Номер провадження: 11-кп/813/1931/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000533 від 03 квітня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кілія Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працевлаштованого, до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-27 серпня 2020 року Київським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин;

-23 лютого 2021 року Київським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням статей 70, 71 КК України, до покарання у виді арешту на строк 4 місяці 6 днів;

-19 квітня 2021 року Київським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до покарання у виді арешту на строк 5 місяців;

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини,
встановлені судом першої інстанції

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за вироком Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року, більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання відраховується з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання стосовно процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 02 квітня 2021 року приблизно о 14 годині 10 хвилин обвинувачений ОСОБА_8 знаходячись біля складського приміщення розташованого на території ПАТ «Платан Плюс» по провулку Дачному, 2 в м. Одесі, підшукуючи майно яким можливо незаконно заволодіти вирішив проникнути до складського приміщення з метою його огляду.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливі мотиви, впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії носять таємний характер, ОСОБА_8 проник до складського приміщення, шляхом злому навісного замку, звідки таємно викрав чотири алюмінієві каструлі загальною вартістю 2550 гривень, після чого переніс дані алюмінієві каструлі до іншого складського приміщення, яке розташоване на відстані приблизно 20 метрів, від вищевказаного складського приміщення, для їх схову та в подальшому вивезення з території ПАТ «Платан Плюс».

Однак о 14 годині 30 хвилин обвинувачений ОСОБА_8 був викритий потерпілим ОСОБА_9 при спробі покинути територію, де розташоване складське приміщення у зв`язку з чим з причин, що не залежали від його волі, він не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, та залишив викрадене майно у іншому складському приміщенні, а сам втік з місця вчинення злочину.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій він не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, ступінь доведеності вини та кваліфікацію своїх дій, просив вирок суду змінити та призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

Обвинувачений просив врахувати обставини, передбачені ст.66 КК України, які на його думку пом`якшують покарання, а саме:

1)щире каяття у вчиненому злочині;

2)наявність на утриманні неповнолітнього сина;

3)наявність міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання;

4)позитивні характеристики за місцем проживання;

5)вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.

Обвинувачений зазначив, що він не мав корисливого умислу на вчинення крадіжки, а інкримінований йому злочин був вимушений вчинити внаслідок відсутності грошових коштів на лікування своєї дитини, яка у березні 2021 року хворіла на COVID-19.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні

Обвинувачений ОСОБА_8 та його безоплатний захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, головуючий суддя роз`яснив обвинуваченому наслідки розгляду кримінального провадження за скороченою процедурою в порядку ч.3 ст.349 КПК України і що в такому разі він буде позбавлений можливості оскаржувати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками не закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд при призначенні покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував в якості обставин, що пом`якшують покарання його щире каяття та визнання вини.

Обставин, передбачених ст.67 КК України, які б обтяжували покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції встановлено не було.

Також суд врахував, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, а також дав оцінку матеріалам, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 .

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про необхідність призначення йому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, оскільки обвинувачений до цього вже три рази притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та маючі непогашені та незняті в установленому законом порядку судимості, повторно намагався вчинити крадіжку, проте не зміг довести звій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Така поведінка обвинуваченого свідчить про його підвищену суспільну небезпечність, стійку злочинну злочину спрямованість та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Обставини, які просив врахувати обвинувачений, а саме: наявність на утриманні неповнолітнього сина, наявність міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання, а також позитивні характеристики за місцем проживання, на переконання апеляційного суду не є достатніми для звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки злочинна діяльність ОСОБА_8 носить систематичний характер.

Крім того під час апеляційного розгляду не було доведено, що інкримінований злочин ОСОБА_8 вчинив внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.

Слід зазначити, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.185 КК України, яке на думку апеляційного суду в повній мірі відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4