Номер провадження: 11-сс/813/1145/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, у кримінальному провадженні №0000772 від 15.04.2021 року,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року ОСОБА_8 підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, у кримінальному провадженні №0000772 від 15.04.2021 року, продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, до 13.09.2021 року, з утриманням в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор».

Рішення суду мотивоване тим, що ризики, встановлені в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2021 року, не зникли та продовжують існувати, а в рамках кримінального провадження необхідно провести ряд процесуальних дій, у зв`язку з чим продовжений строк досудового розслідування,

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій звертає увагу на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, зокрема захисники зазначає, що:

- підозра, про яку повідомлено ОСОБА_8 , не відповідає доказам, доданим до клопотання щодо обрання запобіжного заходу та є необґрунтованою

- наведені у клопотанні слідчого ризики є нічим не підтвердженим припущеннями;

- ризик впливу на свідків та потерпілого повністю спростовуються наданими останнім показаннями у протоколі допиту від 15.04.2021 року та іншими наявними у справі доказами;

- посилання на притягнення підозрюваного до відповідальності за інше кримінальне правопорушення суперечать презумпції невинуватості;

- підозрюваний має постійне місце мешкання, перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 , яка має приватний бізнес, має малолітню доньку від першого шлюбу;

- отриманні травми не дають гарантій не погіршення стану здоров`я при тривалому утриманні;

- переховуватись від суду підозрюваний наміру не має, як і наміру скоювати нові злочини.

На підставі наведеного простить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту за місцем мешкання, визначити розмір застави як альтернативний запобіжний захід у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні захисник підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, скасувати оскаржувану ухвалу та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту за місцем мешкання.

Прокурор зазначив, що оскаржувана ухвала слідчого судді є обґрунтованою, слідчим суддею правило було встановлено наявність ризиків та надана ним належна оцінка , на недоведеність яких посилається захисник підозрюваного. Окрім того повідомив, що на даний час ОСОБА_8 повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 255-1 КК України, а саме за фактом умисного встановлення або поширення в суспільстві злочинного впливу, що у сукупності із тим, що на даний час в Овідіопольському районному суді Одеської області на розгляді перебуває кримінальне провадження №0000155 від 08.03.2020 року відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.146, ч.2 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, дає підстави вважати, що на разі існують ризики, передбачені п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000772 від 15.04.2021 року відносно ОСОБА_8 підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Щодо посилань апеляційної скарги на необґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 підозри та її невідповідності доказам, доданим до клопотання слідчого про продовження запобіжного заходу, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Згідно матеріалів поданого клопотання, 22.05.2021 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України за кваліфікуючими ознаками вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Аналіз норм КПК України дає підстави дійти до висновку про те, що КПК України оперує поняттям доказування, яке у даному випадку втілюється у понятті «обґрунтованість підозри», а також у стандарті «достатніх підстав».

Разом з тим, чинним КПК України не визначено саме поняття «обґрунтованість підозри».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, при повідомлені особі про підозру при вказаних обставинах, КПК України передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав».

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням і є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри (рішення ЄСПЛ у справах «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 та «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990).

Аналогічно, в п. 175 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» наведено поняття «обґрунтована підозра», яке означає, що існують факти й інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ, розумна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, про яку йдеться у статті 5 (підпункт с) пункту 1) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин.

Також ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, черга до яких надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, відповідно обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Крім того, відповідно до п. 73 рішення «Степуляк проти Молдови» (Stepuleac v. Moldova), 8207/06, 6 листопада 2007 року, ЄСПЛ вказує на те, що інформація, яка перебуває у розпорядженні об`єктивного спостерігача, повинна давати можливість останньому дійти висновку щодо можливості причетності особи до вчинення конкретного правопорушення.

Стандарт переконання «обґрунтована підозра» достатньо вимогливий, хоча значно слабкіший за стандарт «поза розумним сумнівом», який вимагається для кримінального засудження.

При цьому, на етапі досудового розслідування слідчий суддя неуповноважений вирішувати питання, які підлягають вирішенню судом під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, з`ясовувати наявність складу кримінального правопорушення в діях підозрюваної особи, правильність кваліфікації цих дій, оцінювати докази у справі з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Крім того, враховуючи положення п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, відповідно до якої повідомлення про підозру є лише початковою стадією притягнення до кримінальної відповідальності, оцінка обґрунтованості підозри не повинна пред`являти до наданих доказів у кримінальному провадженні таких же високих вимог, як під час прийняття рішення про висунення обвинувачення чи прийняття рішення судом по суті розгляду кримінального провадження.

Слідчий суддя повинен, ґрунтуючись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, встановити певну співрозмірність між рівнем обмеження прав і свобод підозрюваного, з одного боку, та між рівнем обґрунтованості повідомленої підозри, з іншого.

Підозра повідомлена ОСОБА_8 підтверджується: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.04.2021 року, протоколами допиту потерпілого ОСОБА_10 , протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 15.04.2021 року, протоколом про результати контролю за вчиненням злочину від 29.04.2021 року, протоколом про результати аудіо-відео контролю особи від 02.07.2021 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 18.06.2021 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 22.06.2021 року, та іншими матеріалами клопотання в сукупності.

Враховуючи вимоги п.1 ч. 1 ст. 194 КПК України, які узгоджуються з наведеними рішеннями ЄСПЛ, слідчий суддя, не вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_8 , належність та допустимість наданих стороною обвинувачення доказів, виходячи лише з фактичних даних, що містяться в матеріалах, доданих до клопотання, дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованої підозри, тобто його причетність до вчинення злочину за викладених у клопотанні обставин.

Посилання ж апелянта на те, що ризики, наведені у клопотанні слідчого є нічим не підтвердженим припущеннями, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування слідчим суддею наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.

Апеляційний суд, відхиляючи посилання апелянта на відсутність ризику впливу на свідків та потерпілого, звертає увагу на наступне.

В частині існування ризику впливу підозрюваного на потерпілих та свідків в рамках кримінального провадження, слідчим суддею було враховано, що перебування у статусі підозрюваного може викликати у ОСОБА_8 активні дії щодо впливу на потерпілого та свідків, з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки жоден зі свідків та потерпілий безпосередньо судом допитані не були, а показання, що надавалися на досудовому розслідуванні, не можуть лягти в обґрунтуванні судових рішень.

Крім того, оскільки у випадку подальшого можливого направлення обвинувального акту до суду відносно ОСОБА_8 потерпілий та свідки будуть допитуватися безпосередньо судом, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризику ймовірного впливу підозрюваним на потерпілих та свідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже, лише з моменту надання показань свідками у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання, з огляду на положення стст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні..

Соціальні зв`язки підозрюваного, на які звертає увагу його захисник у апеляційній скарзі, апеляційний суд відхиляє, оскільки, на переконання апеляційного суду, наявність місця проживання та власного бізнесу не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати вище зазначені ризики, обставини ж щодо перебування на утриманні підозрюваного цивільної дружини та малолітньої дочки, належними доказами стороною захисту підтверджені не були.

Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_8 , попри висловлений ним намір не переховуватись від суду та вчиняти нові злочини, у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу на вказаній стадії кримінального процесу ані слідчому судді, ані апеляційному суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання на притягнення підозрюваного до відповідальності за інше кримінальне правопорушення суперечать презумпції невинуватості апеляційний суд знаходить слушними, втім вважає, що відповідні обставини, в контексті вирішення питання про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст .177 КПКП України у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 , є характеризуючими та такими, що повинні бути прийняті до уваги.

Апеляційний суд також відхиляє посилання апеляційної скарги та пояснення сторони захисту на те, що отриманні травми не дають гарантій не погіршення стану здоров`я при тривалому утриманні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що підозрюваний не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наявності ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, неможливим є застосування жодного із більш м`яких запобіжних заходів забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, тому застосування тримання під вартою, на даному етапі є виправданим.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Аналізуючи вищевикладені обставин в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статями 177, 178, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, у кримінальному провадженні №0000772 від 15.04.2021 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4