Справа № 344/3683/22
Провадження № 11-сс/4808/204/22
Категорія ст.309 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

скаржника ОСОБА_7 ,

представника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 березня 2022 року

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 березня 2022 року задоволено клопотання ОСОБА_7 та грошові кошти в сумі 136000 грн., які були 17.02.2022 вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 10.02.2022 в ході проведення обшуку по місцю діяльності та проживання ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження №0000288 від 15.04.2021 постановлено перерахувати на спеціальний рахунок на підтримку Збройних Сил України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою слідчого судді, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. Просить поновити строк для апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 18 березня 2022 року, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження посилається на те, що судовий розгляд, нібито, його клопотання відбувся без його виклику, а оскаржувану ухвалу його представник отримав 14.06.2022 року, коли ознайомився із матеріалами провадження у приміщенні Івано-Франківського міського суду. Тому вважає, що строк на апеляційне оскарження спливає 20.06.2022 року (з врахуванням вихідних днів). Апеляційну скаргу ним надіслано поштою 17.06.2022 року.

Вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою.

Зокрема стверджує, що він особисто чи за допомогою будь-яких поштових сервісів не звертався до слідчого судді жодного суду України з клопотанням про передачу 136000 грн. на будь-який рахунок. Також він не уповноважував жодну особу звертатися від його імені до будь-якого суду з клопотанням про перерахування коштів. Водночас в матеріалах провадження міститься роздруківка на принтері фотокартки клопотання слідчому судді міста Києва з дописом іншим почерком ще одного адресата, яка має явні ознаки сфальшованого документу. На цьому клопотанні є відмітка канцелярії суду про отримання 17.03.2022 року, однак він з початку березня 2022 року по цей день перебував в місті Київ за адресою свого проживання і нікуди не від`їжджав.

Крім того, вказує, що слідчим суддею неповно з`ясовані обставини справи, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Так, при проведенні обшуку за адресою АДРЕСА_1 , було вилучено не 136000 грн., як зазначається у клопотанні та ухвалі слідчого судді, а 136780 грн. та 900 євро. Вилучені кошти належать ОСОБА_9 , яка здійснює за цією адресою свою господарську діяльність, а тому він не міг розпоряджатися цими коштами. За вказаною адресою розміщено офіс меблевого підприємства зі зразками меблів, їх комплектуючих та матеріалів, а також робочі місця дизайнерів та архітекторів меблів, в тому числі і його робоче місце. Водночас в тексті клопотання не міститься посилання, що власником коштів є саме він ( ОСОБА_7 ) та на дійсний розмір тимчасово вилучених коштів.

Зазначає, що судом не було досліджено ухвалу про дозвіл на проведення обшуку від 10.02.2022 року, а висновок про належність вилучених коштів до доказів в кримінальному провадженні, слідчий суддя зробив виключно зі слів прокурора. Водночас, з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна (під час обшуку) слідчий не звертався, арешт не накладався. За таких обставин тимчасово вилучене майно ще 21.02.2022 року мало б бути повернуто його власнику ОСОБА_9 .

Отже, слідчим суддею було вирішено питання, що не були винесені на його розгляд сторонами та не відносились до його повноважень нормами КПК України. Ухвала слідчого судді постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, за неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, про поважні причини неприбуття не повідомив, заяв про розгляд провадження за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України колегія суддів вважає можливим проведення судового розгляду за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, скаржника ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом, про що йдеться в офіційному тлумаченні положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі "Делкур проти Бельгії" від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня 2001 року).

Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

При вирішенні зазначеного питання слід виходити насамперед із сутнісного критерію, визначально закладеного законодавцем при визначенні кола ухвал слідчого судді, що підлягають оскарженню.

Аналіз ст.309 КПК України, якою на рівні загальних норм закріплено перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку під час досудового розслідування, надає підстави стверджувати, що законодавцем віднесені до предмета оскарження рішення слідчого судді, які або вирішують питання щодо обмеження конституційних прав особи (застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою; домашнього арешту; застави; відсторонення від посади і т.д.), або якими вирішується питання, які мають істотне значення для здійснення ефективного досудового розслідування (відмова у наданні дозволу на затримання; відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування; відмова у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, домашнього арешту та застави), або якими вирішується доля досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому (закриття провадження на підставі ч.9 ст.284 КПК і т.д.).

З наведеного вбачається, що перевірці в апеляційній інстанції підлягають лише ухвали слідчого судді, які пов`язані з можливістю істотного обмеження прав, свобод та інтересів особи або мають вирішальне значення для руху досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.

Колегія суддів враховує, що відповідно до висновків Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (у справі №243/6674/17-к) йдеться про те, що в разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення ч. 3 ст. 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 399 цього Кодексу.

Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК, які його гарантують, з огляду на положення ч. 6 ст. 9 зазначеного Кодексу, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК.

Разом з тим, зі змісту ухвали суду першої інстанції вбачається, що суд, ухвалюючи вищевказане рішення виходив з того, що згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Смирнов проти Росії» від 07.06.2007 р., при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою з одного боку, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна причина.

В резолютивній частині ухвали слідчий суддя вказав на те, що вищевказане судове рішення може бути оскаржено в апеляційній інстанції шляхом подання апеляційної скарги.

Право особи на апеляційний розгляд справи відповідним чином унормовано у національному процесуальному законодавстві, у тому числі стосовно строків та кола осіб, які мають право подати апеляційну скаргу і вказані питання нерозривно пов`язані з правом на отримання вмотивованого рішення суду першої інстанції та із позитивним обов`язком суду надати можливість брати участь у судових засіданнях.

Рішеннями Європейського суду визначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України», справа «Трух проти України» ).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (справа «Пономарьов проти України»).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_7 вживав заходи, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження стосовно вилученого в нього майна.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 вбачається, що він взагалі не є власником грошей, які були вилучені під час обшуку і вони належать сторонній особі.

Вищевказані доводи ОСОБА_7 свідчать про непослідовність та суперечливість його доводів, що додатково вказує на їх безпідставність та невідповідність матеріалам провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту вимог ОСОБА_7 вбачається, що він просить скасувати судове рішення щодо задоволення його клопотання про перерахування належних йому грошей на спеціальний рахунок на підтримку Збройних Сил України та відмовити у задоволення такого клопотання і не просить про закриття цього провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту доводів апеляційної скарги вбачається, що суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді із клопотанням, в якому просив перерахувати в дохід держави на рахунок Збройних Сил України вилучені у нього в ході обшуку 17.02.2022 кошти в сумі 136000 грн., оскільки в дійсності ОСОБА_7 такого клопотання не писав і воно сфальсифіковано невстановленими особами.

Колегія суддів враховує , що вищевказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 носять голослівний, бездоказовий характер та не підтверджуються жодними даними, які містяться в матеріалах провадження.

Колегія суддів, враховуючи, що презумпція невинуватості є одним з основоположних конституційних принципів судочинства, вважає, що доводи апелянта про фальсифікацію клопотання про розпорядження грошима можуть бути перевірені тільки в межах відповідного кримінального провадження, оскільки свідчать про вчинення кримінального правопорушення іншими посадовими особами.

Разом з тим, зі змісту пояснень захисника ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_7 не звертався до компетентних органів з приводу внесення відомостей до ЄРДР про вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Колегія суддів враховує, що судове рішення суду першої інстанції набуло законної сили та повністю виконано у зв`язку з чим необхідно дотримуватись принципу юридичної визначеності, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Желтяков проти України», який вимагає щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їх рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, значний проміжок часу, який сплинув з часу постановлення оскаржуваної ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 березня 2022 року, колегія суддів вважає, що зазначена ухвала вже може бути виконана.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 березня 2022 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5