Дата документу 08.11.2021 Справа № 333/526/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/526/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/212/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

цивільного позивача ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, офіційно не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 2 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Запобіжний захід по кримінальну провадженню не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 50000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн. та матеріальної шкоди 4476 грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 5652 грн. 36 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Скасовано арешт, накладений на автомобіль «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Скасовано арешт, накладений на автомобіль «DAEWOO SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

29 листопада 2019 року, приблизно о 21.30 години, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «DAEWOO SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по проїзній частині вул. Ситова в м. Запоріжжі, рухаючись зі сторони вул. Північнокільцевої в напрямку вул. Космічної. В цей же час, по проїзній частині вул. Космічній, зі сторони пр. Соборного в напрямку автодороги Харків-Сімферополь, рухався автомобіль «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 . В салоні його автомобіля в якості пасажира перебувала ОСОБА_10 .

Під час подальшого руху, водій ОСОБА_7 при виїзді на перехрестя з вул. Космічної не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав перевагу у русі водію ОСОБА_9 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустив з ним зіткнення.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 10.1, 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1) Правил дорожнього руху України. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.1, 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. Технічна можливість у водія ОСОБА_7 запобігти зіткненню транспортних засобів залежала від виконання ним вимог п.п. 10.1, 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1) Правил дорожнього руху України.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а пасажир його автомобіля ОСОБА_10 отримала легкі тілесні ушкодження. Закриті переломи ІІ-ІV п`ясткових кісток лівої кисті, закритий перелом лівої променевої кістки у ОСОБА_9 самі за собою кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалий розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості, а також в частині розміру стягненої моральної шкоди на користь потерпілих.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він вчинив не злочин, а кримінальний проступок, тобто менш тяжке кримінальне діяння, який вчинено ним з необережності, у тверезому стані, через складну дорожню обстановку та проявлену ним необачність.

Також судом було встановлено відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність пом`якшуючих обставин, що давало можливість обрати йому більш м`які види покарання, передбачені санкцією ч. 1 ст. 286 КК України (штраф або виправні роботи). Суд не обґрунтував у вироку обрання більш тяжкого виду покарання та не зазначив, чому менш суворий вид покарання буде недостатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд у вироку послався на його майновий стан та відсутність офіційного працевлаштування, що, на думку суду, стало перешкодою для призначення покарання у виді штрафу або виправних робіт. Однак, така позиція суду не завадила стягнути з нього 100000 грн. моральної шкоди.

Також зазначає, що у разі призначення йому покарання у виді виправних робіт суд мав би законні підстави для застосування ст. 75 КК України.

З приводу призначення йому додаткового покарання зазначає, що він є водієм, а тому позбавлення його права керування транспортними засобами позбавить можливості заробляти гроші на його проживання та проживання членів його родини.

Крім того, вважає, що суд необґрунтовано стягнув з нього занадто великий розмір моральної шкоди на користь потерпілих.

Просить вирок змінити та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією вказаної статті, без позбавлення права керування транспортними засобами, а також стягнути з нього на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди грошову суму в розмірі 15000 грн., та на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди грошову суму в розмірі 10000 грн., а в іншій частині вирок залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений підтримав апеляційну скаргу без доповнень, зазначив, що автомобіль був застрахований та належить ОСОБА_11 , а він брав його в оренду для роботі в таксі.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу задовольнити та змінити вирок, вважав призначене покарання суворим, оскільки обвинувачений раніше ніколи не притягався до відповідальності, вчинив необережне кримінальне правопорушення без обтяжуючих покарання обставин. Також просив зменшити розмір відшкодування та не позбавляти обвинуваченого права керування.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду просив вирок суду залишити без змін та наполягав на суворому покаранні. Вказав, що цивільно-правову відповідальність власника автомобіля, яким керував обвинувачений було застраховано, разом із тим страховий поліс суду надано не було. Обвинувачений і на теперішній час продовжує надавати послуги таксі, не маючи відповідної ліцензії.

Цивільний позивач ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та вирок суду просила залишити без змін, також наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, оскільки за весь час з моменту ДТП він навіть не вибачився, не намагався будь-яким чином відшкодувати шкоду.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав рішення суду законним та обґрунтованим і просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, потерпілого, цивільного позивача та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії кримінальних проступків; визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за обставини, що пом`якшують покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції врахував думку потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання, а також той факт, що до моменту винесення вироку обвинувачений завдану злочином матеріальну шкоду навіть частково не відшкодував.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має, а в судовому засіданні апеляційного суду потерпілий та цивільний позивач заперечували щире каяття обвинуваченого та просили залишити призначене йому покарання без змін.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді 2 місяців арешту, і підстави для пом`якшення призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 286 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

На переконання колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та даних, які позитивно характеризують його особу, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 1 ст. 286 КК України, покарання не в максимальних межах санкції.

З приводу призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, оскільки керуючи транспортним засобом, він порушив два пункти Правил дорожнього руху України, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, самовпевнено та безвідповідально діяв при експлуатації транспортного засобу, а також наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіянні тілесних ушкоджень двом особам.

За таких обставин є всі підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу вирішеного судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Частино 1 статті 127 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як вбачається з обвинувального акта та викладеного у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у результаті ДТП водію ЗАЗ 1102 ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а пасажиру ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження.

Тобто пасажир ОСОБА_10 у даному кримінальному провадженні не є потерпілою в розумінні ч. 1 ст. 286 КК України, тому що їй не було спричинено середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Оскільки органом досудового розслідування чи судом ОСОБА_10 потерпілою не визнавалась, тому заявлений нею цивільний позов не випливав з пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення в даному кримінальному провадженні.

Враховуючи, що з огляду на норми ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувальному акта, цивільний позов ОСОБА_10 не підлягав задоволенню в межах даного кримінального провадження та мав бути залишений без розгляду, що не перешкоджало цій особі звернутися з відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи цивільні позови у частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції допустив порушення, які також тягнуть за собою скасування вироку в цій частині.

Так, порядок та умови здійснення страхового відшкодування за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентується Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 6 вищевказаного Закону передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Частиною 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки суду щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За правовим висновком, викладеним у п. 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176 цс 18), покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «DAEWOO SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована, але надати поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів він не може.

Даних на спростування таких доводів обвинуваченого матеріали кримінального провадження не містять.

Таким чином, у разі підтвердження факту укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у випадку виникнення деліктного зобов`язання саме страховик бере на себе (у межах суми страхового відшкодування) виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, тобто обвинуваченого ОСОБА_7 .

За вищенаведених обставин, на переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України.

Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження.

Оскільки в ході апеляційного розгляду учасники судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з дослідженням доказів по цивільному позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не звертався, а задля правильного вирішення цивільного позову необхідно провести судовий розгляд з обов`язковим дослідженням цивільного позову та наданням на його підтвердження доказів, то апеляційний суд не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх дослідження.

Крім того, задовольняючи позов ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції вирішив питання як про стягнення моральної шкоди, так і про стягнення матеріальної шкоди, а роз`єднати позовні вимоги апеляційний суд позбавлений можливості.
Враховуючи, що в апеляційній скарзі апелянтом оскаржуються розмір моральної шкоди, а також те, що питання правовідносин, які випливають з договірних стосунків із страховою компанією потребують ретельного дослідження, включаючи правильне визначення суб`єктивного складу сторін у спорі такої категорії, проведення розрахунків цивільно-правового характеру, що не притаманно кримінальному процесу з урахуванням його специфіки та термінів судового розгляду, вирок суду відносно ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду цивільного позову в порядку цивільного судочинства.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в частині вирішеного цивільного позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 скасувати, призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4