Справа № 305/2570/14-к
Провадження по справі 1-кп/305/137/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13.04.2022. Рахівський районний суд Закарпатської області
в складі головуючої судді ОСОБА_1
секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9
обвинуваченої ОСОБА_10
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою АДРЕСА_2 , українки, громадянки України, з вищою освітою, вчителя математики Ясінянської ЗОШ І-ІІІ ступенів, одруженої, на утриманні якої двоє неповнолітніх дітей, раніше несудимої
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України (в редакції від 05.04.2001), -
ОСОБА_10 , 18 серпня 2010 року, у невстановлений час, знаходячись у відділі комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради по вул. Миру, 1 у місті Рахів Закарпатської області, діючи умисно, з метою незаконної приватизації квартири, яка належала територіальній громаді Ясінянської селищної ради та перебувала на балансі Ясінянського виробничого житлово-комунального підприємства, надала службовим особам відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради завідомо підроблені документи заяву про оформлення передачі квартири в приватну власність, яку нібито займає, разом з членами сім`ї на умовах найму та довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ним приміщення, які містили завідомо неправдиві дані про те, що остання мешкає і має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у квартирі АДРЕСА_1 , а також про те, що вона є наймачем даної квартири, які повністю не відповідають дійсності, оскільки фактично ОСОБА_10 наймачем вказаної квартири не була та за вказаною адресою ніколи не проживала.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
На підтвердження винуватості ОСОБА_10 стороною обвинувачення було надано суду для дослідження письмові докази, які судом досліджені в повному обсязі. Окрім наведеного судом допитано свідків, заявлених прокурором.
Обвинувачена ОСОБА_10 будучи, допитаною у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого їй діяння не визнала та надала наступні показання.
Вона звернулась у сільську раду, оскільки їй потрібна була квартира, хотіла мати своє помешкання. Вона обрала саме цю квартиру. Було укладено договір найму, і на основі договору, подала заяву у сільську раду про приватизацію. У сільській раді підготували пакет документів і розпочався процес приватизації. У відділ комунального майна документи подавала особисто, а також підписувала їх. Серед документів була заява, яку вона особисто писала. У 2010 році вона довгий час перебувала у лікарні у зв`язку з вагітністю. У 2011 році квартира потребувала ремонту. У той час вона проживала у мами чоловіка так як народилася дитина. У цій будівлі фактично не проживала, а була лише наймачем. З приводу довідки про склад сім`ї не пам`ятає. З цих підстав, винуватою себе у намірі використання підробленого документу не визнає, оскільки не мала такого умислу, тому просила суд виправдати її з-під обвинувачення.
Незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_10 своєї винуватості, така повністю доводиться дослідженими під час судового розгляду доказами.
Так, свідок ОСОБА_12 показав суду, що він був головою Ясінянської селищної ради. ОСОБА_10 звернулася із заявою до селищної ради, про постановлення її на квартирний облік. Його викликав Борик, начальник відділу комунального майна Рахівської районної ради, та дав йому заяву на якій він особисто написав прізвище ОСОБА_10 , оскільки вона була першою в черзі. На сесії селищної ради депутати прийняли рішення надати ОСОБА_10 квартиру. Вважає, що ОСОБА_10 законно отримала квартиру. Чи проживала у цій квартирі ОСОБА_10 він сказати не може.
Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаною у судовому засіданні пояснила, що у квартирі АДРЕСА_1 , ніхто ніколи не проживав і не проживає на даний час. Колись там розміщувався опорний пункт міліції. Їй відомо, що ОСОБА_14 , яка проживає в іншій половині будівлі, поправляє кришу інакше вона би завалилася.
Свідок ОСОБА_15 , в судовому засіданні показав суду, що він був селищним головою смт. Ясіня. Йому відомо, що квартира АДРЕСА_1 , знаходиться у непридатному для проживання стані. В іншій частині будинку (квартира АДРЕСА_3 ) проживає ОСОБА_14 , яка звернулася на сесію селищної ради із заявою про руйнування стіни. В подальшому з`ясувалося, що вказану квартиру приватизувала ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_16 показав суду, що у той час він обіймав посаду начальника відділу комунального майна Рахівської районної ради. Згідно положення, приватизація проводиться на підставі подання особою відповідного стандартного для всіх пакету документів, в тому числі до нього входять 2 бланки заяв, які заповнюються у сільській раді, довідки про склад сім`ї, технічної документації на об`єкт нерухомості. Пакет документів перевірявся на достовірність відповідно до закону. Для отримання квартири має бути прописка у паспорті, тому вони завжди перевіряли місце реєстрації особи. Щодо того як відбувалась приватизація квартири ОСОБА_10 він нічого сказати не може, так як пройшло вже багато часу і він не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_14 , у судовому засіданні показала, що з 1990 року вона проживає у квартирі АДРЕСА_4 . Вона неодноразово ходила до Поляка (колишнього селищного голови), щоб він дозволив їй приватизувати квартиру АДРЕСА_5 , так як вона жила у квартирі АДРЕСА_3 . Поляк відповів, що то є комунальне майно. У першій квартирі цього будинку розміщувався тривалий час опорний пункт міліції. Ця частина будинку знаходиться у аварійному стані і там ніколи ніхто не проживав, у тому числі і ОСОБА_10 . Вона ніколи там не бачила обвинувачену. Потім у 2012 році вона дізналась, що квартира АДРЕСА_5 приватизована ОСОБА_10 . Будь-яких відносин із обвинуваченою вона не підтримує і їй все одно хто її сусіди. Вважає, що ОСОБА_10 незаконно приватизувала квартиру.
Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що його дружина займається кафе-баром « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке знаходиться неподалік від квартири. Чи проживала ОСОБА_18 у тій квартирі не цікавився, але підтвердити, що там проживала ОСОБА_18 не може. З дитинства пам`ятає, що там було відділення поліції. Приміщення було у такому ж стані, як із зараз, тобто непридатне для проживання.
Окрім цього, судом у ході судового розгляду, досліджено також письмові докази, надані стороною обвинувачення.
Так, відповідно до оглянутого у ході судового засідання оригіналу заяви, ОСОБА_10 , як наймач квартири , що проживає по АДРЕСА_1 , звернулася до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради із заявою про оформлення передачі вказаної квартири в приватну власність, яку займає разом з членами сім`ї на умовах найму.
У заяві відсутня інформація щодо уповноваженого власника квартири, а також відсутня дата написання заяви.
Окрім цього, як видно із вказаної заяви, до такої, ОСОБА_19 додала довідку про склад сім`ї та документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла. Проте у матеріалах справи відсутній вищевказаний документ.
Згідно довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, у квартирі за адресою АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло, на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як вбачається з ухвали Рахівського районного суду від 11.07.2013 у справі №305/1247/13-к, судом задоволено клопотання ОСОБА_12 про закриття кримінального провадження стосовно нього на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Згідно ухвали суду ОСОБА_12 пред`явлено обвинувачення в тому, що 21 травня 2010 року, перебуваючи на посаді голови Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, будучи службовою особою зловживаючи службовим становищем у зв`язку з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, здійснюючи функції представника влади діючи умисно в інтересах третіх осіб використовуючи службове становище всупереч інтересам служби умисно вніс недостовірні відомості в заяву про передачу у приватну власність ОСОБА_10 квартири та в довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (будинку) та займані ним приміщення на ім`я ОСОБА_10 , в якій зазначив, що вказана громадянка мешкає в будинку, АДРЕСА_6 і має право на житло - дану квартиру на момент введення у дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду" і те що вона була наймачем цієї квартири хоча там ніколи вона не проживала. Даний документ підписав та скріпив печаткою у начальника Ясінянського ВУЖКП.
У подальшому, на підставі внесених ОСОБА_12 завідомо неправдивих відомостей ОСОБА_10 безоплатно отримала у власність квартиру згідно технічного паспорту та свідоцтва на право власності за № 72 від 07.10.2010 р. загальною вартістю 64 820 гривень.
Своїми діями ОСОБА_12 завдав істотної шкоди охоронюваним законом інтересам держави, яка виразилася в підриві авторитету органу місцевого самоврядування Ясінянській селищній раді.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 09.12.2014 вбачається, що на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Рахівського районного суду ОСОБА_20 від 02.12.2014 (справа №305/2463/14-к) накладено арешт.
Згідно Технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянки ОСОБА_10 , квартира АДРЕСА_7 зареєстрована у Рахівській районні раді на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності, на підставі свідоцтва про власність і записана у реєстрову книгу за №9.
Згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 07.10.2010 квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної (сумісної, або часткової) власності ОСОБА_10 , наймач, у цілій долі, 1/1. Квартиру приватизовано згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Характеристика квартири та її обладнання наведена у технічному паспорті, який є частиною цього свідоцтва. Свідоцтво видане згідно з наказом від 07.10.2010 за №72.
Згідно наказу начальника відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів ОСОБА_16 № 72 від 07.10.2010 «Про приватизацію квартири гр. ОСОБА_10 » від наймача квартири гр. ОСОБА_10 надійшла заява про приватизацію квартири, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 . На підставі розглянутою заяви та інших поданих документів вирішено задовольнити прохання наймача, зазначену квартиру передати у спільну власність мешканців квартири.
З протоколу допиту свідка ОСОБА_21 від 21.11.2014 вбачається, що з 1972 року по 2010 рік він був начальником Ясінянського ВЖКП. Наскільки він пам`ятає, то житловий будинок по АДРЕСА_5 спочатку перебував на балансі ВЖКП, а потім Ясінянська селищна рада взяла його на баланс. На запитання про те, чи підписував він заяву громадянці ОСОБА_10 та довідку про її склад сім`ї відповів, що він таких документів не підписував. На запитання хто міг поставити його підпис, прізвище та ініціали на заяві ОСОБА_10 свідок відповів, що точно сказати не може, однак підпис схожий на підпис колишнього голови Ясінянської селищної ради ОСОБА_12 .
Наведені вище докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, які відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення кримінального правопорушення) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження.
Досліджені під час судового слідства докази, у тому числі показання обвинуваченої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 достатньо вагомі, чіткі, узгоджені між собою, отже достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим у п.150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».
Зазначені докази повністю узгоджуються як між собою, так і з показаннями обвинуваченої та свідків, а також відповідають встановленим у ході судового слідства обставин справи. При цьому судом не встановлено яких-небудь порушень вимог КПК України щодо порядку їх отримання. Судом також не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що свідки, з якихось причин, обмовили обвинувачену ОСОБА_10 .
Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що за клопотанням прокурора та за згоди сторони захисту, судом, у ході судового розгляду досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_21 від 21.11.2014, який на час судового розгляду помер, що підтверджується повним витягом з ДРАЦС щодо актового запису про смерть №34 від 15.05.2020.
Водночас, судом не було безпосередньо досліджено показання ОСОБА_21 .
У відповідності до положень ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
У зв`язку з наведеним, суд не приймає до уваги протокол допиту свідка ОСОБА_21 як доказ та не посилається на нього при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності у діях ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення.
Окрім цього, суд, за клопотанням прокурора, дослідив у судовому засіданні ухвалу суду від 11.07.2013 у справі №305/1247/13-к, якою задоволено клопотання ОСОБА_12 про закриття кримінального провадження стосовно нього на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Згідно цієї ухвали суду ОСОБА_12 обвинувачувався у тому, що він будучи Ясінянським селищним головою умисно вніс недостовірні відомості в заяву про передачу у приватну власність ОСОБА_10 квартири та в довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (будинку) та займані ним приміщення на її ім`я, внаслідок чого ОСОБА_10 незаконно приватизувала квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішуючи питання щодо допустимості вказаної ухвали суду як доказу, суд вважає, що ця ухвала суду не може бути належним та допустимим доказом наявності чи відсутності у діях ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення. Цей висновок суду обґрунтований тим, що згідно зі ст.90 КПК України преюдиціальне значення у кримінальному провадженні мають лише рішення національного суду або міжнародної судової установи, якими встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Проте ухвала суду від 11.07.2013, ухвалена у справі №305/1247/13-к у цьому кримінальному провадженні таким рішенням не є.
У зв`язку з наведеним, суд не враховує вказану ухвалу суду при ухваленні вироку щодо ОСОБА_10 .
Також, судом досліджено докази, які характеризують особистість обвинуваченої ОСОБА_10 .
Так, згідно копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 08.05.1998 та серії НОМЕР_3 від 02.08.2011 ОСОБА_10 є матір`ю ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно характеристики від 15.01.2021, ОСОБА_10 народилася у с Лазещина. Заміжня. Чоловік ОСОБА_24 . Разом виховують трьох дітей. По місцю проживання зарекомендувала себе з позитивного боку. За характером спокійна, трудолюбива. Алкогольним напоями не зловживає. Скарг від сусідів на неї не надходило.
Згідно вимоги ВОІ ГУНП в Закарпатській області від 15.01.2021 ОСОБА_10 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася.
Згідно довідки про склад сім`ї №111 від 15.01.2021 ОСОБА_10 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , але фактично проживає в АДРЕСА_2 . До складу її сім`ї входять ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , чоловік; ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка; ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син; ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , син; ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , мати.
Згідно довідок КНП «Рахівська районна лікарня» Рахівської районної ради ОСОБА_10 на спеціальних обліках при фтизіатричному, психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває.
У ході судового розгляду даного кримінального провадження судом були задоволені клопотання сторін, спрямовані на надання ними суду доказів щодо підтвердження їх правових позицій.
Таким чином, судом в межах повноважень, визначених ч.3 ст.26 КПК України, були створені всі необхідні умови та вжиті всі можливі заходи для реалізації як стороною захисту, так і стороною обвинувачення їх процесуальних прав, в тому числі права обстоювати свою правову позицію та надавати докази на її обґрунтування, а також для повного та об`єктивного з`ясування обставин на підстав наданих сторонами доказів.
Так, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченої ОСОБА_10 , а її дії вірно кваліфіковано за ч.3 ст.358 КК України (в редакції від 05.04.2001), а саме використання завідомо підробленого документу.
При цьому, вирішуючи питання щодо наявності у діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, суд виходить із наступного.
Так, у відповідності до положень ч.ч.1, 3 та 4 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції чинній, на час вчинення ОСОБА_10 інкримінованого діяння 18.08.2010) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), кімнат у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
При цьому, у відповідності до вимог п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396 (у редакції станом на 18.08.2010) передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у
гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно
мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Пунктами 17-18 вказаного Положення регламентовано, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
При цьому, згідно з п.19 Положення довідка про склад сім`ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Отже, з наведених норм законодавства випливає, що однією з обов`язкових підстав для приватизації державного житлового фонду є вимога щодо проживання особи у житлі, яке вона має намір приватизувати.
Разом з тим, судом встановлено, у тому числі, з показань самої обвинуваченої, що квартира АДРЕСА_1 , тривалий час перебуває у непридатному для проживання стані, через що там ніхто не проживав і не проживає. При цьому, обвинувачена зазначила, що у цій квартирі вона не проживала, оскільки така потребувала ремонту.
Наведене також узгоджується і з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , які також показали суду, що обвинувачена ніколи не проживала у квартирі АДРЕСА_5 .
Свідок ОСОБА_12 зазначив, що він не може сказати чи проживала ОСОБА_10 у цій квартирі. Окрім цього, показав, що саме ним було вписане прізвище обвинуваченої ОСОБА_10 у відповідній заяві, яка у подальшому стала підставою для приватизації обвинуваченою квартири АДРЕСА_5 .
З дослідженої довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ним приміщення, вбачається, що ОСОБА_10 мешкає у вказаній квартирі, а також про те, що вона є наймачем даної квартири.
Проте, як вже зазначалося вище, судом встановлено, що ОСОБА_10 з сім`єю не проживала у цій квартирі, оскільки така перебувала у аварійному стані та була непридатною для проживання. Такі висновки суд зробив на підставі показань, як самої обвинуваченої, яка зазначила, що у квартирі не проживала, так і показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 .
Також, одним із доказів того, що ОСОБА_10 не проживала у цій квартирі, на переконання суду, є те, що згідно вищевказаної довідки у квартирі проживає лише сама обвинувачена. Натомість судом встановлено, що ОСОБА_10 на час подання пакету документів для приватизації квартири була заміжньою та мала на утриманні малолітню дочку ОСОБА_27 , 1998 року народження. При цьому, видається малоймовірним той факт, що обвинувачена одна проживала у квартирі по АДРЕСА_8 її чоловік та дочка проживали окремо від неї за іншою адресою.
Окрім цього, у судовому засіданні ОСОБА_10 вказувала на те, що заяву про приватизацію квартири вона написала власноручно. Однак, такі твердження обвинуваченої спростовуються дослідженими у ході судового розгляду доказами, зокрема вищевказаної заяви про приватизацію, з якої вбачається, що вона виготовлена друкарським способом, і у ній рукописним текстом внесено відомості щодо прізвища, імені та по батькові ОСОБА_10 . При цьому, свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні ствердив, що саме ним було вписано прізвище ОСОБА_10 у заяву на приватизацію квартири.
Таким чином, наведені докази, надані стороною обвинувачення та досліджені у ході судового розгляду, спростовують твердження ОСОБА_10 про непричетність до вчиненого злочину. При цьому, підписуючи заяву та пред`являючи довідку про склад сім`ї, обвинувачена, будучи освіченою людиною, з вищою освітою не могла не усвідомлювати, що інформація, зазначена у вказаних документах, щодо місця її проживання, не відповідає дійсності.
Разом з тим, під час судового розгляду сторона захисту будь-яких доказів на спростування версії обвинувачення не навела, а версія сторони захисту про те, що обвинувачена на законних підставах приватизувала квартиру АДРЕСА_1 повністю спростовується наданими стороною обвинувачення доказами та показаннями свідків.
Щодо призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_10 суд зазначає наступне.
Частина 2 ст.61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.3 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Окрім цього, відповідно до п.4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Дослідивши матеріали справи, судом не встановлено обставин які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_10 .
При цьому, ОСОБА_10 на обліку у наркологічному та психіатричному кабінетах Рахівської районної лікарні не перебуває, позитивно характеризується за місцем свого проживання, згідно вимоги про судимість раніше несудима.
Таким чином, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії проступків, особу обвинуваченої, суд вважає, що застосування до обвинуваченої ОСОБА_10 покарання у виді штрафу, що прямо передбачене санкцією інкримінованої їй статті буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.
Крім викладеного, при вирішення питання щодо міри покарання обвинуваченій ОСОБА_10 , суд враховує і таке.
Згідно ч.2 ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.358 КК України в редакції, яка діяла станом на 18 серпня 2010 року (дата вчинення інкримінованих ОСОБА_10 протиправних дій) відноситься до злочинів невеликої тяжкості (на даний час проступків), оскільки за його вчинення було передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.
Згідно п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Аналогічні за змістом положення передбачені у ст.49 КК України, редакція якої чинна на даний час.
Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (ч.3 ст.49 КК України).
Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинили нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину (п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Так, кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.358 КК України, вина у вчиненні якого була доведена під час судового розгляду було вчинено обвинуваченою ОСОБА_10 18.08.2010, тобто на даний час пройшов трьохрічний строк протягом якого обвинувачену можна притягнути до кримінальної відповідальності.
За цей час ОСОБА_10 від суду не ухилялася, відомостями про вчинення нею нового злочину суд також не володіє, отже, обвинувачена підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.
Обвинуваченій ОСОБА_10 судом було роз`яснено її право заявити клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, проте вона відмовилася від реалізації цього права.
За змістом рекомендацій, що містяться у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005, закрити кримінальну справу з нереабілітуючих підстав, зокрема у зв`язку із закінченням строків давності, можливо лише за згодою особи, притягнутої до кримінальної відповідальності.
Верховний Суд у Постанові від 12.11.2019 №566/554/16-к вказав, що якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч.5 ст 74 та ст.49 КК може звільнити від нього засудженого.
Згідно з ч.5 ст.74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.
Звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до статті 49 КК України, зокрема у випадку, якщо особа не звернулася до суду із відповідним клопотанням або не надала згоди на таке звільнення. Тоді суд за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та частини 5 статті 74 вказаного Кодексу.
З урахуванням того, що обвинувачена ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечила щодо закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності та наполягала на відсутності винуватості у її діях, однак судом встановлено, що обвинувачена є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її необхідно звільнити від призначеного судом покарання на підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченої ОСОБА_10 не обирався. Клопотань про обрання такого в ході судового розгляду не надходило.
Також судом, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 09.12.2014 встановлено, що на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Рахівського районного суду ОСОБА_20 від 02.12.2014 (справа №305/2463/14-к) накладено арешт.
У відповідності до вимог ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Таким чином, арешт майна, накладений на підставі ухвали слідчого судді від 02.12.2014 (справа №305/2463/14-к), по вступу вироку в законну силу підлягає скасуванню.
На підставі викладеного, керуючись ст.49, 74 КК України, ст.ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_10 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України (у редакції від 05.04.2001) та призначити їй покарання у виді 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят гривень).
Відповідно до ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_10 від призначеного за ч.3 ст.358 КК України покарання, на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Арешт майна, накладений на підставі ухвали слідчого судді від 02.12.2014 (справа №305/2463/14-к) по вступу вироку в законну силу скасувати.
Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку в канцелярії суду.

Головуюча: ОСОБА_1