Провадження № 1-в/344/248/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника: ОСОБА_4 ,

представника УВП №12: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про приведення у відповідність до чинного законодавства вироку Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року та заміну довічного покарання на позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років, -

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотання про про приведення у відповідність до чинного законодавства вироку Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року та заміну довічного покарання на позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років. Своє клопотання мотивує тим, що рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року покарання у виді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи, є несумісним із вимогами Конституції України та не відповідає статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з чим, на думку засудженого, покарання у виді довічного позбавлення волі є неконституційним і воно має бути замінене на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк, фактично відбутий ним, що становить 17 років та 6 місяців.

У судовому засіданні засуджений щодо вирішення клопотання покладається на розсуд суду.

Захисник засудженого клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав, вказаних у клопотанні.

Прокурор у судовому засіданні висловився проти задоволення клопотання та заявив, що покарання у виді довічного позбавлення волі не визнавалося неконституційним, а механізму заміни даного покарання більш м`яким чинне законодавство не визначає.

Представник УВП №12 у судовому засіданні щодо задоволення клопотання засудженого покладається на розгляд суду.

Заслухавши пояснення засудженого, його захисника, прокурора та представника УВП № 12, дослідивши матеріали справи та особову справу засудженого ОСОБА_6 , суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2002 року ОСОБА_6 засуджено за ст.93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «и» КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Вказаний вирок набрав законної сили 31.10.2002 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно частини першої статті 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно із ч.2 ст.87 Кримінального кодексу України, актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Будь-яких даних про те, що ОСОБА_6 звертався у встановленому порядку до Президента України з заявою про помилування та (у разі звернення) про результати розгляду такої заяви, подане засудженим суду клопотання не містить.

Засуджений ОСОБА_6 у своєму клопотанні зазначає, що його подальше тримання в УВП суперечитиме ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтям 3, 23, 28, 63 частини 3 Конституції України, а дане клопотання має бути задоволене на підставі чинного законодавства та рішень Конституційного Суду України.

Згідно із ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

У своєму рішенні «Пєтухов проти України» (№2) (Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019) Європейський суд з прав людини постановив одноголосно, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку із неможливістю скорочення довічного вироку заявника.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що дана справа, в тому, що стосується неможливості скоротити довічний вирок, розкриває системну проблему, яка закликає до впровадження заходів загального характеру. Характер визнаних порушень у відповідності до ст.3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду (п. 194, Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019).

Таким чином, Європейський Суд з прав людини констатував порушення ст.3 Конвенції у вищезазначеній справі, та встановив системну проблему, яка закликає до необхідності вжиття державою загальних заходів у виді реформи системи перегляду довічних вироків.

Вказане рішення Суду в частині заходів загального характеру повинно виконуватись в порядку, визначеному статтями 13-15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до п.а ч.2 ст.3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Таким чином, виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини повинно відбуватися шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. При цьому даним рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Отже, виходячи з наведеного, суд не вправі підміняти собою законодавчий орган та створювати норми права. Задоволення такого клопотання означало би, що суд своїм рішенням усунув прогалини в чинному законодавстві щодо систем перегляду вироків, якими осіб довічно позбавлено волі, та на власний розсуд визначив умови та підстави заміни довічного покарання на позбавлення волі, в тому числі шляхом визначення терміну можливого перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі.

Положеннями статті 51 КК України, довічне позбавлення волі передбачено як окремий вид покарань, що можуть бути призначені за вчинення злочинів.

Суд зазначає, що призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі згідно рішення Конституційного Суду України №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року відповідає Конституції України, яка має найвищу юридичну силу порівняно з усіма іншими нормативними актами, що видаються та діють в Україні, зокрема й з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому рішенням Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року положення КК України щодо можливості призначення такого покарання, як довічне позбавлення, зокрема й за вчинення злочинів, передбачених за ст.93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «и» КК України (в редакції 1960 року), неконституційними не визнавалися.

Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі є конституційним, що повністю спростовує доводи останнього.

Вказане вище в сукупності свідчить, що клопотання засудженого ОСОБА_6 є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.81, 82 КК України, статтями 537, 539 КПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання ОСОБА_6 про приведення у відповідність до чинного законодавства вироку Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року та заміну довічного покарання на позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років - відмовити.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд.

Суддя Наталія ДЕРКАЧ