Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1468/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №279/1468/20 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2021 року, відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 2512 гривень 16 копійок за проведення експертиз.
Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 45471 гривень 67 копійок в відшкодування матеріальної шкоди та 70000 гривень в відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ПрАТ «СК`Універсальна» на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду, пов`язану з витратами на лікування у розмірі 51744,64 грн., не отриманої середньої заробітної плати в розмірі 51241,36 грн., за заподіяння інвалідності в розмірі 85014 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн.
В іншій частині в задоволенні цивільного позову відмовлено.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 31.01.2020 року о 17 годині 17 хвилин, ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки "Сіtrоеn Berlingo" державний номер НОМЕР_1 , який належить на правах індивідуальної власності ОСОБА_11 , рухався по проїзній частині вул. Сергія Кемського у м.Коростені в напрямку перехрестя з автодорогою Київ-Ковель-Ягодин не перевищуючи дозволену в межах населеного пункту швидкість, наблизився до нерегульованого пішохідного переходу, що зазначений в п.1.10 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року - «пішохідний перехід» - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу; пішохідні переходи призначаються дорожніми знаками 5.35.1; 5.35.2; 5.36.1; 5.36.2; 5.37.1; 5.37.2 ПДР, дорожньою розміткою 1.14.1; 1.14.2; 1.14.3 пішохідними світлофорами; за відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіччя, який розташований навпроти буд. №60 по вул.Сергія Кемського у м.Коростені та в порушення вимог п.18.1 ПДР, в якому сказано, що «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкості, не зупинився, щоб надати дорогу пішоходам для яких може бути створена небезпека, продовжив рух з попередньою швидкістю та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину вул. Сергія Кемського по пішохідному переходу зліва на право відносно напрямку руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: уламкового перелому скроневої та тім`яної кісток праворуч з поширенням лінії перелому на основу черепа, перелому правої виличної дуги, латеральної та медіальної кісток правої орбіти, гострої субдуральної гематоми лівої гемісфери головного мозку, геморагічного забою лівої скроневої долі головного мозку, набряку мозку, розриву барабанних перетинок з обох сторін, відкритого перелому обох кісток правої гомілки в середній треті зі зміщенням, перелому правої ключиці, правобічного пневмотораксу, синців голови, тулуба та кінцівок, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.
Порушення ОСОБА_9 , вищевказаних Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.
Дії ОСОБА_9 , які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, кваліфіковано судом за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України.
В апеляційній скарзі потерпілий просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити реальну міру покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України з обов`язковим позбавленням права керування транспортними засобами. Збільшити розмір відшкодування моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_9 на його користь моральну шкоду у розмірі 390000 гривень, в іншій частині вирок залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не врахував думку потерпілого про призначення обвинуваченому реальної міри покарання з обов`язковим позбавленням права керування транспортними засобами. Вказує, що намагання ОСОБА_9 уникнути покарання свідчить про відсутність у нього щирого каяття, що підтверджується поданим відзивом на позовну заяву, його поведінкою по відношенню до потерпілого в повсякденному житті. Зазначає, що суд не врахував тяжкі наслідки заподіяні злочином, особу потерпілого, якому у віці 30 років спричинено втрату здоров`я на все життя, протягом якого він буде відчувати біль і дискомфорт, нести моральні страждання внаслідок отриманих травм, порушення звичайного способу життя для відновлення якого потрібні матеріальні і душевні зусилля, втрату улюбленої роботи з причин стійкої втрати працездатності, тривалого перебування на лікування.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого захисник просить апеляційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду без змін. Аргументує свої доводи тим, що обвинувачений ОСОБА_12 свою вину повністю визнав, протягом досудового розслідування добровільно відшкодував 75 тис. грн, що доводить відношення ОСОБА_12 до вчиненого. Вказує, що обираючи міру покарання суд першої інстанції правильно врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, його наслідки, особу обвинуваченого. Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначає, що суд з огляду на можливість реального отримання відшкодування з врахуванням сімейного та матеріального стану обвинуваченого, прийняв справедливе рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника потерпілого, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, пояснення захисника та обвинуваченого, які просили відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги, думку прокурора, яка вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
З положень ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається. Предметом апеляційного розгляду у цій справі є призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , а також розмір відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_10 .
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно з приписами ст.75 КК, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Отже, реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні основного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 із застосуванням ст.75 КК України дотримався вище наведених вимог закону.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні основного покарання ОСОБА_9 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, його наслідки, конкретні обставини та ставлення обвинуваченого до вчиненого.
Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що ОСОБА_9 є особою молодого віку, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності (а.236 т.1), за місцем проживання, навчання та роботи характеризується позитивно (а.240-244 т.1); на спеціалізованих обліках не перебуває (а.238-239 т.1), працює (а.244 т.1), а також враховано й поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який місце ДТП не залишив, добровільно відшкодував потерпілому 75000 грн.
В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину та часткове добровільне відшкодування шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, який обґрунтовано визнав каяття ОСОБА_9 , обставиною, що пом`якшує його покарання, оскільки останній не лише визнає факт вчинення злочину, а ще й дійсно, відверто визнає свою провину у ньому, щиро жалкує з приводу цього та засуджує свої дії, готовий нести покарання, після вчинення злочину місце ДТП не залишив, протягом досудового розслідування добровільно відшкодував 75 тис. грн, що в свою чергу доводить відношення ОСОБА_12 до вчиненого. При цьому заперечення сторони захисту, на які наголошує потерпілий в поданій апеляційній скарзі, у відзиві на позовну заяву в частині відшкодування матеріальних збитків, які, крім того, не оскаржуються останнім, не можуть свідчити про відсутність щирого каяття ОСОБА_13 , а є його правом подати такі заперечення та, на думку колегії суддів, свідчать виключно про те, що обвинувачений готовий нести відповідальність і відшкодовувати реально понесені витрати потерпілим на лікування, яке необхідне потерпілому у зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою.
Крім цього, доводи апеляційної скарги потерпілого про невірне відображення судом першої інстанції позиції потерпілого в частині призначення йому покарання, колегія суддів вважає неспроможними.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції взяв до уваги позицію потерпілого ОСОБА_10 , висловлену ним в ході судового розгляду щодо призначення покарання, який при призначенні покарання обвинуваченому покладається на розсуд суду (а.115 т.1).
Судова колегія також звертає увагу на те, що позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Враховуючи усі вищезазначені обставини, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, діючи в межах своїх дискреційних повноважень, призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст.ст.75,76 КК України, оскільки вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства. Такий висновок, на думку колегії суддів, з огляду на конкретні обставини справи, відомості про особу обвинуваченого та його посткримінальну поведінку, є обґрунтованим та належним чином мотивованим.
Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Колегія суддів, залишаючи без змін оскаржуваний вирок в частині призначення обвинуваченому основного покарання, також враховує роз`яснення, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 року, згідно яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Судом першої інстанції встановлено, що злочин, скоєний ОСОБА_9 , є необережним.
Посткримінальна поведінка обвинуваченого свідчить про те, що він усвідомив та повністю визнав свою провину, щиро розкаявся у скоєному, готовий понести відповідальність за скоєне, а також вважав своїм обов`язком допомогти потерпілому та, з урахуванням своїх можливостей, відшкодувати завдану йому шкоду.
Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 2 роки зроблено з урахуванням всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання та погоджується з тим, що саме таке покарання, у обраному судом першої інстанції виді та обсязі, є справедливим та необхідним, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Разом з цим, апеляційний суд вважає, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності їх понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи потерпілого з приводу того, що виправлення обвинуваченого неможливе без застосування до нього додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на таке.
Так, санкцією ч.2 ст. 286 КК передбачене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до роз`яснень, які містяться у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
З оскаржуваного вироку вбачається, що приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_9 та попередження вчиненням ним нових злочинів без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд врахував характер та мотив дій обвинуваченого, а також виходив з того, що його дії носили необережний характер, на момент вчинення ДТП він був тверезий, офіційно працює.
Разом з цим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, в даному випадку, недостатньо врахував та не надав належної оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення, ступеню їх тяжкості, наслідкам та характеру порушень правил безпеки дорожнього руху. А саме, судом належно не враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 , наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу в порушення вимог п.18.1 ПДР, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкості, не зупинився, щоб надати дорогу пішоходам для яких може бути створена небезпека, продовжив рух з попередньою швидкістю та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину по пішохідному переходу зліва на право відносно напрямку руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя.
Зазначені обставини свідчать про грубе порушення ПДР, на думку апеляційного суду, значно підвищують суспільну небезпеку зазначеного кримінального правопорушення та вказують на необґрунтованість висновку суду щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів вважає, що завдані неправомірними діями ОСОБА_9 наслідки у виді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які поєднані з порушенням обвинуваченим п.18.1 «Правил дорожнього руху», переконливо свідчать про необхідність застосування відносно останнього додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Тому, виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_9 слід призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами із застосуванням ст.75 КК України.
На думку суду апеляційної інстанції, саме такий вид та розмір покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Що стосується доводів потерпілого ОСОБА_10 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, колегія судді зазначає наступне.
Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно до положень ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.
Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілим ОСОБА_10 заявлено відповідний цивільний позов, в якому останній, окрім матеріальної шкоди, просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок вчиненого щодо нього злочину в сумі 390000 грн. згідно уточненої позовної заяви (а.29-30, 136-138 т.1). Потерпілий ОСОБА_10 , звертаючись до суду першої інстанції із цивільним позовом про відшкодування завданої моральної шкоди, вказав, що наявність моральної шкоди, завданої ОСОБА_9 , обґрунтовується фізичними стражданнями потерпілого, пережитими у зв`язку із протиправними діями відповідача, суттєвим пошкодженням його здоров`я, стійкою втратою працездатності, а також душевними стражданнями, пов`язаними із заподіянням йому тяжких тілесних ушкоджень, які не дають йому можливості нормально жити, працювати та відпочивати. Крім того вказав, що до даного часу переносить глибокий психологічний дискомфорт, порушилася його душевна рівновага, був змінений і його звичний спосіб життя у зв`язку із необхідністю неодноразового перебування на лікуванні, перенесенні операції.
З оскаржуваного вироку вбачається, що задовольняючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди частково, судом першої інстанції враховано, що позивач поніс душевні страждання, був порушений звичайний спосіб його життя, для відновлення якого потрібні матеріальні і душевні зусилля, що призвело до вимушених змін у його житті, тривале перебування на лікуванні, перенесені операції, отримання інвалідності у зв`язку із отриманими травмами внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відчуття болю і дискомфорту й досі.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність факту завдання потерпілому моральної шкоди, і ця обставина учасниками судового провадження не оспорюється. Проте, на переконання колегії суддів, розмір відшкодування, який визначений судом першої інстанції, не відповідає ступеню моральних страждань потерпілого.
Як установлено ч.3 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на те, що втрата здоров`я людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, та з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, доводів, наведених у цивільному позові, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілому ОСОБА_10 , в даному випадку, на думку колегії суддів, необхідно збільшити до 150 000 грн., що буде відповідати характеру, обсягу та глибині його душевних страждань.
При цьому, колегія суддів враховує майновий стан обвинуваченого (працює, довідки про доходи від 22.11.2021, 23.11.2021) бере до уваги позицію представника потерпілого, який під час апеляційного розгляду наполягав на необхідності збільшення розміру грошового стягнення із обвинуваченого в рахунок відшкодування завданої його діями моральної шкоди потерпілому.
Згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення (в порядку ст.414КПК України).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання в порядку ч.2 ст.409 КПК України - скасуванню, з ухваленням нового вироку.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд -
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 - задовольнити частково.
Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 в частині призначеного покарання та стягнення моральної шкоди скасувати.
Постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України - 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_9 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку 2 (два) роки з покладенням на нього обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

На вирок апеляційного суду, який набирає законної сили негайно після його проголошення, учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді :