, з урахуванням положень ст. 64 КК України, за ст. 400 КК України, та за сукупністю злочинів, останньому призначено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років;

- ОСОБА_8 особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, його
соціальні зв`язки, вчинення ним особливо тяжкого кримінального правопорушення, високу суспільну небезпеку злочину, обставини його скоєння, безпосередню роль у вчиненому, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, тобто в межах, установлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за злочин;

- ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення в неповнолітньому
віці, що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 66 КК України, є пом`якшуючою покарання обставиною, який раніше не судимий, не працює, вчинення ним особливо тяжкого кримінального правопорушення, високу суспільну небезпеку злочину, обставини його скоєння, його безпосередньої ролі у вчиненому, конкретні дії по відношенню до потерпілого, а також умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, тобто в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за злочин, з дотриманням положень ст. ст. 98, 102 КК України.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні не встановлено.

Щодо посилань потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 на неврахування судом вчинення обвинуваченими вбивства ОСОБА_22 з особливою жорстокістю, як обставини, що обтяжує покарання, то вони є безпідставними, оскільки така обтяжуюча покарання обставина останнім не інкримінувалась.

Інших обставин, які не були б враховані судом при призначені ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 покарання, ні прокурором, ні потерпілими в апеляційних скаргах не наведено.

Призначене ОСОБА_10 як за кожен злочин окремо, так і максимальне за їх сукупністю, а ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в межах санкції статті, покарання у виді позбавлення волі, на думку колегії суддів, співрозмірне ступеню тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень і даним про їх особи. Підстав для призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 максимального розміру покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 115 КК України, за якою вони визнані винуватими, як на цьому наполягає прокурор та потерпілі, колегією суддів не встановлено.

За наведених підстав, апеляційні скарги прокурора та потерпілих в цій частині задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційних скарг потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 в частині збільшення визначеної вироком суду суми моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 на їх користь.

Як видно з вироку, вирішуючи цивільний позов потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 128 КПК України, ст. ст. 23, 1168 ЦК України, врахував характер, глибину та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнали позивачі внаслідок смерті батька та чоловіка, порушення їх життєвих зав`язків, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, та виходячи із принципів розумності, виваженості, достатності і справедливості, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 та стягнув солідарно з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 на користь кожного окремо по 500000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції в цій частині, на переконання колегії суддів, є належно вмотивованим і обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог потерпілих стосовно збільшення розміру стягнутої з обвинувачених моральної шкоди до 1000000,00 гривень.

Виходячи з наведеного, апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 задоволенню не підлягають.

Разом з тим, апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_11 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та в їх інтересах захисника ОСОБА_9 , а також обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_11 , задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 рокущодо ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 - змінити.

Виключити із мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 : протокол огляду автомобіля «БМВ-750», д.н.з. НОМЕР_5 , від 26 березня 2015 року (т. 4 а. с. 142-146); протокол огляду кімнати № 208 гуртожитку по вул. Руданського, 2 в м. Києві від 26 березня 2015 року (т. 4 а. с. 157-160); протокол проведення слідчого експерименту від 27 березня 2015 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 6 а. с. 234-239); протокол проведення слідчого експерименту від 27 березня 2015 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 (т. 7 а. с. 207-216); висновки судово-імунологічних експертиз №№ 183, 185 від 07 липня 2015 року (т. 7 а. с. 64, 67); висновки молекулярно-генетичних експертиз: № 2-04/695 від 17 вересня 2015 року (т. 7 а. с. 96-99), №№ 2-04/327, 2-04/330 від 31 серпня 2015 року (т. 7 а. с. 120-123, 126-130), №№ 2-04/328, 2-04/333, 2-04/321, 2-04/324, 2-04/317, 2-04/319 від 01 вересня 2015 року (т. 7 а. с. 149-150, 154-157, 160-177), № 2-04/323 від 07 вересня 2015 року (т. 7 а. с. 180-184); висновок судової комп`ютерно-технічної експертизи № 3-05/477 від 08 квітня 2015 року (т. 7 а. с. 45-48).

Виключити із обвинувачення визнаного судом доведеним нанесення обвинуваченим ОСОБА_8 одного удару кулаком в обличчя потерпілого ОСОБА_22 в районі перехрестя автомобільної дороги «Північно-східний об`їзд м. Києва» та автомобільної дороги «Бориспіль-Баришівка».

В решті вирок суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зарахувати ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 у строк відбування покарання, строк їх попереднього ув`язнення з 24 вересня 2020 року до 23 травня 2022 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Зарахувати ОСОБА_15 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24 вересня 2020 року до 17 лютого 2021 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4