УХВАЛА
11 жовтня 2021 року м.Володимир-Волинський
Володимир-Волинський міський суд Волинської області у складі:
слідчого судді ОСОБА_1
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2
представника заявника: ОСОБА_4
30 липня 2021 року слідчим СВ Володимир-Волинського РВП ГУНП України у Волинській області ОСОБА_5 була винесена постанова про закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, копію якої він отримав 27 вересня 2021 року.
Скаржник не погоджується з висновками слідчого у постанові про закриття кримінального провадження та вважає, що вони є об`єктивні, не відповідають фактичним обставинам справи, а слідство проведено поверхнево. Після скасування слідчим суддею попередньої постанови слідчого про закриття вказаного кримінального провадження, слідчим не проведено жодної процесуальної дії, в тому числі не виконано слідчих дій, необхідність проведення яких вказана в ухвалі слідчого судді від 12.02.2020 року, дана постанова слідчого не містить відповіді на поставлені слідчим суддею питання та не усуває численних недоліків проведеного досудового слідства. Вказує, що всупереч вимогам ст.ст.2, 9 КПК України, слідчим досліджувалась лише об`єктивна сторона злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Інші ознаки складу злочину, зокрема суб`єктивна сторона діянь вказаних осіб, як визначальна ознака шахрайства, досудовим слідством взагалі не досліджувалась та жодних висновків з цього питання оскаржена постанова не містить.
Мотивація постанови полягає у тому, що відносини сторін є виключно цивільно-правовими, що, на думку слідчого, нібито, виключає можливість кваліфікації дій винних як шахрайство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та суперечить зібраним у справі доказам.
Такий висновок прямо суперечить диспозиції ст.190 КК України та сталій судовій практиці, адже за змістом диспозиції ст.190 КК України заволодіння майном при шахрайстві може відбуватись в будь-яких формах. Злочин вчиняється лише з прямим умислом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є корислива мета.
Крім того, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у постанові від 24.11.2016 року у справі № 5-250кс16 зазначає наступне: «При обвинуваченні особи у вчиненні шахрайства під час укладення договорів цивільно-правового характеру слід в обов`язковому порядку встановлювати умисел особи на заволодіння майном...».
Зазначає, що матеріалами провадження доводиться те, що договір купівлі-продажу будинку не оформлявся, оскільки в день продажу будинку, тобто 15.08.2000 року ОСОБА_9 , за наполяганням ОСОБА_6 , було видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я її племінниці ОСОБА_10 на право користування та розпорядження цим будинком. ОСОБА_6 завірила заявника в тому, що ОСОБА_7 в подальшому переоформить документи на право співвласності на цей будинок на них обох, як на подружжя. Адже будинок є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року його було придбано під час їхнього перебування у шлюбі.
Оскільки строк дії вказаної довіреності сплив, 11.10.2017 року ОСОБА_9 , на прохання ОСОБА_6 , на ім`я ОСОБА_7 , яка на той час вже працювала нотаріусом у підпорядкуванні своєї тітки ОСОБА_6 і добре розуміла суть дій, що відбувались щодо цього будинку, було повторно видано довіреність на право користування та розпорядження будинком з умовою наступного оформлення ОСОБА_7 права співвласності на будинок на них обох. Однак ОСОБА_7 , користуючись наявністю вказаної довіреності, за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , яка є рідною сестрою ОСОБА_6 , відповідно до договору купівлі-продажу від 27.06.2018 року фіктивно продала цей будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами своїй матері ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_7 , як нотаріус, прекрасно усвідомлювала, що будучи представником ОСОБА_9 за довіреністю, відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України, була не вправі вчиняти правочин від імені довірителя у своїх особистих інтересах.
У свою чергу ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , 18.07.2018 року подарувала цей будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами своїй дочці ОСОБА_7 .
Отже, як стверджується у вищезгаданій постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, - «...наявність формальних (навіть належним чином оформлених) цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав, не повинна бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого ст.190 КК України».
Придбання ОСОБА_7 права власності на вказаний будинок шляхом обману безспірно доводиться також тим, що всупереч умовам кожного з вказаних договорів (п.п.1.4., 3.7, 4.1), при iх укладенні ні "покупець" ОСОБА_8 , нi "обдарована" ОСОБА_11 , не заявили нотаріусу про існування прихованих ними обставин, якi, поза всілякими сумнівами, мають істотне значення. Зокрема вони змовчали про заявника, як особу, прав та інтересів якої прямо стосуються нотаріальні дії, спрямовані на посвідчення цих договорів, та про безпосереднє порушення кожним договором його охоронюваних законом майнових прав та інтересів.
Приймаючи оскаржену постанову, слідчий не звернув жодноi уваги на цi принципово важливі обставини, не з`ясував шляхом допиту ОСОБА_12 та ОСОБА_7 обставин укладення зазначених договорiв та не усунув низки iнших протиріч, які є суттєвими для справи.
Спрямованість умислу ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 на вчинення щодо нього шахрайських дій, підтверджується й самою ОСОБА_6 (протокол допиту вiд 11.07.2019р. та одночасного допиту від 07.08.2019р.). Про те, що домовленiсть сторiн була спрямована саме на продаж будинку їм, як подружжю, а не на його відчуження у будь-якій формі ОСОБА_7 , підтвердив й сам ОСОБА_9 в ході допиту 05.10.2018 року з фіксацією його показань на відеоносій. При цьому він підкреслив, що ....вона ( ОСОБА_6 ) була нотаріусом та сказала, що нам це вигідно!».
року заявила, оскільки « ОСОБА_3 протягом всього життя вчиняв шахрайськi дiї по відношенню до мене, я вирішила вчинити шахрайські дії відносно нього». «Також хочу уточнити те, що я шахрайських дій відносно ОСОБА_3 не вчиняла, а це все було оформлено в порядку цивільного законодавства та до передбачених нотаріальних норм». (Орфографія оригіналу збережена).
Підтверджуючи факт придбання спірного будинку ними, як подружжям. ОСОБА_6 показала, що ОСОБА_7 «не зверталась з оформленням будинку, оскільки саме ми були покупцями будинку і це було в наших інтересах. Незважаючи на вказанi безспiрнi докази шахрайських дiй, слiдчий вперто твердить про цивільно-правові відносини, не наводячи при цьому будь-яких доводів.
Крім того, слідчим взагалі не досліджено епізоду шахрайських дій. вчинених ОСОБА_6 при продажу квартири АДРЕСА_1 . Адже ордером № 226 вiд 01.11.1995 року, доводиться, що вказана квартира була надана їхній сім`ї у складі 2 чоловік- ОСОБА_6 та ОСОБА_3 під час їхнього перебування у шлюбі. Однак ОСОБА_6 одноосібно приватизувала цю квартиру у 2006 році та без його згоди продала її, а вирученi вiд продажу гроші в сумі 8000 дол. США привласнила, в той час як ст.57 СК України, яка діяла в редакції станом на момент приватизації квартири, не передбачала права особистої приватної власності дружини чи чоловіка на житло, набуте внаслідок приватизації. Отже, зазначена квартира на момент її приватизації ОСОБА_6 була їхньою спільною сумісною власністю як подружжя, відтак не могла бути одноосібно приватизованою ОСОБА_6 та проданою без його згоди.
Всупереч вимогам ч.6 ст.223 КПК України допит ОСОБА_15 в якостi свiдка проведено без участі потерпілого та його представника, як особи, яка ініціювала проведення такої слідчої дії (п.2 клопотання від 23.09.2019 року). До того ж допит свідка ОСОБА_15 10.01.2020 року проведено старшим слідчим ОСОБА_16 , якого на той час вже було відсторонено від проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.
Слідчим ОСОБА_5 у межах цього кримінального провадження досi не дано жодної правової оцінки відверто брехливим та взаємовиключним поясненням та показанням ОСОБА_7 щодо обставин придбання нею спірного будинку. (Пояснення ОСОБА_7 від 08.08.2018 року. Протоколи допиту ОСОБА_7 в якості свідка від 18.04.2019 року та від 19.08.2019 року).
Просить скасувати вказану постанову.
У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 скаргу підтримали, просили її задовольнити з викладених у ній підстав.
Слідчий ОСОБА_5 , постанова якого оскаржується, для участі у розгляді скарги не з`явився, однак направив для огляду матеріали кримінального провадження та подав заяву про розгляд скарги за його відсутності.
Заслухавши доводи осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали скарги та кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
З оскаржуваної постанови слідчого від 30 липня 2021 року вбачається, що слідчим було прийнято рішення про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Слідчий суддя при вирішенні даної скарги звертає увагу на наступні доводи заявника, викладені у скарзі.
Статтею 91 КПК України визначені обставини, які підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання, та інші.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Вичерпний перелік підстав закриття кримінального провадження міститься у ст. 284 КПК України, згідно якої кримінальне провадження закривається в разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення; встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, та інші.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.303 КПК України, рішення слідчого про закриття кримінального провадження може бути оскаржене заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Згідно ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
У відповідності до ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Надання вказівок слідчому щодо виконання/невиконання певних слідчих (процесуальних) дій віднесений КПК України до компетенції начальника органу досудового розслідування та прокурора. Разом з тим сторона кримінального провадження, зокрема потерпілий, вправі подавати клопотання про проведення інших слідчих (процесуальних) дій, відмова в задоволенні яких може бути оскаржена до суду.
Слідчий суддя наділений повноваженнями судового контролю щодо дотримання законності під час досудового розслідування.
Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.
Вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено неповноту досудового розслідування, на що звертає увагу заявник ОСОБА_3 у своїй скарзі.
Так, під час досудового розслідування, всупереч вимогам ст.ст.2, 9 КПК України, слідчим досліджувалась лише об`єктивна сторона злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Інші ознаки складу злочину, зокрема суб`єктивна сторона діянь вказаних осіб, як визначальна ознака шахрайства, досудовим слідством взагалі не досліджувалась та жодних висновків з цього питання оскаржена постанова не містить.
Мотивація постанови полягає у тому, що відносини сторін є виключно цивільно-правовими, що, на думку слідчого, нібито, виключає можливість кваліфікації дій винних як шахрайство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та суперечить зібраним у справі доказам.
Такий висновок прямо суперечить диспозиції ст.190 КК України та сталій судовій практиці, адже за змістом диспозиції ст.190 КК України заволодіння майном при шахрайстві може відбуватись в будь-яких формах. Злочин вчиняється лише з прямим умислом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є корислива мета.
Крім того, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у постанові від 24.11.2016 року у справі № 5-250кс16 зазначає наступне: «При обвинуваченні особи у вчиненні шахрайства під час укладення договорів цивільно-правового характеру слід в обов`язковому порядку встановлювати умисел особи на заволодіння майном...». Окрім цього, як стверджується у вищезгаданій постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, - «...наявність формальних (навіть належним чином оформлених) цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав, не повинна бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого ст.190 КК України».
Стверджуючи про наявність цивільно-правових відносин, слідчий, всупереч наявним доказам, не звернув уваги, що саме ці відносини слугували формою реалізації злочинного умислу організованої ОСОБА_6 групи цих осіб на вчинення щодо заявника шахрайських дій.
Дані обставини слідчим залишено поза увагою.
Окрім цього, слідчим взагалі не досліджено епізоду шахрайських дій, вчинених ОСОБА_6 при продажу квартири АДРЕСА_1 .
Після скасування слідчим суддею попередньої постанови слідчого про закриття вказаного кримінального провадження, слідчим не проведено жодної слідчої дії, в тому числі не виконано слідчих дій, необхідність проведення яких вказана в ухвалі слідчого судді від 12.02.2020 року, дана постанова слідчого не містить відповіді на поставлені слідчим суддею питання та не усуває численних недоліків проведеного досудового слідства.
Всупереч ч.6 ст.223 КПК України, допит ОСОБА_15 в якості свідка проведено без участі потерпілого та його представника, як особи, яка ініціювала проведення такої слідчої дії (п.2 клопотання від 23.09.2019 року).
До того ж допит свідка ОСОБА_15 10.01.2020 року проведено старшим слідчим ОСОБА_16 , якого на той час вже було відсторонено від проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.
Окрім цього, слідчим у межах цього кримінального провадження не було дано правової оцінки взаємовиключним поясненням та показанням ОСОБА_7 щодо обставин придбання нею спірного будинку.
З оглянутих матеріалів кримінального провадження вбачається, що письмові вказівки прокурора від 26 лютого 2020 року залишились фактично невиконаними.
За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновків про необхідність скасування даної постанови, оскільки вона не відповідає вимогам вищевказаних положень закону.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 26, 242, 303, 305-307 КПК України, слідчий суддя-
Скаргу задовольнити.
Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали слідчого судді складено 12 жовтня 2021 року.

Слідчий суддя/-/ підпис.

Суддя Володимир-Волинського
міського суду Волинської області ОСОБА_17