Справа № 727/6539/18
Провадження № 11-кп/4808/331/21
Категорія ч.2 ст.121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000950 за апеляційними скаргами заступника начальника відділу прокуратури Чернівецької області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 липня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України такого, що немає судимості,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, і призначено йому покарання у виді семи років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою і строк відбування ним покарання ухвалено рахувати з 28 квітня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 у відшкодування заподіяної майнової шкоди суму 22537 (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять сім) гривень 28 копійок та у відшкодування моральної шкоди суму 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 у відшкодування моральної шкоди 60000 (шістдесят тисяч) гривень.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 28 квітня 2018 року приблизно о 07.30 год. проходив по вулиці Героїв Майдану м. Чернівці, неподалік скверу біля пам`ятника «Полеглим солдатам ц. і к. 41 піхотного полку імені архікнязя Євгена», та зустрів знайомого ОСОБА_14 . При зустрічі між ними на ґрунті довготривалих неприязних відносин виник словесний конфлікт, який переріс у бійку. Під час бійки ОСОБА_8 наніс потерпілому один удар ножем в область грудної клітки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: рани в ділянці третього міжребір`я по пригрудинній лінії; крововиливу в м`які тканини грудної клітки справа на рівні 3-ого міжребір`я по пригрудинній лінії, розмірами 2,0х4,0 см.; ушкодження передньої поверхні середньої долі правої легені з крововиливом темно-червоного кольору довкола в тканину легені.

Дані тілесні ушкодження відповідно до висновку судово-медичної експертизи №285 від 06.06.2018 року утворюють собою один раневий канал, який має напрямок спереду назад, дещо зверху вниз, який виник відносно незадовго до моменту настання смерті, найбільш ймовірно від разової колюче-ріжучої дії травмуючого знаряддя типу «ніж», та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою «небезпеки для життя» в момент їх виникнення та перебувають в безпосередньому причинному зв`язку з фактом настання смерті.

Після отримання вказаних тілесних ушкоджень ОСОБА_14 доставлено до КМУ «Лікарня швидкої медичної допомоги», де через деякий час потерпілий від отриманих травм помер.

Смерть ОСОБА_14 настала від геморагічного шоку, який розвинувся внаслідок гострої внутрішньої кровотечі, яка в свою чергу виникла, як ускладнення проникаючого, сліпого, колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням внутрішньої грудної артерії та правої легені.

Не погодившись з вироком суду заступник начальника відділу прокуратури Чернівецької області ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Заступник начальника відділу прокуратури Чернівецької області ОСОБА_10 просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.07.2019 року внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі. Зокрема, прокурор вказує, що призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином не взяв до уваги те, що він вчинив умисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я, перебуває на обліку в наркодиспансері, як залежна особа. Враховуючи особу ОСОБА_8 , його ставлення до своїх протиправних дій, поведінку після вчинення злочину, яка полягає у невизнанні вини та не відшкодуванні завданого збитку потерпілим, а також інші обставини провадження, з урахуванням думки потерпілих щодо призначення обвинуваченому жорсткого покарання, прокурор вважає, що обвинуваченому має бути призначене покарання максимальне в межах санкції ч.2 ст.121 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вироку суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, змінити кваліфікацію його дій, оскільки в його діях мала місце необхідна оборона від протиправних посягань з боку потерпілого ОСОБА_14 .

Вказує, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. Стверджує, що потерпілий раніше постійно погрожував йому та його сім`ї, бив його та дружину, а тому у нього були підстави боятись ОСОБА_14 . На підтвердження вказаних обставин, він просив суд допитати його дочку ОСОБА_15 , проте суд відхилив його клопотання. Свідок ОСОБА_16 теж може підтвердити те, що він неодноразово звертався до неї за допомогою через загрозу з боку потерпілого. Зазначає, що 28.04.2018 року в ході зустрічі ОСОБА_14 наніс йому удар кулаком в голову, а коли він намагався піти від нього, догнав і став бити, зламав ніс, кілька ребер, оббив голову та ноги, а тому він заподіяв ОСОБА_14 тілесні ушкодження знаходячись у стані необхідної оборони, що підтверджується відеозаписом з камер відеоспостереження, проте суд не взявши до уваги ці обставини, а також те, що він є інвалідом 2-ої групи, неправильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України.

Водночас вказує, що під час досудового розслідування не було призначено жодної експертизи для встановлення приналежності крові, виявленої на місці події, йому чи потерпілому. Також звертає увагу на те, що ніж, вилучений у нього, не співпадає за розмірами з раною потерпілого, та на ньому не було виявлено слідів крові останнього, що підтверджується відеозаписом з камер спостереження та фотоілюстраціями, а тому стороною обвинувачення не доведено, що саме цим ножем нанесено травму ОСОБА_14 .

Обвинувачений вважає, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідка ОСОБА_17 , оскільки вони дані з чужих слів та не відповідають дійсності.

Також в апеляційній скарзі обвинуваченого зазначено, що суд невірно визнав ОСОБА_12 потерпілою, оскільки у справі відсутні докази, що вона є сестрою ОСОБА_14 . А також потерпілою ОСОБА_13 не надано суду жодного доказу того, що його обороняючі дії спричинили їй моральні страждання. Просить відмовити у задоволення цивільного позову ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки він не має змоги виплати заявлені ними суми, так як ніякого майна в нього немає, він є інвалідом ІІ групи і отримує соціальну допомогу в розмірі 1500 грн., на його утриманні неповнолітня дочка та хвора дружина.

Адвокат ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати та ухвалити виправдувальний вирок; запобіжний захід скасувати та звільнити ОСОБА_8 з-під варти з залу суду негайно; в цивільних позовах потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відмовити.

Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим в зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема вказує, що суд прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, проаналізувавши, зокрема, показання свідків. Проте поза увагою суду залишився той факт, що жоден зі свідків не бачив як відбувався конфлікт, хто був його ініціатором, хто кому наніс перше тілесне ушкодження.

Вказує, що зібрані у справі докази, зокрема дані відеозапису з камер відеоспостереження та покази свідка ОСОБА_18 підтверджують, що потерпілий постійно бив обвинуваченого, і 28.04.2018 року зустрівши ОСОБА_8 першим наніс йому удар кулаком в обличчя, після удару у відповідь продовжував активно наносити обвинуваченому удари, тому ОСОБА_8 знаходився у стані необхідної оборони, однак нанісши ОСОБА_14 удар ножем перевищив її межі.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги своїх апеляційних скарг та просили залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора;

- прокурор підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Однак зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані не були.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив вирок з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Однак, суд першої інстанції, обґрунтовуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, обмежився простим перерахуванням доказів, досліджених в судовому засіданні, не проаналізував їх зміст та не вказав які саме фактичні дані вони підтверджують, як співвідносяться між собою та чи достатні для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. (Справа "Салов проти України").

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції - переглянути його.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність обвинувачення ОСОБА_8 в тому, що він під час конфлікту, який виник на ґрунті довготривалих неприязних відносин та переріс у бійку, наніс потерпілому ОСОБА_14 один удар ножем в область грудної клітки, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Разом з тим, суд першої інстанції, спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він заподіяв тілесні ушкодження потерпілому, перебуваючи у стані необхідної оборони, допустив суперечливі висновки, які викликають сумнів у правильності встановлених судом фактичних обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого.

Зокрема, в мотивувальній частині судового рішення суд першої інстанції фактично вказав на те, що ним були встановлені обставини, які не узгоджуються з висунутим обвинуваченням та підтверджують доводи обвинуваченого про те, що саме потерпілий першим напав на нього, завдавши удар по обличчю.

Так, суд першої інстанції допускаючи непослідовність та суперечливість у своїх висновках вказав, що «дійсно потерпілий ОСОБА_14 першим під час конфлікту наніс обвинуваченому один удар пакетом, який знаходився в його руці» та фактично визнав, що потерпілий дійсно першим застосував до обвинуваченого суспільно-небезпечні дії, які порушували права обвинуваченого.

Однак, в подальшому суд першої інстанції, вказавши на те, що дії потерпілого не становили реальну загрозу життю чи здоров`ю обвинуваченому, встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 умисно наніс удар ножем в груди потерпілому.

Разом з тим, такий висновок суду не спростовує доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він навмисно завдав удар ножем потерпілому, перебуваючи у стані необхідної оборони, а навпаки свідчить про те, що обвинувачений, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть потерпілого, діяв з перевищенням меж необхідної оборони.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши, що потерпілим ОСОБА_14 було застосовано суспільно небезпечне посягання до обвинуваченого ОСОБА_8 , не проаналізувавши сукупність досліджених доказів щодо встановлення факту перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони, вказав на те, що обвинувачений не мав права застосовувати для захисту своїх інтересів ніж та навмисно завдав удар ножем потерпілому з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказане рішення суду першої інстанції вже двічі переглядалось судом апеляційної інстанції, який ухвалював взаємовиключні рішення, які в подальшому були скасовані Верховним Судом.

Так, постановою Верховного Суду від 25 травня 2020 року було скасовано ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року, якою були перекваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

Постановою Верховного Суду від 14 червня 2021 року було скасовано ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року, якою було залишено без змін вирок суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що саме істотні суперечності у висновках суду першої інстанції не дозволяють апеляційній інстанції, усунути вищевказані протиріччя щодо правильності встановлених судом фактичних обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого та ухвалити остаточне рішення.

Так, на виконання ухвали Верховного Суду від 14 червня 2021 року, під час розгляду кримінального провадження в апеляційній інстанції, судом були досліджені протокол огляду події та відеозапис з камери спостереження.

Зокрема, відповідно до протоколу огляду місця події від 28.04.2018 року та долученої до нього таблиці ілюстрацій, вбачається, що об`єктом огляду являлась бокова сторона будинку №52 по вулиці Головна м. Чернівці, де на тротуарі виявлені сліди крові (т.1 а.п.13-32).

Відповідно до переглянутого відеозапису з камери спостереження, який було вилучено на підставі протоколу добровільної видачі та огляду від 28.04.2018 року, встановлено, що вказаним відеозаписом зафіксовано, як потерпілий ОСОБА_14 , який проходить повз ОСОБА_8 , несподівано наносить йому удар в обличчя правою рукою в якій тримає пакет, потім щось каже обвинуваченому, перекладає пакет в ліву руку та знову наносить правою рукою удар по обличчю обвинуваченого, який у відповідь наносить правою рукою, в якій тримає якийсь предмет, удар потерпілому ОСОБА_14 в грудну клітку. Після цього, потерпілий ОСОБА_14 завдає обвинуваченому удар ногою в пах, а потім припиняє свої дії, починає оглядати себе, щось каже обвинуваченому та тримаючись за правий бік правою рукою, біжить до сміттєвої урни, викидає пакет і біжить за кут будинку за який зайшов ОСОБА_8 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що якість існуючого відеозапису не дозволяє більш детально встановити зафіксовані відеозаписом обставини, а тому вказаний відеозапис повинен бути оцінений у сукупності з іншими доказами, які булим досліджені судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що вищевказані докази не дозволяють, усунути суперечливість у висновках суду першої інстанції, повно та всебічно встановити обставини правопорушення та надати правильну правову кваліфікацію діям обвинуваченого.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що між ним та потерпілим ОСОБА_14 тривалий час існували конфліктні відносини, оскільки останній постійно застосовував до нього насильство та неодноразово заподіював йому тілесні ушкодження.

Вказує, що 28 квітня 2018 року, коли він вигулював собаку, до нього підійшов потерпілий ОСОБА_14 , який став наносити йому удари рукою по обличчю. Вказує, що він, намагаючись захиститись теж ударив рукою потерпілого по тулубу та стверджує, що не був на той час озброєний ножем. Намагався уникнути конфлікту, однак потерпілий ОСОБА_14 наздогнав його та почав бити, наносячи удари руками і ногами по різних частинах тіла, навіть після того як він впав і лежав на землі. І в цей час він дістав ніж і, з метою самозахисту, перебуваючи у стані необхідної оборони, наніс потерпілому удар ножем. Стверджує, що внаслідок насильства, яке було застосовано до нього з боку потерпілого ОСОБА_14 йому були заподіяні тілесні ушкодження у виді саден та синців обличчя і перелому ребер.

Вказує, що наявність вищевказаних тілесних ушкоджень підтверджується відповідним висновком судово-медичної експертизи.

Зокрема, відповідно до висновку експерта №374 мд від 19.06.2018 року, у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження, а саме: садна обличчя, синці носа та параорбітальних ділянок, які виникли в результаті не менш як одноразової травмуючої дії твердих тупих предметів (якими, не виключено, могли бути частини тіла людини руки, взуті ноги) або ударах об такі, по строку виникнення можуть відповідати 28.04.2018 року та могли виникнути при обставинах, вказаних в ухвалі, і відносяться до легких тілесних ушкоджень; перелом 4-5-6-го ребер зліва по лопатковій лінії, які виникли в результаті не менш як одноразової травмуючої дії твердих тупих предметів (якими, не виключено, могли бути частини тіла людини руки, взуті ноги) або ударів об такі, могли виникнути як і 28.04.2018 року, так і в термін 1-2-і доби до цієї дати та могли виникнути при обставинах, вказаних у ухвалі, і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я; перелом консолідований 2-го ребра зліва, який виник в результаті дії твердих тупих предметів або ударів об такі не менш як за 3-и тижні (21 доба) до моменту рентгенологічного обстеження (28.04.2018 року) і відповідно не міг виникнути за обставин, вказаних у фабулі ухвали (т.1 а.п.180-181)

Однак, суд першої інстанції, пославшись в мотивувальній частині судового рішення на вищевказаний висновок судово-медичної експертизи як на доказ, який підтверджує винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, не надав йому ніякої оцінки та не встановив, чи відповідають дійсності показання обвинуваченого про те, що вищевказані тілесні ушкодження були заподіяні йому саме під час нападу з боку потерпілого ще до нанесення обвинуваченим удару ножем потерпілому ОСОБА_14 та отримання останнім тілесного ушкодження, яке призвело до його смерті.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, необґрунтоване рішення суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд не повинен надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.

Колегія суддів вважає, що наведена судом мотивація щодо спростування доводів обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути визнана обґрунтованою і вимагала повної та всебічної оцінки сукупності доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Суд першої інстанції взагалі не перевіряв доводи обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що останній вчинив правопорушення, перебуваючи у стані необхідної оборони, оскільки був змушений захищатись від суспільно-небезпечних дій потерпілого ОСОБА_14 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення про необхідність скасування вироку суду першої інстанції приймається судом апеляційної інстанції в нарадчій кімнаті, що виключає можливість вирішення питання про більш детальне та повне дослідження наявних доказів по справі судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, враховуючи особливості апеляційного перегляду кримінального провадження, вважає за неможливе виправити допущені судом порушення кримінально-процесуального закону та усунути неповноту і однобічність, які були допущені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження..

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд не повинен підміняти собою суд першої інстанції, оскільки повне скасування судового рішення та необхідність проведення нового судового розгляду іншим неупередженим складом суду свідчить саме про необхідність призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Зокрема, безпосередній розгляд кримінального провадження апеляційним судом, як судом першої інстанції, фактично позбавляє учасників судового процесу реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення, яке передбачено ст.129 Конституції України.

При вирішенні цього питання, колегія суддів враховує особливості розгляду кримінальних проваджень в апеляційній інстанції, який здійснюється колегіальним складом суду та повинен бути незмінним, необхідність дослідження сукупності доказів з метою надання їм належної оцінки, що включає безпосередній допит потерпілих та свідків судом та дослідження речових доказів, які знаходяться в іншій області.

Колегія суддів вважає, що призначення нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції зможе найбільш повно та ефективно забезпечити змагальність процесу, реалізацію сторонами їх прав та виконання обов`язків, дозволить повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення та перевірити доводи сторін.

При новому розгляді, суду першої інстанції слід, створивши сторонам необхідні умови для реалізації своїх процесуальних прав та виконання обов`язків, більш ретельно перевірити їх доводи, дослідити надані ними докази, яким дати належну оцінку з точки зору їх належності допустимості і достатності та постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення по справі.

Відповідно до положень ст. 419 КПК України ухвала суду апеляційної інстанції має містити рішення щодо запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Враховуючи, що на час апеляційного перегляду ризики, що стали підставою для застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту продовжують існувати, прокурор просив продовжити дію запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, запобіжний захід слід продовжити на 60 днів з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час нового судового розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,409,412,415,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги заступника начальника відділу прокуратури Чернівецької області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 липня 2019 року щодо ОСОБА_8 скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , в період часу з 20.00 год. вечора до 07.00 год. ранку, без відповідного дозволу суду, строком до 04 грудня 2021 року включно, з обов`язками, визначеними ухвалою апеляційного суду від 12.08.2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5