Номер провадження: 11-кп/813/752/21
Номер справи місцевого суду: 501/2080/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_12 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 08 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001350 від 15 жовтня 2017 рокувідносно

ОСОБА_11 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Горлівка Донецької області, громадянина України, який має вищу освіту, одруженого, пенсіонера, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини,
встановлені судом першої інстанції.

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 08 липня 2020 року ОСОБА_11 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, визнаний невинуватим на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України - у зв`язку із недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, і виправданий.

Органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачувався в завданні умисного удару малолітньому потерпілому ОСОБА_14 , який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, за таких обставин.

20 серпня 2016 року, приблизно о 17 год. 30 хв., ОСОБА_11 у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс малолітньому потерпілому ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один удар долонею правої руки по обличчю, а саме по щоці з лівого боку. Від отриманого удару потерпілий почав падати на правий бік, однак його піймала невстановлена особа. Внаслідок нанесеного удару потерпілому було спричинено фізичного болю, тілесних ушкоджень не заподіяно.

На думку сторони обвинувачення ОСОБА_11 , своїми умисними діями, що виразилися у завданні умисного удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.126 КК України.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду скасувати.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що кримінальне провадження відносно нього було сфабриковане працівниками поліції, тому вирок має бути постановлений на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, а саме відсутності події злочину.

Прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, призначити йому покарання у виді виправних робіт на 6 місяців та, на підставі ст.49 та ч.5 ст.74 КК України, звільнити ОСОБА_11 від призначеного покарання у виді виправних робіт.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та не надав оцінки показам потерпілого та свідків в частині завдання фізичного болю потерпілому.

Прокурор зазначила, що висновки суду, викладені у судовому рішенні містять істотні суперечності, а саме: суд зазначив, що нанесення обвинуваченим удару по щоці потерпілого підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні, однак показів потерпілого недостатньо для встановлення факту спричинення фізичного болю, оскільки в медичній документації відсутні опис місця і площі больових відчуттів, куди припав удар і травмуюча дія.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції зазначивши, що на поведінку та покази потерпілого вплинули наявність тиску від дорослої людини та його хвилювання на реакцію батьків.

Суд не взяв до уваги, що доросла людина міцної статури нанесла удар підлітку-інваліду, що дійсно могло спричинити йому фізичний біль.

На думку прокурора, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, безпідставно виправдавши ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Представник потерпілого ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду скасувати, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, та призначити йому покарання у виді виправних робіт на 6 місяців.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновки суду, викладені у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки містять істотні суперечності.

Суд зазначив, що нанесення обвинуваченим удару по щоці потерпілого підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні, однак показів потерпілого недостатньо для встановлення факту спричинення фізичного болю, оскільки в медичній документації відсутні опис місця і площі больових відчуттів, куди припав удар і травмуюча дія.

На думку представника потерпілого, судом не було взято до уваги такі об`єктивні дані:

- потерпілий скаржився на фізичний біль лікарю під час відвідування ним травмпункту 20.08.2016 року;

- показання потерпілого про те, що обвинувачений його вдарив кулаком по лівій щоці та почав тягнути за праву руку до під`їзду, після чого потерпілий сидів на сходинках і плакав;

- не враховано фізичні дані дорослого чоловіка та неповнолітньої дитини-інваліда;

- показання свідка ОСОБА_15 , який бачив, що потерпілий плаче та показання інших свідків, які бачили, що обвинувачений тягнув потерпілого за руку до під`їзду.

Представник потерпілого не погоджується з висновком суду про те, що для підтвердження фізичного болю необхідне експертне дослідження, оскільки законодавством проведення такої експертизи не передбачено.

На думку представника потерпілого суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції зазначивши, що на поведінку та покази потерпілого вплинули наявність тиску від дорослої людини та його хвилювання на реакцію батьків.

За таких обставин представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції ухвалив вирок без встановлення об`єктивних обставин справи та відхили одні докази, надаючи перевагу іншим.

Позиція учасників апеляційного провадження в судовому засіданні.

Обвинувачений ОСОБА_11 та захисник ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити. При цьому заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого.

Прокурор ОСОБА_7 та представник потерпілого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_12 підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частиною 3 ст.404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 та представник потерпілого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_12 у своїх апеляційних скаргах, не погоджуючись з висновком суду першої інстанції про недоведеність, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, наполягали на тому, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Між тим, для перевірки відповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд має перевірити обставини, встановлені під час кримінального провадження за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України таке повторне дослідження фактичних обставин може бути здійснено апеляційним судом на підставі відповідного клопотання учасників судового провадження.

Однак під час апеляційного розгляду прокурор та представник потерпілого відмовилися заявляти клопотання про повторне дослідження доказів, оскільки вважали це недоцільним.

При цьому апеляційний суд зазначає, що в даному випадку, з урахуванням того, що ОСОБА_11 був виправданий у пред`явленому йому обвинуваченні, то повторне дослідження доказів сторони обвинувачення за власною ініціативою суду є неприпустимим, оскільки це суперечить таким засадам кримінального провадження як диспозитивність та змагальність сторін.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав про те, що суд, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на розгляд сторонами, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, не наділений повноваженнями за власною ініціативою відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_11 суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

При розгляді зазначеного кримінального провадження відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У п.146 рішення у справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» (1998 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_11 поза розумним сумнівом. При цьому суд виходив з наступного.

ОСОБА_11 інкримінується умисне нанесення удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень ч.1 ст.126 КК України.

Основним безпосереднім об`єктом цього злочину є здоров`я особи, а об`єктивна сторона вказаного злочину полягає, зокрема, у завданні удару.

Апеляційний суд дослідивши оскаржений вирок, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нанесення обвинуваченим удару по щоці потерпілого підтверджено зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який показав суду першої інстанції, що 20 серпня 2016 року він перебував у дворі будинку АДРЕСА_2 та стріляв у повітря з рогатки, не бачучи куди саме потрапляли постріли. У дворі будинку були припарковані автомобілі. Його покликав якийсь чоловік та запитав чи він розбив скло у автомобілі. Вони підійшли до транспортного засобу обвинуваченого та він побачив, що заднє скло автомобіля розбите. В цей час з будинку вийшов обвинувачений, нічого не спитав, поглянув на автомобіль та вдарив його кулаком по лівій щоці. Вдарив один раз. Він відчув біль, почав падати та його підхопив цей чоловік. ОСОБА_11 забрав його у чоловіка, викрутив йому праву руку та почав тягнути його до будинку. Те, що обвинувачений вдарив його бачила сусідка, яку він до цього бачив на балконі 4 поверху будинку. Йому було боляче від удару по обличчю та він злякався. Після цього матір відвезла його до лікарні м. Чорноморська, де він розказав, що у нього болить голова та рука.

- показаннями свідка ОСОБА_16 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що в серпні 2016 року вона вийшла на загальний балкон будинку, який виходить у двір та побачила, як з під`їзду вийшов ОСОБА_11 , підійшов до ОСОБА_13 , вдарив його правою рукою по лівій щоці;

- показаннями свідка ОСОБА_17 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що 20 серпня 2016 року вона була вдома, а син гуляв у дворі з рогаткою. Через деякий час сусіди подзвонили у домофон її квартири та сказали зійти у двір. Вийшовши у двір будинку, вона побачила, що її син стоїть у дворі та плаче. Сусіди розповіли їй, що ОСОБА_11 напав на ОСОБА_13 та побив його. Вона бачила, що щока у сина була червона від удару;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що 20 серпня 2016 року, ввечері, у дворі будинку побачив потерпілого, який плакав та скаржився, що його по щоці вдарив ОСОБА_11 .

За таких обставин апеляційний суд вважає, що показання потерпілого та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , є послідовними, взаємоузгодженими з іншими матеріалами кримінального провадження, дослідженими в ході судового розгляду в суді першої інстанції, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність підстав вважати, що обвинувачений наніс потерпілому удар по щоці.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що, згідно з ч.1 ст.126 КК України, завдання удару утворює склад відповідного злочину за двох умов, а саме такий удар: 1) завдав потерпілому фізичного болю; 2) не спричинив тілесних ушкоджень.

Під фізичним болем розуміється такий психічний стан особи, який характеризується стражданнями, спричиненими фізичним впливом на його тіло, а страждання, в свою чергу, це сукупність вкрай неприємних, обтяжливих або болісних відчуттів живої істоти, при яких вона відчуває фізичний і/або емоційний дискомфорт, біль, стрес, нестерпні муки. Разом з тим, незважаючи на істотне значення психічної складової для встановлення ознаки фізичного болю, яка значною мірою залежить від сприйняття певних дій особою, щодо якої вони вчиняються, для встановлення ознак, передбачених ч.1 ст.126 КК України, недостатньо лише оцінювати таке сприйняття потерпілим. Фізичний біль, як ознака, із якою закон пов`язує підставу кримінальної відповідальності, має суб`єктивно-об`єктивний характер. Попри надання переваги першій (суб`єктивній складовій, як відчуття болю потерпілим), ця ознака має оцінюватись у сукупності із іншими ознаками та доказами, які можуть дати змогу оцінити ознаку фізичного болю з об`єктивної (незалежної) точки зору.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження під час судово-медичного дослідження (обстеження), проведення судово-медичної експертизи, а також первинного звернення до медичного закладу 20 серпня 2016 року скарг на біль від удару потерпілий не висловлював.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає слушними висновки суду першої інстанції про те, що окрім показань потерпілого інших об`єктивних даних про те, що останній від удару по лівій щоці відчував фізичний біль не встановлено. Саме по собі таке твердження ОСОБА_13 не може беззаперечно свідчити про те, що він дійсно від цих дій відчув фізичний біль. У медичній документації, а також наданих суду висновках експертів відсутній докладний опис місця і площі больових відчуттів, куди припав удар і травмуюча дія, що свідчить про відсутність підстав вважати, що удар, завданий ОСОБА_11 потерпілому, спричинив останньому фізичного болю.

Свій висновок з цього приводу суд першої інстанції обґрунтував наступними доводами.
Під час подій які відбувались одразу після зіткнення потерпілого з обвинуваченим, на поведінку малолітнього потерпілого ОСОБА_13 не могла не вплинути та обставина, що його застали біля автомобіля потерпілого з розбитим заднім склом, а обвинувачений одразу почав його звинувачувати у спричиненні шкоди. При цьому ОСОБА_13 під час допиту в суді підтвердив, що стріляв у дворі будинку з рогатки у невизначені цілі та не бачив куди саме потрапляли постріли.

Незалежно від наявності винуватості ОСОБА_13 у побитті скла автомобіля, він безумовно усвідомлював суть ситуації та її конфліктність. Наявність тиску з боку дорослої людини та її певну агресивність внаслідок пошкодження автомобіля, з одного боку, його залежність від батьків та бажання не засмутити їх, з іншого боку, все це безумовно могло впливати на подальшу поведінку потерпілого - підлітка.

ОСОБА_13 усвідомлював значимість своїх свідчень щодо зазначених подій та ступінь зовнішнього прояву ним для позитивної сторонньої оцінки оточуючими та батьками, що також ставить під сумнів беззаперечність тверджень потерпілого, що він відчув фізичний біль від удару, завданим обвинуваченим ОСОБА_11 .

Про це зокрема свідчить і протиріччя між показаннями потерпілого, який вказує, що його нібито вдарили кулаком в обличчя, і показаннями свідків, що бачили на щоці ОСОБА_13 сліди від пальців руки, а у протоколі прийняття заяви матері потерпілого ОСОБА_17 про вчинене кримінальне правопорушення вона вказала, безумовно зі слів сина, що ОСОБА_11 завдав удар по обличчю долонею, а не кулаком.

За таких обставин, апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження апеляційної скарги представника потерпілого про те, що суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції зазначивши, що на поведінку та покази потерпілого вплинули наявність тиску від дорослої людини та його хвилювання на реакцію батьків, оскільки зазначене є частиною мотивів, яким суд керувався, ухвалюючи рішення.

Крім того, суд першої інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_18 лікаря КНП «Чорноморська лікарня», про те, що у потерпілого під час візуального огляду виявлено, нібито, набряк обличчя, що могло бути наслідком удару кулаком, оскільки ці показання спростовуються висновками експертиз, що підтверджують відсутність тілесних ушкоджень у потерпілого, зокрема:

- висновком комісійної судово-медичної експертизи від 27 вересня 2018 року № 204 (т.2, а.с.101-107), відповідно до якого при первинному судово-медичному огляді ОСОБА_13 01 вересня 2016 року яких-небудь видимих тілесних ушкоджень і їх слідів, що належать до зазначеного терміну нанесення ушкоджень (20 серпня 2016 року), не виявлено. Згідно з довідкою травмпункту №5684 від 20 серпня 2016 року у потерпілого було «забиття м`яких тканин області лівої щоки». Такий діагноз не обґрунтований об`єктивними клінічними даними (у ділянці лівої щоки не описано наявності яких-небудь тілесних ушкоджень-синців, саден, ран тощо). Згідно з п.4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості ушкоджень» діагноз «Забій (м`яких тканин) голови, грудної клітини, живота тощо не враховується при оцінці ступеня тяжкості за умов, що він встановлений на основі суб`єктивних факторів і не підтверджується об`єктивними відомостями». Тому цей діагноз згідно з п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості ушкоджень» не може бути прийнятий до уваги при встановленні ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та не підлягає медичній оцінці, що передбачена п.4.9 «Правил…». Таким чином об`єктивних даних про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень внаслідок подій 20 серпня 2016 року, не має;
- висновком судово-медичної експертної комісії від 27 березня 2019 року № 08-497/2018пп за матеріалами кримінального провадження (т.2, а.с.135-142), відповідно до якого виходячи з даних дослідної частини «Акта судово-медичного дослідження (обстеження)» №109 від 01 вересня 2016 року при первинному судово-медичному огляді потерпілого будь-яких видимих ушкоджень м`яких тканин шкіри (саден, синців, ран) не встановлено. Згідно з довідкою травмпункту Іллічівської лікарні №5684 від 20 серпня 2016 року ОСОБА_13 був встановлений діагноз: «Забій м`яких тканин області лівої щоки». Щодо судово-медичної оцінки цього діагнозу експертної комісією зазначено, що у вищезазначеній довідці не має відповідного морфо-клінічного обґрунтування лікарями зазначеного діагнозу з описом відповідних посттравматичних змін м`яких тканин шкіри ділянки лівої щоки (посттравматичного набряку, синців, саден, ран тощо). У наданій на експертизу медичній карті амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_13 , про встановлення йому будь-яких ушкоджень не зазначається. Будь-якої іншої медичної документації із зазначенням про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 в розпорядження експертної комісії надано не було. Враховуючи викладене, експертна комісія вважала, що за наявними судово-медичними даними об`єктивно підтвердити діагноз: «…Забій м`яких тканин області лівої щоки…» та врахувати його при судово-медичному визначенні ступеню тяжкості тілесних ушкоджень (керуючись приміткою п.4.6 пп.4.13.1, 4.13.4 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень не є можливим. За таких обставин експертна комісія дійшла висновку про те, що за наявними об`єктивними судово-медичними даними у ОСОБА_13 будь-яких тілесних ушкоджень, в тому числі внаслідок подій 20 серпня 2016 року не встановлено.
Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо недоведеності, що в діянні ОСОБА_11 є склад кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Оцінивши сукупність доказів, зібраних органом досудового розслідування, суд першої інстанції дійшов об`єктивного висновку про те, що докази, які б беззаперечно, без сумніву доводили винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України стороною обвинувачення надані не були, тому суд першої інстанції правильно розтлумачив сумніви стосовно доведеності вини обвинуваченого на його користь.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Виправдовуючи ОСОБА_11 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в статтях 373-374 КПК України і навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд дійшов висновків про недоведеність в його діянні складу кримінального правопорушення, а тому апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є об`єктивними і всебічними, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів.
Доводи прокурора та представника потерпілого, викладені в апеляційних скаргах, щодо наявності достатніх доказів вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вони повністю спростовані висновками суду першої інстанції наведеними у виправдувальному вироку, які апеляційний суд вважає правильними та обґрунтованими.
На підставі викладеного апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_12 підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду залишенню без змін.
Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Керуючись статтями 370, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 08 липня 2020 року, яким ОСОБА_11 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, визнаний невинуватим на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України - у зв`язку із недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, і виправданий залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4