Справа № 991/7525/21
Провадження 1-кс/991/8469/21
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м.Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей за заявою про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, в порядку ст. 303 КПК України,

ВСТАНОВИВ:
До Вищого антикорупційного суду надійшла вищевказана скарга, в якій ОСОБА_3 ставиться питання про зобов`язання Генерального прокурора ОСОБА_4 виконати імперативні норми ч.4 ст.214 КПК України та внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 367, ч.2 ст. 211, ч.2 ст. 210 КК України, згідно її заяви про злочин від 26.10.2021.

Скарга зводиться до того, що Генеральний прокурор ОСОБА_4 вчиняє бездіяльність відносно заяви ОСОБА_3 від 26.10.2021 про кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.255, ч.2 ст.364, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 367, ч.2 ст. 211, ч.2 ст. 210 КК України, вчинені за її твердженням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що спричинило завдання потерпілим матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

ОСОБА_3 зазначає, що її заяву від 26.10.2021 вручено до Офісу Генерального прокурора 01.11.2021, проте Генеральний прокурор ОСОБА_4 не забезпечила виконання вимог ст. 214 КПК України, а саме: відомості, викладені у вказаній заяві до ЄРДР не внесені та досудове розслідування не розпочато, в зв`язку з чим заявниця звернулася до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність Генерального прокурора.

Представник особи, бездіяльність якої оскаржується, до суду не з`явився, повідомлений про розгляд скарги належним чином.

ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала подану скаргу, зазначила, що вимоги, викладені в скарзі, підтримує в повному обсязі.

Слідчий суддя, заслухавши заявницю, дослідивши матеріали справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що ОСОБА_3 26.10.2021 було подано заяву до Генерального прокурора ОСОБА_4 про можливе вчинення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.2 ст.364, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 367, ч.2 ст. 211, ч.2 ст. 210 КК України, що спричинило завдання потерпілим матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

При первісному поданні скарги до слідчого судді в порядку ст. 303 КПК України ОСОБА_3 не було додано до скарги доказів на підтвердження надіслання заяви про злочин від 26.10.2021 до Генерального прокурора, що мало наслідком постановлення ухвали слідчим суддею про відмову у відкритті провадження за її скаргою.

У зв`язку з чим, 17.12.2021 ОСОБА_3 було подане клопотання до Вищого антикорупційного суду, в якому вона просила приєднати до матеріалів справи № 991/7525/21 копію квитанції №092 на підтвердження факту надсилання нею засобами поштового зв`язку «Укрпошти» на адресу Офісу Генерального прокурора заяви про можливе вчинення кримінального правопорушення від 26.10.2021 та інформацію з офіційного сайту «Укрпошти» про вручення рекомендованого листа №092 Офісу Генерального прокурора 01.11.2021.

Тобто заявницею доведено той факт, що вона звернулась до Генерального прокурора із заявою про злочин від 26.10.2021, яка була отримана уповноваженою особою 01.11.2021.

Враховуючи, що відомості за вказаною заявою ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були, заявниця звернулася до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність Генерального прокурора.

В своїй заяві про злочин ОСОБА_3 зазначає про можливе вчинення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.2 ст.364, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 367, ч.2 ст. 211, ч.2 ст. 210 КК України, що спричинило завдання матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

Згідно ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Статтею 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Скарга на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора подається за правилами ч.2 ст.132 КПК України до місцевого загального суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Згідно положень статті 33-1 КПК України Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно корупційних кримінальних правопорушень, передбачених в примітці статті 45 Кримінального кодексу України, статтями 206-2, 209, 211, 366-2, 366-3 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з умов, передбачених пунктами 1-3 частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.

У примітці до ст. 45 КК зазначено, що корупційними злочинами вважаються: а)злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410 КК України, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем; б) злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368-369-2 КК України, а кримінальними правопорушеннями, пов`язаними з корупцією, відповідно до цього Кодексу вважаються кримінальні правопорушення, передбачені статтями 366-2, 366-3 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 КПК України детективи Національного антикорупційного бюро України здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-2, 366-3, 368, 368-5, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з умов зазначених в статті.

Частиною 1 статті 306 КПК України передбачено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Аналіз вказаних положень закону дає підстави зробити висновок, що до Вищого антикорупційного суду оскаржується бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесені відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно складів злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду.

Відповідно до змісту пункту 20-2 Перехідних положень Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України у разі об`єднання в одному провадженні матеріалів досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, серед яких є кримінальні провадження, підсудні Вищому антикорупційному суду, судове провадження здійснює Вищий антикорупційний суд, якщо виділення в окреме провадження матеріалів кримінального провадження, які не віднесені до підсудності цього суду, може негативно вплинути на повноту судового розгляду.

З огляду на зазначене, слідчий суддя дійшов висновку про здійснення провадження щодо розгляду скарги ОСОБА_3 , оскільки виділення в окреме провадження матеріалів зазначеної скарги щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальні правопорушення, які не віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду, а саме кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.255, ч, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 367 КК України є недоцільним.

Статтею 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України та Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом Генерального прокурора України від 17 серпня 2012 р. № 69 слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.214 КПК України, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, означає невнесення відомостей про кримінальне правопорушення впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Такий обов`язок слідчого і прокурора визначено ч.1 ст. 2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Тобто, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину) і саме такі фактичні дані мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і щодо них не повинно проводитися досудове розслідування.

Аналізуючи норми ст.ст. 214,303 КПК України, які свідчать про те, що предметом судового контролю судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто така заява, як передумова для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні, має містити достатні дані про наявність в описаній заявником події ознак кримінального правопорушення.

В заяві ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення зазначено наступне.

За її твердженням суть кримінальних правопорушень полягає в тому, що головні фігуранти не забезпечили створення юридичної особи публічного права «Кабінет Міністрів України», його державну реєстрацію у відповідності до Конституції та Законів України, незаконно використовували ідентифікаційний код юридичної особи, діяли за нормами права Української Радянської Соціалістичної Республіки та зловживаючи наданими їм повноваженнями, приймали «піднормативні» акти, якими спотворили норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і запровадили «радянську систему» обліку наданих послуг, а саме, нарахування плати за комунальні послуги відбувається тільки стосовно зареєстрованих в квартирі мешканців, а не стосовно фактичних споживачів, без врахування кількості та якості послуг, а відповідно до затвердженого планового тарифу.

Тобто фактично Віце-прем`єр-міністр України - Міністр регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України ОСОБА_5 , за погодженням з Міністром юстиції України ОСОБА_9 , з відома та за згодою з колишніми Прем`єр-міністрами України ОСОБА_10 та ОСОБА_7 узаконили корупційну схему розкрадання комунальних послуг, а саме вони регуляторним актом в незаконний спосіб «звільнили» від оплати за спожиті послуги з постачання гарячої та холодної води, водовідведення «незареєстрованих» по місцю фактичного проживання мешканців квартир багатоквартирних будинків, необладнаних індивідуальними засобами обліку зазначених комунальних послуг, а фактичну вартість спожитих цією категорією споживачів послуг поклали на «зареєстрованих» споживачів, незалежно від місця їх проживання.

Це призвело до того, що нині в Україні мільйони тисяч споживачів (незареєстрованих в багатоквартирних будинках) споживають абсолютно безкоштовно газ, холодну воду, гарячу воду, користуються послугами з вивезення сміття, а пов`язані з наданням їм послуг витрати, незаконно покладаються на зареєстрованих споживачів, якими є в переважно пенсіонери, малозабезпечені сім`ї, які змушені реєструвати фактичне місце проживання з метою отримання пенсій, інших соціальних витрат.

В результаті пенсіонерам і іншим малозабезпеченим громадянам нараховуються необґрунтовано висока плата за послуги, і т.ч. спожиті незареєстрованими особами, які частково компенсуються з державного бюджету.

Тобто, головні фігуранти кримінального провадження запровадили корупційну схему, за якою субсидії фактично покривають вартість комунальних послуг, спожитих незареєстрованими громадянами.

Наслідком такої злочинної схеми стало порушення прав заявниці як споживача комунальних послуг .

ОСОБА_3 вказала, що їй завдано майнової шкоди в розмірі 100 тис. грн. (незаконно розподілена сума комунальних послуг), а державі завдано майнової шкоди на суму понад 100 млн. грн., шкода завдана іншим членам Луцької міської ОТГ та комунальним підприємствам підлягає встановленню.

Тобто, за твердженням заявниці, колишнім Віце-прем`єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України ОСОБА_11 , Прем`єр-міністрами України ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Міністром юстиції України ОСОБА_14 вчинено кримінальні правопорушення, кримінальна відповідальність за які передбачена ч.1 ст. 255, ч. 2 ст. 364, ч.2 ст.365, ч.2 ст. 367, ч.2 ст.211, ч.2 ст. 210 КК України, що спричинило матеріальну шкоду в особливо великих розмірах вищеназваним потерпілим.

Враховуючи приписи ч.1 ст.2, п.10 ч.1 ст.3, ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України можливо зробити висновок, що однією із обов`язкових умов для внесення відомостей до ЄРДР є повідомлення/виявлення діяння/бездіяльності, яке містить ознаки складу злочину, передбаченого особливою частиною КК України. Внесення до ЄРДР короткого викладу обставин, які вказують на наявні в діянні ознаки складу злочину, підтверджує обґрунтованість початку досудового розслідування.

Тобто положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Об`єктивна сторона злочину - це сукупність ознак, які визначають зовнішню сторону злочину і характеризують суспільно-небезпечне діяння (дію або бездіяльність), його негативні наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками, який обумовив настання останніх, а також місце, час, обстановку, спосіб, знаряддя та засоби вчинення злочину.

Таким чином, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, крім іншого, вноситься інформація про сукупність ознак, які свідчили б про вчинення того чи іншого злочину, і дали змогу кваліфікувати дії або бездіяльність, про яку йдеться в повідомлені про злочин, за відповідними статтями кримінального кодексу.

Стаття 364 Кримінального кодексу України передбачає кримінальну відповідальність за вчинення такого кримінального правопорушення як зловживання владою або службовим становищем.

При цьому, об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК, має три обов`язкові ознаки: діяння використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, що полягає у певних діях або бездіяльності суб`єкта; наслідки, що виявляються у завданні істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб; причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Відсутність хоча б однієї із зазначених ознак свідчить про відсутність складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України.

В свою чергу, зловживання владою характеризується як вчинене всупереч інтересам служби використання службовою особою, яка є представником законодавчої, виконавчої чи судової влади, своїх повноважень і можливостей щодо пред`явлення вимог і прийняття рішень, обов`язкових для виконання іншими фізичними або юридичними особами. Зловживання службовим становищем це вчинене всупереч інтересам служби використання службовою особою своїх повноважень і можливостей, пов`язаних із займаною посадою.

Отже, виходячи з положень статті ст. 364 КК України, дана стаття передбачає відповідальність саме за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

В свою чергу, в заяві йде мова в тому числі про кримінальне правопорушення, передбачене ст.364КК України.

При цьому, у вказаній заяві відсутні факти та твердження заявниці щодо існування обставин, які б свідчили про наявність в діях колишнього Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України ОСОБА_5 , Прем`єр-міністрів України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Міністра юстиції України ОСОБА_8 ознак злочину, передбаченого ст.364 КК України.

Окрім того в своїй заяві про злочини заявниця вказала про вчинення вищевказаними посадовими особами злочинів, передбачених ч.2 ст. 210 та ч.2 ст. 211 КК України.

Так, статтею 210 КК України передбачена кримінальна відповідальність за нецільове використання бюджетних коштів, службовою особою, а так само здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч Бюджетному кодексу України чи закону про Державний бюджет України на відповідний рік, якщо предметом таких дій були бюджетні кошти в особливо великих розмірах або вчинені повторно, або за попередньою змовою групою осіб.

В той же час предметом зазначеного злочину не виступають кошти державних цільових фондів, які не включені до складу бюджетів.

Об`єктивна сторона характеризується вчиненням однієї з таких суспільно небезпечних дій: 1) нецільове використання бюджетних коштів; 2) здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч БК України чи закону про Державний бюджет України на відповідний рік; 3) надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч БК України чи закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Зазначені у ст. 210 КК України дії здійснюються на стадії виконання бюджетів, порушуючи принцип цільового використання бюджетних коштів. Цей принцип відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 7 БК України означає, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Таким чином, дії, що охоплюються об`єктивною стороною передбаченого ст. 210 КК України злочину, являють собою використання бюджетних коштів всупереч бюджетним призначенням та бюджетним асигнуванням, встановленим у передбаченому бюджетним законодавством України порядку.

Нецільове використання бюджетних коштів - це їх витрачання на цілі, що не відповідають: бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно- цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів; бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів) (ст. 119 БК України).

Зазначена форма об`єктивної сторони цього злочину має місце у випадках, коли бюджетні кошти використовуються на цілі, які взагалі не передбачені для використання цих коштів, або з перевищенням затверджених обсягів, що є порушенням БК України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік, рішень про місцеві бюджети, паспортів бюджетних програм, розпису бюджету кошторисів або планів використання бюджетних коштів одержувачами бюджетних коштів.

Статтею 211 КК України встановлена кримінальна відповідальність за видання нормативно-правових актів, що зменшують надходження бюджету або збільшують витрати бюджету.

Кваліфікуючими ознаками згідно із ч.2 ст.211 КК України є вчинення тих самих дій: 1)предметом яких були бюджетні кошти в особливо великих розмірах; 2) повторно.

Під виданням нормативно-правових актів, які зменшують надходження бюджету або збільшують витрати бюджету, слід розуміти комплекс дій, що охоплює: 1) прийняття рішення щодо схвалення тексту документа; 2) підтвердження цього рішення шляхом поставлення свого підпису, відбитку печатки, штампу або в інший спосіб; передачу документа для офіційного оприлюднення та (або) застосування. Цим поняттям охоплюється як видання уповноваженою службовою одноосібних нормативно- правових актів, так і вчинення таких дій щодо актів, прийнятих, рекомендованих або схвалених колегіальними органами за умови, що законодавством передбачене їх підписання, затвердження або введення в дію уповноваженою службовою особою.

Відповідальність за ст.211 КК України настає лише за умови, що видання нормативно- правових актів, які зменшують надходження бюджету або збільшують витрати бюджету, здійснено всупереч закону. Це означає, що зазначені нормативно-правові акти суперечать БК україни, закону про Державний бюджет України та поточний рік або іншим законам, якими регламентуються надходження бюджету або витрати бюджету.

З аналізу обставин, наведених в заяві ОСОБА_3 про зазначені злочини, не встановлено ознак об`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених ст.210 та ст.211 КК України та власне заява ґрунтується лише на суб`єктивному уявленні щодо правомірності нарахування плати за комунальні послуги.

Так, заявниця протягом всього змісту заяви про кримінальні правопорушення здійснює лише перелік статей особливої частини Кримінального кодексу України, а також висуває загальне припущення про можливе вчинення протиправних дій або бездіяльності вказаними особами, ґрунтуючись лише на суб`єктивному уявленні щодо правомірності дій останніх, без зазначення ознак таких злочинів.

Окрім того заявницею зазначено про вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 367 КК України, а саме:

-створення злочинної організації, керівництво такою організацією або її структурними частинами;

-перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу , які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування;

-службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.

В той же час зі змісту заяви ОСОБА_3 не вбачається обставин на підтвердження наявності в діях зазначених нею осіб ознак наведених злочинів.

Зокрема злочин, передбачений ч.2 ст. 365 КК України може бути вчинений лише працівником правоохоронного органу, однак серед переліку осіб, які за твердженням ОСОБА_3 причетні до вчинення вказаних нею злочинів, працівників правоохоронних органів не зазначено.

ОСОБА_3 у скарзі посилається на ч.4 ст.214 КПК України як на підставу для обов`язкового внесення до ЄРДР будь-яких відомостей про вчинені кримінальні правопорушення, але у цій частині передбачено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Мова йде саме про прийняття та реєстрацію заяв та повідомлень, а внесення відомостей до реєстру є вже іншою дією, про що вказано у наступній частині 5-й вказаної статті.

Як вже зазначалося, відповідно до приписів ч.1 ст.2, п.10 ч.1 ст.3, ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України, однією із обов`язкових умов для внесення відомостей до ЄРДР є виявлення діяння, яке містить ознаки складу злочину, передбаченого особливою частиною КК України. Внесення до ЄРДР короткого викладу обставин, які вказують на наявні в діянні ознаки складу злочину, підтверджує обґрунтованість початку досудового розслідування.

Таких же висновків дійшла і колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 30.09.2021 (справа № 556/450/18, провадження № 51-4229км20), де зазначено, що за змістом ст.214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Разом із цим слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР.

Натомість, заява ОСОБА_3 не містить конкретних фактичних даних, які б свідчили про існування обставин, щоб надавали підстави для кваліфікації відомостей, викладених в заяві про злочини за ч.1 ст. 255, ч. 2 ст. 364, ч.2 ст.365, ч.2 ст. 367, ч.2 ст.211, ч.2 ст. 210 КК України та внесення коротких відомостей про них до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щоб в подальшому проводити їх досудове розслідування. Вказане позбавляє орган досудового розслідування провести перевірку конкретних фактів на предмет наявності/відсутності у діях/бездіяльності особи складу злочину.

Варто зауважити, що порядок нарахування плати за комунальні послуги визначений Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та відповідними підзаконними нормативно-правовими актами.

Невідповідність нарахування плати за комунальні послуги процедурі, яка встановлена Законом України «Про житлово-комунальні послуги», може бути оскаржена заявницею, шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

З огляду на вищенаведене і з урахуванням того, що заявниця не погоджується з порядком нарахування плати за комунальні послуги, тому просить порушити кримінальне провадження за даним фактом, не зазначає у своїй заяві об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочинів, а також самостійно робить висновки про неправомірність дій Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України ОСОБА_5 , Прем`єр-міністрів України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Міністра юстиції України ОСОБА_8 за відсутності відповідних повноважень, тому не вбачається порушення закону та підстав для внесення до ЄРДР відомостей про кримінальні правопорушення про які вказує заявниця у своїй скарзі.

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини (Рішення Суду "Артіко проти Італії" (Artico c. Italie) від 13.05.1980 р.), не гарантується захист теоретичних і ілюзорних прав, а гарантується захист прав конкретних та ефективних. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З урахуванням викладеного, підстави для зобов`язання Генерального прокурора виконати вимоги ст.214 КПК України і внести відповідні відомості про кримінальні правопорушення в ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 26.10.2021 відсутні.

Керуючись статтями 7, 9, 303-307, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:
У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей за її заявою від 26.10.2021 про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1