ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження№0003386 від 12.12.2020 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

встановив:
11.12.2020 року, приблизно о 09:24 годині, в Приморському районі м. Одеса, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в умовах сухого асфальту, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у світлий час доби, здійснював рух по вул. Канатна з боку вул. Троїцька в напрямку вул. Жуковського зі швидкістю 30-35 км/год., у правій смузі для руху дороги, яка має по одній смузі руху в кожному напрямку.

Будучи неуважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, тобто наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за межами перехрестя вул. Канатна - вул. Єврейська, позначеного дорожніми знаками 5.35.1 - 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «нерегульований пішохідний перехід», діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння, ОСОБА_7 , за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну, не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу, не зупинився, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частини і для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який здійснював рух по нерегульованому пішохідному переходу в темпі спокійного кроку з права наліво за ходом руху автомобіля «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 5-ої плеснової кістки лівої стопи без вираженого зміщення, забійної рани лобної області. Вказані ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів та могли бути отримані в умовах ДТП зіткнення автомобіля та пішохода. Враховуючи дані медичної документації ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 11.12.2020 року. Закритий перелом 5-ої плеснової кістки лівої стопи без вираженого зміщення, забійна рана лобної області складають єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень, і за критерієм тривалого розладу здоров`я понад 21 день відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В умовах даної дорожньо-транспортної події водій автомобіля «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент виходу пішохода на нерегульований пішохідний перехід, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, що регламентувалися вимогами пункту 18.1 ПДР України. В умовах даної дорожньо-транспортної події водій автомобілю «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 з моменту початку виходу пішохода на нерегульований пішохідний перехід мав технічну можливість зупинити керований автомобіль до місця наїзду на пішохода і запобігти цю подію, шляхом виконання вимог п.18.1 ПДР України. В умовах даної дорожньо-транспортної події дії водія автомобіля «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 не відповідали вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням даної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_7 , своїми необережними діями допустив порушення вимог п.п. 2.3. (б), 18.1. Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), які вказують на те, що:

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Потерпілий ОСОБА_8 будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. При цьому, потерпілий звернувся до суду із заявою, в якій просив здійснювати судовий розгляд кримінального провадження за його відсутності. Крім того, участь потерпілого у судовому розгляді даного кримінального провадження забезпечена була участю його представника адвоката ОСОБА_6 , який заявив суду про те, що не наполягає на участі потерпілого у судовому засіданні, оскільки потерпілий через стан свого здоров`я не змозі з`явитись до суду.

На обов`язковій участі у суді потерпілого та його допиті не наполягала також ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту.

З урахуванням думки учасників судового розгляду, які вважали за можливе розглядати справу за відсутності потерплого, суд дійшов висновку про проведення судового розгляду без його участі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненні вказаного злочину, підтвердив обставини злочину, не піддавши сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_7 , дослідженням проведених у справі експертиз, а також доказів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_7 дав суду показання про те, що дійсно 11.12.2020 року приблизно о 10-ї години він рухався на автомобілі «Кіа», державні номерні знаки НОМЕР_1 по вул. Канатній в напрямку Грецької площі, під`їхав, побачив, що нікого не має, прямо перед автомобілем, який стояв запаркованим, потерпілий вийшов на пішохідний перехід, він не встиг зреагувати, почав гальмувати, однак наїхав на потерпілого. Після чого вийшов з машини та допоміг піднятись йому та викликав поліцію.

Згідно висновку експерта №3137 від 27.12.2020 року на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_8 у потерпілого ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 5-ої плеснової кістки лівої стопи без вираженого зміщення, забійна рана лобної області. Вказані ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового автомобіля та дорожнє покриття в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та пішохода). Враховуючи дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 11.12.2020 року і відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

За висновком експерта №20-7566 від 09.03.2021 року в умовах даної дорожньо-транспортної події водій автомобіля «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент виходу пішохода на нерегульований пішохідний перехід, повинен був зменшити швидкість керованого транспортного засобу, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, що регламентовано вимогами пункту 18.1 ПДР України. В умовах даної дорожньо-транспортної події водій автомобілю «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 з моменту початку виходу пішохода на нерегульований пішохідний перехід мав технічну можливість зупинити керований автомобіль до місця наїзду на пішохода і запобігти цю подію, шляхом виконання вимог п.18.1 ПДР України. В умовах даної дорожньо-транспортної події дії водія автомобіля «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 не відповідали вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням даної пригоди.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши письмові докази, з`ясувавши ступінь участі кожного учасника у спричиненні злочинного наслідку, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Досліджені судом докази дають підстави для висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , про винуватість останнього в його вчиненні, про наявність фактичних підстав для визнання ним винуватості та про відповідність встановлених стороною обвинувачення обставин наявним матеріалам досудового розслідування та формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, оскільки саме порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, стало наслідком спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, який у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів та відповідно до розділу Особливої частини КК України є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вчиненим з необережності.

ОСОБА_7 офіційно не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд відносить щире каяття.

Суд враховує, що щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого.

Вказане знайшло підтвердження як в поведінці обвинуваченого одразу після злочину, так і в судовому засіданні.

Так, висновок суду про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання винного як щире каяття ґрунтується на поведінці ОСОБА_7 як після вчинення злочину (він одразу зупинився, надав допомогу потерпілому, викликав поліцію) так і під час судового розгляду кримінального провадження. У судовому засіданні ОСОБА_7 надавав правдиві показання, критично оцінював свою поведінку, заявив про готовність понести покарання за вчинене, висловлювався про співчуття потерпілому та заявив, що готовий відшкодовувати потерпілому завдану шкоду, однак через скрутне матеріальне становище не взмозі це зробити на даний час

За вказаних обставин судом не береться до уваги твердження представника потерпілого про відсутність у обвинуваченого щирого каяття за вчинене.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_7 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України із застосуванням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді обмеження волі у межах, прирівняних до мінімальних можливого призначення покарання у виді обмеження волі, передбаченого ч.2 ст.61 КК України, та санкцією ч.1 ст.286 КК України, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді обмеження волі за вчинений злочин, судом враховується позиція ЄСПЛ у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), у якій Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 року (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_7 скоїв нетяжкий злочин, усвідомлення останнім протиправності своєї поведінки, його поведінку після вчинення злочину, щире каяття, дані про особу винного, який має постійне місце реєстрації та проживання, за якими характеризується позитивно, самостійно виховує малолітню дитину, що не заперечувалось прокурором та не спростовано представником потерпілого, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд на підставі ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_7 саме такого виду покарання, яке, за переконанням суду не становитиме особистого надмірного тягаря для винного.

В силу положень ч. 1 ст. 76 КК України, суд звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, покладає на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує обставини вчиненого злочину, наслідки, які настали в результаті його вчинення, характер і мотиви допущених порушень ПДР та поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, а тому приходить до висновку про доцільність та необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік шість місяців.

Суд вважає вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі обвинуваченого.

Така позиція суду узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 , заявленого в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Так, потерпілим ОСОБА_8 , який визнаний судом цивільним позивачем, до обвинуваченого ОСОБА_7 та приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», які визнані цивільними відповідачами, заявлений цивільний позов, який був підтриманий в судовому засіданні представником потерпілого, та в якому потерпілий просить суд про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» страхового відшкодування в сумі 18521 гривень 61 копійки; з ОСОБА_7 заподіяної моральної шкоди у розмірі 500000 гривень та стягнення пропорційно з цивільних відповідачів на користь цивільного позивача понесені судові витрати у розмірі 22000 гривень.

Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

В цивільному позові до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» потерпілий просить стягнути витрати на лікування, які склали 18521 грн. 61 коп.

В обґрунтування своєї вимоги в частині стягнення витрат на лікування, які склали 18521 грн. 61 коп., представник потерпілого ОСОБА_6 вказав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, надав копії товарних чеків на харчування та купівлю ліків, а також копію договору серії МП/04/124 № 029486 добровільного медичного страхування 12.02.2021 року.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 24.1 ст. 24 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Таким чином, витрати понесені позивачем у зв`язку з лікуванням повинні бути обґрунтовані та документально підтверджені медичним закладом, а саме кожна витрата повинна підтверджуватися чеками та згідно Витягу з історії хвороби за період лікування в медичному закладі, засвідченим належним чином медичним закладом, в якому повинно зазначатися про призначення даних лікарських препаратів потерпілому.

Заявлені потерпілим ОСОБА_8 позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 18521 грн. 61 коп., що становлять витрати на лікування, які потребував потерпілий у зв`язку з отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями, не підлягають задоволенню, оскільки потерпілим, його представником не надано будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним зазначених у позові вищевказаних витрат на реабілітацію потерпілого, пов`язану саме з отриманими від ДТП ушкодженнями, які б були документально підтверджені відповідним медичним закладом, в якому зазначались ліки за призначенням для лікування, в обґрунтування понесених витрат.

При цьому, судом не можуть бути взяті до уваги товарні чеки про придбання ліків від 12, 13, 14, 24, 25 грудня 2020 року та сплату за харчування в медичному закладі від 02.02.2021 року, надані потерпілим, оскільки доказів в підтвердження факту придбання вказаних ліків саме для лікування отриманих травм від ДТП (рецепти, рекомендації лікаря, історія хвороби) суду не надано, чим не виконано цивільним позивачем вимоги ст. 81 ЦПК України. Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №179/88 від 12.02.2021 року також не може бути взята судом до уваги, оскільки вона не містить у собі даних, які б підтверджували, що потерпілий проходив лікування саме у зв`язку з отриманими від ДТП травмами, або у зв`язку з їх наслідками. Навпаки, як встановлено судом із вказаної виписки, потерпілий проходив лікування, яке пов`язане з його безпосереднім захворюванням (розсіяний склероз цереброспінальна форма рецидивуючий прогредієнтний перебіг стадії загострення із вираженим вестибуло-осатичним порушенням функції тазових органів по типу імперативних подивів. Виражений астепоневрологічний синдром).

При розгляді питання про наявність причинного зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_7 і понесеною потерпілим моральною шкодою, суд керується положеннями ст.23 ЦК України, відповідно до яких, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат та з урахуванням стану здоров`я потерпілого.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа Науменко проти України).

Частина ч.2 ст.1167 ЦК України регламентує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичній болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», Суд зазначив, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Потерпілий ОСОБА_8 просив стягнути з ОСОБА_7 в якості відшкодування моральної шкоди 500000 гривень.

Оцінивши згадані позовні вимоги на предмет їх обґрунтованості та доведеності, суд приходить до висновку про часткове задоволення цих позовних вимог потерпілого, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що в результаті неправомірних дій обвинуваченого потерпілому ОСОБА_8 спричинена моральна шкода, оскільки в дорожньо-транспортній пригоді він отримав ушкодження середньої тяжкості, втратив довіру до інших учасників дорожнього руху, а також з`явився нав`язливий страх перед переходом вулиці або дороги, крім того потерпілий є пенсіонером та інвалідом II групи, моральні та фізичні страждання відчуває через нестабільний стан здоров`я, внаслідок ДТП у потерпілого змінився звичайний уклад його життя.

Наведене є підтвердженням порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого ОСОБА_8 через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, з огляду на фактичні обставини справи, характер, глибину моральних страждань та переживань потерпілого ОСОБА_8 , тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, необхідного часу та зусиль, направлених для їх відновлення, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, оцінює завдану моральну шкоду потерпілому в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень та саме така сума відшкодування моральних страждань потерпілого за переконанням суду є достатньою для розумного задоволення його потреб і не буде становити надмірного тягаря для винного ОСОБА_7 , який має відшкодувати потерпілому таку шкоду. При цьому, суд констатує, що потерпілий не виконав визначеного ЦПК України обов`язку щодо доведення стороною обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та не довів перед судом заявлений ним розмір моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування потерпілому понесеної ним моральної шкоди саме у такій сумі, суд виходить з того, що визначаючи розмір відшкодування, слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності та розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

Потерпілим не доведено перед судом заподіяння йому моральної шкоди саме у розмірі, заявленому з позові, а також такого матеріального стану відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги потерпілого. Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, з іншого.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь потерпілого ОСОБА_8 витрат на правову допомогу, суд керується наступним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 118 КПК України процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються у тому числі із витрат на правову допомогу.

За змістом ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правил адвокатської етики, оплата правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні, складаються з гонорару та фактичних видатків, пов`язаних із виконанням доручення.

Відповідно до ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Отже, правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

При цьому, відповідно практики Європейського Суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», ЄСПЛ оцінюючи вимогу заявника щодо компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У п. 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд (у разі, якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом), не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
У справі, що розглядається, судом встановлено, що відповідно до договору № 46/20 від 07.06.2020 р. та додатковою угодою № 1 від 22.12.2020 року до договору про надання допомоги № 46/20 від 07.06.2020 року потерпілий ОСОБА_8 уклав угоду з адвокатським об`єднанням «Ю-РАЙТ» про надання правової допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги № 46/20 від 07.06.2020 р. та додаткову угоду № 1 від 22.12.2020 року до договору про надання допомоги № 46/20 від 07.06.2020 року, відповідно до яких узгоджена між сторонами загальна сума за надання правової допомоги складає 22000 гривень, з яких 14000 гривень потерпілий має сплатити протягом одного місяця з моменту укладення додаткової угоди, а інші 8000 гривень протягом п`яти днів з дати набрання законної сили рішенням у цій справі.

Відповідно до квитанції № 26-10112280/С від 26.04.2021 року ОСОБА_8 було сплачено кошти на правову допомогу АО «Ю-РАЙТ» у сумі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень. Інші документальні підтвердження реально понесених ОСОБА_8 процесуальних витрат суду надані не були.

За таких підстав та встановлених обставин, керуючись принципами справедливості та верховенства права, виходячи з критерію обґрунтованості адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, реальності понесення таких витрат потерпілим, виходячи з обставин кримінальної справи, беручи до уваги фінансовий стан обвинуваченого, наявність на його утриманні малолітньої дитини, суд вважає, що розумним та справедливим розміром понесених потерпілим витрат на правову допомогу слід вважати витрати на суму 4500 грн., які підлягають стягненню саме з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого.

Таким чином цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_7 мають бути стягнуті на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення: автотехнічної транспортно-трасологічної експертизи № 20-7295/20-7354 від 09.03.2021 року у сумі 2059 (дві тисячі п`ятдесят дев`ять) гривень 32 копійки (акти № 20-7354 та № 20-7295 від 09.03.2021 року); автотехнічної експертизи обставин наїзду № 20-7566 від 09.03.2021 року (акт № 20-7566 від 09.03.2021 року) у сумі 2574 (дві тисячі п`ятсот сімдесят чотири гривні) 15 копійок.

В силу ч.4 ст.174 КПК України, з набранням вироком законної сили слід скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30.12.2020 р. арешт на автомобіль «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який переданий на зберігання під розписку ОСОБА_9 , та у відповідності до ч.9 ст.100 КПК України, вказаний автомобіль слід залишити у власника.

Речовий доказ, визнаний таким та долучений до матеріалів провадження постановою старшого слідчого ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 від 28.12.2020 року, а саме DVD-диск з відеозаписом ДТП від 11.12.2020 року в силу п.7 ч.9 ст.100 КПК України, слід залишити в матеріалах кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:
ОСОБА_7 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 та приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 20000 (двадцять тисяч) гривень, в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 витрати на правову допомогу у сумі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

В задоволенні решти позову ОСОБА_8 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз:

- автотехнічної транспортно-трасологічної експертизи № 20-7295/20-7354 від 09.03.2021 року у сумі 2059 (дві тисячі п`ятдесят дев`ять) гривень 32 копійки (акти № 20-7354 та № 20-7295 від 09.03.2021 року);

- автотехнічної експертизи обставин наїзду № 20-7566 від 09.03.2021 року у сумі 2574 (дві тисячі п`ятсот сімдесят чотири гривні) 15 копійок (акт № 20-7566 від 09.03.2021 року).

З набранням вироком законної сили скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30.12.2020 р. арешт на автомобіль «КІА СЕRАТО», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та залишити його у власника.

Речовий доказ визнаний таким та долучений до матеріалів провадження постановою старшого слідчого ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 від 28.12.2020 року, а саме DVD-диск з відеозаписом ДТП від 11.12.2020 року зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

11.11.2021

Єдиний унікальний номер справи: №522/6098/21
Номер провадження № 1-кп/522/1672/21
Головуючий суддя ОСОБА_1