ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/669/21 Справа № 711/3606/19 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів секретаря судового засідання за участі: прокурора обвинуваченого захисника потерпілого представника потерпілого та цивільного позивача - адвоката ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000266 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , цивільного позивача ОСОБА_11 та прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 вересня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, маючого на утримання неповнолітню дитину 2010 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком в 3 (три) роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 36950 грн.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь:

- цивільного позивача ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 175000 грн.;

- потерпілого ОСОБА_9 понесені витрати за надання правової допомоги в сумі 3000 грн.;

- держави витрати на залучення експертів в сумі 7884,32 грн.

Скасовано арешт на автомобіль марки BMW-318 р.н. НОМЕР_1 , накладений ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.11.2018.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речового доказу,

в с т а н о в и л а :

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 16.11.2018 близько 20 години 30 хвилин, керуючи автомобілем «BMW - 318», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись по вул. Симиренківська від вул. Чигиринська в напрямку вул. Гетьмана Сагайдачного, поблизу перехрестя вулиць Симиренківська та Нарбутівська в м. Черкаси, порушуючи вимоги пунктів 2.3 б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, зі змінами та доповненнями, не стежив за дорожньою обстановкою, був не уважний, перевищуючи, максимально дозволену швидкість руху у населеному пункті, близько 78 км/год, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який відповідно до висновків експертів № 03-01/970 від 22.11.2018 та № 03-01/970/35 від 25.03.2019, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, переходив проїзну частину зазначеної вулиці поза межами пішохідного переходу, справа-наліво, відносно напрямку руху автомобіля, чим в свою чергу порушив вимоги розділу 4 Правила дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, зі змінами та доповненнями «Обов`язки і права пішоходів», не впевнившись в безпечності своїх дій, в темний час доби, вийшов на проїзну частину, чим змусив водія автомобіля «BMW - 318», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , приводити автомобіль в екстрене гальмування.
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 03-01/970 від 22.11.2018 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми голови, тулуба та кінцівок, що ускладнилась розвитком шоку, та від яких знаходячись в КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги Черкаської міської ради», помер. При судово-токсикологічній експертизі крові трупа виявлений етиловий спирт в кількості 0,58 проміле. Така концентрація може відповідати легкому ступеню алкогольного сп`яніння у живих людей.
Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «BMW - 318», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , а саме вимог пунктів 2.3 б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 4/159 від 26.03.2019, знаходяться у причинному зв`язку з виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди та настання наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 порушує питання про скасування вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.09.2021 через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_7 внаслідок м`якості і неправильне вирішення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди. Просить призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі без подальшого застосування положень ст. 75 КК України. Крім того стягнути з обвинуваченого на його користь 300000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, наклавши арешт на автомобіль «BMW - 318», р.н. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 .
Потерпілий ставить під сумнів наявність в кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 . Зазначає, що суд не вмотивував в чому саме полягало активне сприяння обвинуваченого у розкритті кримінального правопорушення. Крім того, визнавши обставиною, що пом`якшує покарання часткове відшкодування шкоди, суд не врахував, що ОСОБА_7 без попереднього узгодження з ним, самостійно перерахував на картковий рахунок 25 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а матеріальна шкода завдана його злочинними діями не відшкодована навіть частково. Також вказує на відсутність щирого каяття в діях обвинуваченого, оскільки він не шукав шляхи примирення з потерпілою стороною, а навпаки після спілкування з ним щодо відшкодування шкоди спричиненої внаслідок ДТП, подав до правоохоронних органів заяву про те, що він вимагав від нього кошти. На даний час ОСОБА_7 не розкаявся, не просив у потерпілого вибачення, не жалкував з приводу вчиненого та не осуджував своєї поведінки.
При призначенні ОСОБА_7 покарання судом помилково враховано ту обставину, що порушення правил ПДР ОСОБА_9 є в причинному зв`язку із ДТП, оскільки останній переходив проїзну частину вулиці Симиренківська по лінії тротуару і діяв у відповідності до вимог п. 4.7 ПДР України. Разом з цим обвинувачений повністю усвідомлював свої дії, рухався в населеному пункті зі швидкістю, яка перевищувала допустиму більше ніж у два рази, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, тому його дії не можуть бути розцінені як злочин з необережною формою вини.
Стверджує, що рух автомобіля в момент наїзду на пішохода зі швидкістю, яка більше ніж у два рази перевищувала максимально допустиму, понад 100 км/год, має бути розцінений як обставина, що обтяжує покарання ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі, недоліки якої, на виконання ухвали від 18.10.2021 виправлено його представником адвокатом ОСОБА_10 , цивільний позивач ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції змінити, в частині неправильного вирішення заявленого ним цивільного позову та стягнути з цивільного позивача ОСОБА_7 на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 300000 грн.
Стверджує, що розмір моральної шкоди - 175000, який задоволено судом на його користь, є занадто малим та не пропорційним до спричиненої йому моральної шкоди, яка полягає у фізичних і духовних стражданнях, та наслідків ДТП. Зазначає, що таку шкоду він також буде нести і у подальшому шляхом понесення додаткових витрат на проведення поминальних обідів, на що ним буде витрачено значні грошові кошти та багато фізичних сил, здоров`я і нервів, що є продовженням спричинення моральної шкоди.
Вказує, що смерть батька вибила його з нормального ритму життя, він був змушений шукати час для лікування від нервового потрясіння, отримання сторонньої допомоги, що негативно вплинуло на його життя, життя його родини, самопочуття.
Зазначає, що завдана йому моральна шкода внаслідок ДТП має бути відшкодована за рахунок ОСОБА_7 , який не вживає заходів для її відшкодування.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку від 16.10.2021 через невідповідність покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить, дослідивши характеризуючі дані на ОСОБА_7 , визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.
Прокурор, посилаючись на положення ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначає, що судом безпідставно застосовано положення ст. 75 КК України та звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, без належного його обґрунтування.
Звертає увагу, що ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, наслідком якого є настання смерті пішохода ОСОБА_9 і, хоч і визнав вину, цивільний позов визнав частково та починаючи з 2019 року не відшкодував завдану потерпілому шкоду, обмежившись сумою, яка була сплачена до цього. Наведене, на думку прокурора, ставить під сумнів щире каяття обвинуваченого.
Стверджує, що покарання ОСОБА_7 із звільненням від його відбування, явно не буде сприяти досягненню мети покарання, а прояв гуманності і поблажливості, враховуючи тяжкість наслідків, що настали, в даному випадку, є необґрунтованим.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_8 подані заперечення, які зводяться до безпідставності апеляційних вимог в повному обсязі.

В судове засідання не з`явився цивільний позивач ОСОБА_11 , який, як встановлено під час апеляційного розгляду, перебуває в Чехії. Оскільки в судове засідання прибув адвокат ОСОБА_10 , який на підставі ордеру від 01.10.2021, Серія ЧК № 123301 діє в інтересах цивільного позивача ОСОБА_11 , апеляційний розгляд здійснюється за відсутності останнього, що узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора в підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення, апеляційних скарг потерпілого та цивільного позивача в повному обсязі, потерпілого ОСОБА_9 та представника потерпілого і цивільного позивача - адвоката ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні вимоги і просили апеляційні скарги задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_8 про законність, обгрунтованість вироку суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційних скарг, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , цивільного позивача ОСОБА_11 та прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_12 до задоволення не належать.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального і кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та учасниками судового провадження не оспорюється. З огляду на наведене, при розгляді доводів, наведених в апеляційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, колегія суддів визнає правильною.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують його.

При призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Зокрема, в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином з необережною формою вини, обставини його вчинення, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, по місцю проживання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в якості обставин, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування завданої шкоди, за відсутності обставин, що його обтяжує, і обґрунтовано призначено ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі.

З огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення обвинуваченим ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, в результаті якої ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження від яких помер, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про доцільність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в межах строків, передбачених ст. 55 КК України.

На думку колегії суддів, покарання ОСОБА_7 призначене за санкцією частини статті КК України у визначених судом межах, узгоджується із загальними засадами призначення покарання, його меті, не становить «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для пом`якшення ОСОБА_7 призначеного судом покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, в тому числі, яз застосуванням ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено. Даних про наявність обставин, що є пом`якшуючими покарання обвинуваченого, з огляду на положення ст. 66 КК України, або можуть бути визнані такими, стороною захисту не надано і з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення та дані, що характеризують особу ОСОБА_7 , колегія суддів визнає необґрунтованими доводи потерпілого ОСОБА_9 про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у максимальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України і доводи прокурора про доцільність збільшення терміну позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами до 2 років, як додаткового покарання, що, за санкцією частини статті, є альтернативним.

Вирішуючи вимоги щодо безпідставності визнання судом обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та часткового відшкодування шкоди, колегія суддів враховує, що за п. 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку.

Під «щирим каяттям» розуміється критична оцінка особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність

ОСОБА_13 каяття не охоплюється виключно визнанням вини та формальним вибаченням перед потерпілим, а є комплексом проявів, які виявляються у критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалася та нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою винуватість у повному обсязі, критично оцінює і осуджує власну поведінку про що свідчить зайнята ним позиція під час судового і апеляційного розгляду та, хоч і не попросив вибачення у потерпілого, про що він зазначає в апеляційній скарзі, однак частково у добровільному порядку відшкодував ОСОБА_9 25 000 грн. в рахунок відшкодування шкоди завданої його злочинними діями.
Те, що ОСОБА_14 подав заяву до правоохоронних органів з приводу вимагання ОСОБА_9 грошових коштів, не стосується даного кримінального провадження та не ставить під сумнів наявність у нього щирого каяття у вчиненому.
Активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення є добровільне в якійсь формі своїми активними діями надання винним допомоги органам досудового розслідування або суду у з`ясуванні тих обставин вчинення кримінального правопорушення, що мають істотне значення для повного його розкриття.

Не зважаючи на те, що судом не вмотивована наявність активного сприяння ОСОБА_14 у розкритті кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, така обставина обґрунтовано визнана пом`якшуючою покарання обставиною.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду, як зазначалося вище, обвинувачений винуватість у вчиненому визнав у повному обсязі, давав суду показання по суті пред`явленого йому обвинувачення і жодним чином не перешкоджав суду в розгляді кримінального провадження. Більш того, за змістом обвинувального акта, слідчий і прокурор також вважали за необхідне визнати обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 - активне його сприяння в проведенні досудового розслідування, а будь-яких спростувань наявності такої обставини, потерпілим ОСОБА_9 не наведено.

Колегія суддів визнає необґрунтованим посилання потерпілого ОСОБА_9 про необхідність визнання в якості обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення з перевищенням максимально допустимої швидкості руху автомобіля, оскільки за нормами ч. 3 ст. 67 КК України, при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують обставини, не зазначені в ч. 1 ст. 67 КК України.
Твердження потерпілого про те, що ОСОБА_7 рухався понад 100 км/год, не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а наведені ОСОБА_9 в апеляційній скарзі розрахунки, не спростовують висновків експерта № 4/159 від 26.03.2019 і № 4/157 від 16.04.2019 про те, що мінімальна розрахована швидкість руху автомобіля в умовах ДТП складала 78 км/год. В будь-якому випадку, при призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції цілком враховано фактичні обставини провадження, в тому числі і те, що він, до наїзду на пішохода ОСОБА_9 , перевищив максимально дозволену швидкість руху у населеному пункті рухаючись понад 78 км/год, чим допустив порушення п. 12.4 ПДР України.

Крім того колегія суддів визнає такими, що не узгоджуються з вимогами матеріального закону і посилання потерпілого ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_7 діяв з прямим умислом і його дії не можуть бути розцінені як злочин з необережною формою вини.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними. У зв`язку з цим психічне ставлення особи слід визначати як до факту порушення правил, так і до наслідків цього порушення. Порушення правил може бути вчинене з прямим умислом або зі злочинною недбалістю. Щодо наслідків вина особи може бути тільки необережною (злочинна самовпевненість або злочинна недбалість). З огляду на наведене, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України визнається необережним.
Якщо спричинення смерті або тілесних ушкоджень охоплювалося умислом водія, то діяння кваліфікується як умисний злочин проти життя та здоров`я, чого не вбачається з пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.
Щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 та приходить до наступного.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Довженко проти України», який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, в тому числі, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані на обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який вину у вчиненому визнав в повному обсязі, частково відшкодував заподіяну потерпілому шкоду, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, за не встановленням даних про те, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, що виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Судом також обґрунтовано враховано, що незважаючи на те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення внаслідок грубого порушення ПДР України, зокрема п. 2.3 б), 12.3, 12.4 і саме його дії знаходяться в причинному зв`язку із заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень від яких він помер, останній також допустив порушення ПДР та, не впевнившись в безпечності своїх дій, в темний час доби, переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу.

Доводи потерпілого ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_9 переходив проїзну частину вулиці Симиренківська по лінії тротуару і діяв у відповідності до вимог п. 4.7 ПДР України, колегія суддів визнає такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження і встановленими судом обставинами ДТП.
З огляду на викладене, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік та подальшим звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України, тому колегія суддів не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, потерпілим та прокурором в апеляційних скаргах не наведено.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого після ухвалення щодо нього вироку, чим фактично досягнута мета покарання, колегія суддів дійшла висновку про наявність обґрунтованих підстав стверджувати, що виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб він довів своє виправлення.

Колегія суддів також цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 і цивільного позивача ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який вирішено з урахуванням положень ст. 128, 129 КПК України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1194 ЦК України, ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та роз`яснень, наведених в постановах Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», вважаючи суми визначені судом до відшкодування такими, що відповідають критеріям розумності і справедливості.

Стягнення з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальної шкоди в сумі 36950 грн., а також з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 понесених витрат за надання правової допомоги в сумі 3000 грн., учасниками кримінального провадження не оскаржується.

Щодо суми моральної шкоди спричиненої смертю потерпілого ОСОБА_9 , яка стягнута з обвинуваченого ОСОБА_7 і яка наразі оскаржується потерпілим ОСОБА_15 та цивільним позивачем ОСОБА_11 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 129, абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня винуватості особи, яка завдала моральну шкоду, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її винуватості, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 та ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» цивільним позивачем ОСОБА_11 та потерпілим ОСОБА_9 , в рамках кримінального провадження, заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_9 . За цивільним позовом вони просили стягнути, зокрема, стягнути: з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 (брат загиблого) 243000 грн. моральної шкоди; з ПАТ «Стахова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_9 50000 грн. моральної шкоди.

02.04.2019 потерпілий ОСОБА_9 та цивільний позивач ОСОБА_11 змінили свої позовні вимоги про що подали до суду позовну заяву про відшкодування майнової матеріальної та немайнової (моральної шкоди), завданої смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зі змінами та доповненнями. За зміненим цивільним позовом вони просили, зокрема, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 (син загиблого) 300000 грн. моральної шкоди.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 (брат загиблого) просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду в сумі 300000 грн. Такі вимоги потерпілого не узгоджуються з вимогами, які були заявлені ним та цивільним позивачем ОСОБА_11 (сином загиблого) в зміненому цивільному позові за яким моральну шкоду в сумі 300000 грн. вони просили стягнути на користь ОСОБА_11 . З огляду на наведене вимоги ОСОБА_9 про стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 300000 грн. судом апеляційної інстанції не розглядаються, оскільки виходять за межі заявлених вимог в уточненому цивільному позові від 02.04.2019.

В апеляційній скарзі цивільний позивач ОСОБА_11 просив збільшити розмір моральної шкоди, яка належить стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 .

Вирішуючи апеляційні вимоги ОСОБА_11 , колегія суддів виходить з того, що розглядаючи цивільний позов в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь цивільного позивача ОСОБА_11 моральної шкоди, місцевий суд урахував, що в результаті дій обвинуваченого йому, як сину померлого ОСОБА_9 , було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у моральних і фізичних стражданнях внаслідок смерті батька, триваючому розладі його нормального життя.

Дотримуючись положень ст. 23 ЦК України, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини обвинуваченого, інших обставин, які мають істотне значення, судом частково задоволено заявлені позовні вимоги до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди на суму 200000 грн. Судом також обґрунтовано враховано, що оскільки потерпілому ОСОБА_9 обвинуваченим ОСОБА_7 вже перераховано 25000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, ця сума підлягає відрахуванню із загальної задоволеної суми відшкодування і остаточна сума до стягнення належить 175000 грн.

Підстав для збільшення визначеної до відшкодування на користь цивільного позивача суми моральної шкоди, яка належить стягненню з обвинуваченого, під час апеляційного розгляду не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якою регламентовано, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

У цьому кримінальному провадженні встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 в темну пору доби переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу, чим порушив вимоги розділу 4 Правила дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, зі змінами та доповненнями «Обов`язки і права пішоходів», що вказує на те, що його груба необережність сприяла виникненню і збільшенню завданої шкоди.
Що стосується вимог потерпілого і цивільного позивача про накладення судом апеляційної інстанції арешту на автомобіль марки BMW-318 р.н. НОМЕР_1 , у рахунок забезпечення цивільного позову, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.11.2018 на автомобіль марки BMW-318 р.н. НОМЕР_1 було накладено арешт з метою забезпечення збереження речового доказу, як такий, що зберіг на собі сліди злочину та необхідності проведення ряду експертиз, слідчих дій із його залученням.

Ухвалюючи судове рішення суд, на виконання вимог ст.ст. 368, 374 КПК України, обґрунтовано скасував накладений на підставі ухвали слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.11.2018 арешт на автомобіль, який накладався не з метою забезпечення цивільного позову, оскільки потреба у забезпеченні його схоронності як речового доказу відпала, а у подальшому, на виконання положень ст. 100 КПК України, повернув його за належністю власнику.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.09.2021 щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а:
Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , цивільного позивача ОСОБА_11 та прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_12 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді