єдиний унікальний номер справи 550/1100/21
номер провадження 1-кп/546/30/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між залом судових засідань Решетилівського районного суду Полтавської області та залом судових засідань Чутівського районного суду Полтавської області в місті Решетилівка Полтавської області кримінальне провадження, зареєстроване 29.09.2021 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000510 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільхуватка Чутівського району Полтавської області, проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, із неповною середньою освітою, одруженого, непрацюючого, є особою з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,-
встановив:
Зранку 27.09.2021 ОСОБА_4 , вирішив вчинити крадіжку майна з будинку ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_4 , діючи з прями умислом та з корисливих спонукань, з метою крадіжки чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом злому замикаючого пристрою вхідних дверей (виривання прибойця) за допомогою заздалегідь підготовленого металевого прута (прикорня), проник до приміщення житлового будинку ОСОБА_5 , де в кімнаті зали з меблевої стінки викрав грошові кошти в сумі 1400,00 грн (7 купюр номіналом по 200 грн). Викраденими грошовими коштами ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на вищевказану суму.
У судовому засіданні 31.03.2022 обвинувачений ОСОБА_4 винним себе за обставин, зазначених в обвинувальному акті, визнав повністю і суду пояснив, що 27 вересня 2021 року, знаючи, що сусіда немає вдома, вирішив викрасти з його будинку смалець та олію. Однак побачив у кімнаті грошові кошти в сумі 1400 грн та вирішив їх викрасти. У вчиненому щиро розкаювався, жалкував про вчинене кримінальне правопорушення, зобов`язувався не вчиняти подібних дій в подальшому.
Потерпілий ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, 09.03.2022 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у заяві просив покарання обвинуваченому ОСОБА_4 призначити на розсуд суду, збитки йому відшкодовані повністю (а.к.п. 45).
Суд за згодою всіх учасників судового провадження обмежився допитом обвинуваченого, оголошенням документів, які характеризують особу обвинуваченого, відповідно, докази по справі не досліджувалися, у зв`язку з тим, що суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів, які ніким не оспорюються.
Суд, заслухавши прокурора, обвинуваченого, доходить висновку, що своїми умисними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднані з проникненням у житло, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення (злочин) і його протиправні дії суд кваліфікує за частиною 3 статті 185 КК України.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно статті 66 КК України, суд вважає щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні та добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , згідно статті 67 КК України, судом не встановлено.
Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61 Конституції України).
Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог статті 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При обранні виду і міри покарання суд враховує тяжкість вчинення кримінального правопорушення, згідно ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.185 КК України, відносяться до тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, стан його здоров`я, який на обліку у лікаря психіатра не перебуває, однак перебуває на обліку у лікаря нарколога, наявність таких обставин, що пом`якшують покарання, як щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, те, що він правдиво розповів про обставини вчиненого кримінального правопорушення, критично відноситься до своїх дій, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку прокурора, який просив призначити покарання обвинуваченому із застосуванням статті 75 КК України, та думку потерпілого, якому збитки відшкодовані повністю, при призначенні міри покарання покладається на розсуд суду.
Також суд приймає до уваги висновки досудової доповіді, складеної фахівцем І категорії Полтавського районного сектору № 8 філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області ОСОБА_6 , відповідно до якої результати оцінки правопорушника ОСОБА_4 показали середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення. Рівень ризику небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб середній. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Орган пробації вважає можливим звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням (а.к.п. 91-93).
Суд також враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №302/904/16-к, відповідно до якого загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Враховуючи сукупність цих обставин, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства та йому можливо призначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Враховуючи ту обставину, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно обвинуваченого.
Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлявся. З урахуванням цього суд вважає за необхідне роз`яснити положення ч. 7 ст. 128 КПК України про те, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Витрати на залучення експерта відсутні.
Питання про долю речових доказів суд вважає за необхідне вирішити відповідно до положень статті 100 КПК України.
На підставі викладеного, та керуючись ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -
ухвалив:
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.
Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком суду законної сили не обирати.
Речові докази по даному кримінальному провадженню: 1 купюру номіналом 200 (двісті) грн (серія та номер ХВ 4627662), яка передана на зберігання власнику ОСОБА_5 , залишити у володінні останнього; металевий прут, переданий до кімнати для речових доказів СПД №2 ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області знищити.
Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Решетилівський районний суд Полтавської області.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку надіслати негайно після його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1