Номер провадження: 11-сс/813/1605/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2021 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000842 від 06 жовтня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2021 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ відділу поліції № 4 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , та до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.289 КК України, застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 04 грудня 2021 року.

В якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 181 600 гривень та у разі внесення застави на підозрюваного покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді вечірнього домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що підозра ОСОБА_8 за ч.3 ст.289 КК України не обґрунтована та не підтверджується жодними доказами.

Слідчий суддя не конкретизував ризики, на які посилається орган досудового розслідування.

Також слідчий суддя не врахував, що ОСОБА_8 раніше не притягувався до кримінальної, адміністративної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні дружину та малолітню дочку, яка хворіє.

На думку захисника, визначений розмір застави не відповідає тяжкості злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 .

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_10 надав до апеляційного суду клопотання, в якому просив розглядати апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі прокурора, при цьому заперечував проти її задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за можливе апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 за відсутності прокурора.

Заслухавши захисника, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України є обґрунтованою.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється в тому, що 06.10.2021 приблизно о 05:00 годині, він, перебуваючи біля будинку № 122 по вул. Академіка Корольова в місті Одесі, побачив автомобіль марки «KIA Sorento» червоного кольору, 2015 р.в. д/н/з НОМЕР_1 , після чого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння вищевказаним транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння автомобілем марки «KIA Sorento» червоного кольору, 2015 р.в. д/н/з НОМЕР_1 , ОСОБА_8 підійшов до нього та шляхом підбору ключа відчинив двері від вказаного автомобіля та проник до салону. Знаходячись всередині автомобіля марки «KIA Sorento», ОСОБА_8 за допомогою ключа запалювання привів двигун в робочий стан, після чого отримав можливість керувати автомобілем і здійснювати на ньому рух.

В подальшому, ОСОБА_8 на вказаному автомобілі з місця вчинення кримінального правопорушення зник, незаконно заволодівши автомобілем марки «KIA Sorento» червоного кольору, 2015 р.в. д/н/з НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_11 , спричинивши тим самим останньому матеріальну шкоду на суму 400 000 гривень.

06.10.2021 приблизно о 5год.30хв. рухаючись на вказаному автомобілі біля с.Болгарка, Роздільнянського району, Одеської області в напрямку траси Е-95 Київ-Одеса ОСОБА_8 був помічений працівниками патрульної поліції та отримав від них вимогу про зупинку автомобіля. Ігноруючи законні вимоги працівників поліції ОСОБА_8 прискорив рух автомобіля марки «KIA Sorento» червоного кольору.

В подальшому, під час переслідування працівниками патрульної поліції ОСОБА_8 не впорався з керуванням автомобіля марки «KIA Sorento» та виїхав за межі дороги в кювет, після чого був затриманий працівниками поліції.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає неспроможними твердження апеляційної скарги захисника про відсутність доказів обґрунтованості підозри ОСОБА_8 , оскільки останній був затриманий працівниками поліції з викраденим автомобілем.

Окрім того, обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: протоколом огляду місця події від 06.10.2021 року, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 06.10.2021 року, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_11 від 06.10.2021 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 06.10.2021 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 06.10.2021 року, протоколами обшуку від 06.10.2021 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 06.10.2021 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 06.10.2021 року, іншими матеріалами кримінального провадження №0000842 в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про існування ризику незаконного впливу підозрюваним на свідків та потерпілого, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді про те, що ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). Тобто ризик впливу на потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок слідчого судді про те, що ризик знищення, приховування та спотворення речей та документів, на який посилається у клопотанні сторона обвинувачення, необґрунтований та не підтверджений жодними доказами, зокрема, не конкретизовано які речі та документи може знищити, сховати та спотворити підозрюваний. Крім того, як вбачається з клопотання та долучених матеріалів, в рамках кримінального провадження, відповідно до протоколів обшуку та огляду, всі речі та документи були вилучені.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у незаконному заволодінні транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

В свою чергу відсутність у ОСОБА_8 постійного місця роботи, а отже і джерел доходу свідчать про існування ризику вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має сім`ю, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що дружина та дочка ОСОБА_8 знаходяться на його утриманні, оскільки останній не працевлаштований, не має офіційних джерел доходів, що свідчить про відсутність підстав вважати, що сім`я перебуває на його утриманні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п.3) ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя з урахуванням положень п.3) ч.5 ст.182 КПК України, особи підозрюваного, обставин злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , визначив заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181 600гривень, - тобто у мінімальному розмірі, встановленому щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні слідчого ризикам.

З огляду на викладене, неспроможними є твердження апеляційної скарги захисника про те, що визначений розмір застави, не відповідає тяжкості злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 .

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2021 року, якою до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.289 КК України, застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 04 грудня 2021 року, із визначенням застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4