Справа № 347/774/19
Провадження № 11-кп/4808/9/22
Категорія ч.4 ст. 187 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року продовжено запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, на 60 днів - до 18 лютого 2022 року включно. Визначено заставу у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 340500 гривень.

Цією ж ухвалою продовжено запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою, на 60 днів - до 18 лютого 2022 року включно. Визначено заставу у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 340500 гривень.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та адвокат ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу. Просять скасувати ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року в частині обрання відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначення розміру застави та застосувати відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою. Вважають ухвалу суду незаконною та необґрунтованою.

В обґрунтування апеляційних доводів захисники вказують на те, що прокурор, в порушення вимог ст.184 КПК України, не послався на жодні конкретні матеріали, які підтверджують обставини, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а також які б підтверджували наявність хоча б одного із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. За таких обставин, суд першої інстанції розглядаючи необґрунтоване клопотання прокурора був позбавлений можливості достовірно встановити обставини, з`ясування яких згідно із ч. 1 ст. 194 КПК України є обов`язковим.

Зокрема, захисники вважають, що висновок суду про можливість вчинення обвинуваченим спроб переховуватись від суду ґрунтується виключно на тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та суворості можливого покарання. Водночас суд проігнорував, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, є одруженим та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; його дружина ніде не працює, а тому обов`язок утримувати сім`ю лежить виключно на ньому; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; до затримання працював в правоохоронних органах охоронником взводу охорони об`єктів публічної безпеки Мукачівського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Закарпатській області, де позитивно характеризувався. Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 перебуває під вартою з 06.09.2018, тобто більше трьох років. За час перебування під вартою у ОСОБА_8 погіршився стан здоров`я та розвинулось ряд захворювань, зокрема: Кардіосклероз дифузний. Гіпертонічна хвороба II ст., Гіпертонічна ангіопатія сітківки ока. Гепатоз, тощо. Вказані факти підтверджуються відповідними довідками Філії державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України».

В свою чергу, ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, має постійне місце проживання в АДРЕСА_1 , позитивно характеризується. З 06.09.2018 року ОСОБА_9 перебуває під вартою, тобто більше трьох років.

Вважають необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можуть незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів, інших обвинувачених, оскільки в ході судового розгляду даного кримінального провадження Богородчанським районним судом були допитані потерпілі, які вказали про відсутність претензій до обвинувачених та відмовились від своїх цивільних позовів. Окрім цього практично всі свідки вже допитані в ході судового розгляду. Окрім цього за час досудового розслідування та судового розгляду не було подано будь-якої інформації про можливі спроби здійснення впливу на свідків чи потерпілих зі сторони обвинувачених. Підстав перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, також не обґрунтовано судом, зібрані стороною обвинувачення письмові докази знаходяться в суді, та досліджуються на даному етапі справи. Двоє обвинувачених по справі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не знаходяться під вартою, проте належним чином виконують покладені на них обов`язки, а тому доводи прокурора про можливість вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дій спрямованих на перешкоджання судовому розгляду є необґрунтованими.

Вважають, що сторона обвинувачення не довела належним чином неможливість застосування до обвинувачених біль м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, а тому суд першої інстанції при розгляді клопотання обов`язково мав розглянути можливість застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 інших (альтернативних) запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою.

Крім того, вважають, що розмір застави на рівні 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є необґрунтовано завищеним та завідомо непомірним для ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Суд не вказав якими конкретними фактами та обставинами керувався визначаючи розмір застави. Під час судового засідання 22.06.2020 року потерпілі ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 повністю відмовилися від заявлених ними цивільних позовів оскільки матеріальна та моральна шкода їм відшкодована в повному обсязі. Суд першої інстанції вказані обставини проігнорував, будь-якої правової оцінки їм в оскаржуваній ухвалі не надав. Також зазначають, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 знаходяться в неволі, та не можуть сплатити заставу, яку визначає суд, оскільки така є значною зважаючи на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 понад три роки та три місяці не працюють, та не мають змоги заробити на заставу в значному розмірі. Водночас, згідно із довідкою про доходи, яка видана 14.02.2019 року Управлінням поліції охорони в Закарпатській області, сукупний розмір нарахованої ОСОБА_8 заробітної плати за останні шість місяців роботи становить всього 17 089,89 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , їхні захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисників обвинувачених, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Долинського районного суду Івано-Франківської області перебуває обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_15 за ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 286 КК України, ОСОБА_16 за ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263 КК України.

Злочини, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно до ст.12 КПК України, є тяжкими та особливо тяжким злочинами.

Під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження раніше обраного щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів та визначенням застави 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з тим, що строк запобіжного заходу закінчується 27 грудня 2021 року, а встановлені під час досудового слідства ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати, а тому підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Під час розгляду клопотань прокурора про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , особи обвинувачених та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК ризиків, які не зменшилися, а саме: можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, та дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених.

Так, підставами вважати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебуваючи на волі, можуть переховуватися від суду, є те, що вони обвинувачуються у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів і у разі визнання їх винуватими, ризик втечі для них може бути менш небезпечним ніж призначене покарання і процедура його відбування. При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не мають постійного місця проживання в Івано-Франківській області, що може спонукати їх уникнути правосуддя.

Підставами вважати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, можуть незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні, є те, що останніх не допитано в ході судового розгляду Долинським районним судом Івано-Франківської області, який розпочав новий розгляд провадження із стадії підготовчого судового засідання, після надходження його з Богородчанського районного суду Івано-Франківської області.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , серед яких є тяжкі та особливо тяжкий злочин, за які передбачене покарання виключно у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує їх тримання під вартою та унеможливлює застосування до них більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинувачених.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд враховував не лише тяжкість злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинувачених під вартою.

Посилання захисників на певні дані про особи обвинувачених не є визначальними обставинами, які давали б можливість обрати їм запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Щодо доводів сторони захисту про непричетність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до вчинених злочинів, то такі не заслуговують на увагу, оскільки оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість на даній стадії судового розгляду апеляційним судом перевірці не підлягають.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув питання щодо можливості обрання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 альтернативного запобіжного заходу, оскільки оскаржуваною ухвалою визначено обвинуваченим заставу у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, дані про їх особи, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинувачених, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 176-178,183,194,331,376,404,405,407,418,419,422-1КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5