УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 501/2080/17
провадження № 51-6076ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст судових рішень

За вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 8 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (далі ? КК) і виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачувався в завданні умисного удару малолітньому потерпілому ОСОБА_7 , який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, за таких обставин.

20 серпня 2016 року, приблизно о 17:30, ОСОБА_6 у дворі будинків номер АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс малолітньому потерпілому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , один удар долонею правої руки по обличчю, а саме по щоці з лівого боку. Від отриманого удару потерпілий почав падати на правий бік, однак його піймала невстановлена особа. Внаслідок нанесеного удару потерпілому було спричинено фізичного болю, тілесних ушкоджень не заподіяно.

На думку сторони обвинувачення ОСОБА_6 , своїми умисними діями, що виразилися у завданні умисного удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 126 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 23 вересня 2021 року вирок залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представника потерпілого вказує про те, що ухвала апеляційного суду є незаконною і підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Також зазначає, що ця ухвала апеляційного суду не відповідає приписам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Стверджує, що апеляційний суд не перевірив доводів, зазначених в апеляційній скарзі представника потерпілого.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК). Цей перелік є вичерпним.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас представник потерпілого в касаційній скарзі оспорює оцінку достовірності доказів дану судами, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків судів фактичним обставинам, що не є предметом касаційного розгляду.

Приймаючи рішення, апеляційний суд взяв до уваги, що суд допитав свідків, на яких у касаційній скарзі посилається представник потерпілого, дав оцінку достовірності показань потерпілого, свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суди оцінили їх в сукупності, дослідили висновки експертиз, взяли до уваги фактичні дані слідчого експерименту та обґрунтували свій висновок про те, що ОСОБА_6 підлягає виправданню відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, при цьому істотних порушень вимог КПК не допустили, в тому числі вимог ст. 419 КПК.

Апеляційний суд обґрунтував свої висновки тим, що крім показань потерпілого інших об`єктивних даних про те, що останній від удару по лівій щоці відчував фізичний біль не встановлено. Саме по собі таке твердження ОСОБА_4 не може беззаперечно свідчити про те, що він дійсно від цих дій відчув фізичний біль. У медичній документації, а також наданих суду висновках експертів відсутній докладний опис місця і площі больових відчуттів, куди припав удар і травмуюча дія, що свідчить про відсутність підстав вважати, що удар, завданий ОСОБА_6 потерпілому, спричинив останньому фізичного болю.

Крім цього, як убачається з касаційної скарги, представник потерпілого у межах питань, які віднесені до компетенції Верховного Суду, оскаржує судове рішення лише на підставах істотного порушення вимог КПК, що передбачене п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.

Згідно зі сталою судовою практикою, викладеною в постановах об`єднаної палати від

23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к) та від 14 вересня 2020 року (справа

№ 740/3597/17), засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні. Об`єднана палата зробила висновок, що вказані вище норми кримінального процесуального законодавства мають в однаковій мірі застосовуватися як під час нового розгляду після скасування вироку за необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.

У зв`язку з цим у ході повторного розгляду справи в суді апеляційної інстанції суд буде позбавлений можливості погіршити становище обвинуваченого, оскільки для цього в касаційній скарзі необхідно було вказати на неправильність висновків суду про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність як на додаткову підставу для скасування судового рішення, а не лише на істотні порушення кримінального процесуального закону.

Крім цього, відповідно до статей 403, 432 КПК не допускається внесення до касаційної скарги змін, які призводять до погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на касаційне оскарження. В цьому провадженні строк на касаційне оскарження закінчився 24 грудня 2021 року, тому представник потерпілого позбавлений можливості внести доповнення або зміни до касаційної скарги та ставити питання про погіршення становища ОСОБА_6 .

Таким чином, у будь-якому випадку за цих обставин апеляційний суд буде позбавлений права за скаргою представника потерпілого постановити новий вирок та визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 126 КК, як про це просить представник потерпілого.

Оскільки з касаційної скарги і доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3