Справа №591/28/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/537/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 28.12.2020 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 в якій він просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 28.12.2020 року, відносно ОСОБА_9 , скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиенні злочину за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок суду просив залишити без зміни.

Крім цього, прокурор просив дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, процесуальні документи, в тому числі і ті, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 .

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 3 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_9 покладено обов`язки не виїзжати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації в органи з питань пробації та повідомляти про зміну місця проживання, навчання та роботи.

Закрито провадження у справі в частині цивільних позовів Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_9 .

Долю речового доказу вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначав, що фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого та правильність правової кваліфікації його дій він не оспорює, а от призначене обвинуваченому покарання, зокрема звільнення обвинуваченого від відповідальності за ст. 75 КК України, вважає м`яким.

Прокурор не погоджувався з висновком суду про те, що пом`якшуючими покарання обвинуваченого обставинами слід визнаити щире каяття та відшкодування витрат на лікування, оскільки в ході досудового розслідування та на початку слухання справи судом обвинувачений свою вину не визнав та у вчиненному каяття не проявляв. Лише потім, під час дослідження доказів сторони обвинувачення обвинувачений ОСОБА_9 змінив свою позицію стосовно своєї винуватості та надв суду зізнавальні покази. З огляду на викладене, щире каття як таке фактично було відсутнє.

Також, на перконання прокурора, суд не врахував тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину за який передбаченого покарання аж до 8 років позбавлення волі.

Вказане і стало причиною безпідставного застосування відносно обвинуваченого ст. 75 КК України та його звільнення від покарання з випробуванням.

Не погоджувався прокурор і з позицією суду в частині не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Суд вказав, що робота обвинуваченого залежить, в тому числі, від керування транспортними засобами, проте будь-яких доказів цьому до суду і ні самим обвинуваченим, а ні його захисиком під час судового розгляду не надано. Крім того, в мотивувальній частині вироку зазначено, що до обвинуваченого ОСОБА_9 можливо не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, проте у резолютивній частині вироку жодного слова про застосування чи незастосування додаткового покарання взагалі не зазначено.

На апеляційну скаргу прокурора обвинуваченим ОСОБА_9 подано заперечення в яких він просив вирок суду першої інстанції відносно нього залишити без зміни, а прокурору відмовити у задоволенні вимог його скарги (а.с. 47 т.2).

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 23.08.2019 року близько 14:20 год ОСОБА_9 , керував автомобілем «Volkswagen», н.з. НОМЕР_1 та рухався по вул. Г.Кондратьєва в напрямку СНАУ в м. Суми, та в районі буд. 143, знехтувавши безпекою дорожнього руху, не врахувавши дорожню обстановку, не зупинившись перед нерегульованим пішохідним переходом, щоб дати дорогу пішоходам ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які переходили по ньому проїзну частину справа-наліво відносно напрямку руху автомобіля, допустив наїзд на них.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав легкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, перелому склепіння основи черепа, забою головного мозку, пластинчатої епідуральної гематоми лівої ділянки зліва, лінійного перелому середньої третини акулової дуги зліва, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Водій ОСОБА_9 допустив порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., яким передбачено, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Допущене водієм ОСОБА_9 порушення вимог п. 18.1 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною подією та наслідками, що наступили.

Заслухавши доповідь судді, думки прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому призначити реальну міру покарання без застосування ст. 75 КК України та поруч з основним покарання призначити і додаткове повкарання, думки обвинуваченого ОСОБА_9 і захисника ОСОБА_8 , які проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора заперечили, просили вирок суду залишити без зміни, вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в своїй сукупності колегія суддів дійшла таких висновків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Винність обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, доведена дослідженими судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України доказами і в апеляційній скарзі прокурором не заперечується.

При призначенні ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції врахував думку потерпілих, характрир і стінь суспільної небезпечності скоєного злочину, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття (що вбачається з його показань та поведінки в процесі розгляду по відношенні до потерпілої сторони), відшкодування заподіяних збитків потерпілій та витрат на лікування, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, характеризуючі особу обвинуваченого дані, який до кримінальної відповідальності не притягувався, не одружений, має молодий вік та позитивно характеризується за місцем роботи і проживання.

Врахувавши вказане суд дотримався вимог ст. 65 КК України і призначив покарання, вид якого відповідає вчиненому та особі обвинуваченого 3 роки позбавлення волі, з чим також в апеляційній скарзі погоджувався прокурор.

Щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, та не призначення йому поряд з основним покаранням і додаткового позбавлення права керувати транспортними засобами, з чим не погоджувався прокурор, то колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи всі вищенаведені обставини у своїй сукупності, та позитивні дані щодо особи обвинуваченого, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним злочину, думку потерпілих, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих, молодий вік обвинуваченого та вчинення злочину не судимою особою, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та наявність відповідних для цього підстав, наведених в оскаржуваному вироку суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора в частині безпідставного застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст.75 КК України є необґрунтованою.

Щодо апеляційних доводів прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів вважає, що в цій частині вирок також обгрунтований, оскільки суд виходив з того, що ОСОБА_9 є не судимою особою, працює та суду не надано матеріалів, які б свідчили про системне порушення водієм ОСОБА_9 правил дорожнього руху раніше, так само як і не спростовано тверджень захисту про те, що робота обвинуваченого залежить в тому числі від керування транспортними засобами.

Не надано таких відомостей колегії суддів і в ході апеляційного переглду справи.

Натомість обвинуваченим ОСОБА_9 вказано, що шкоду потерпілим ним відшкодовано, претензій до нього вони не мають, і в суді першої інстанції на позбавленні його волі чи призначенні йому додаткового покарання, вони не наполягали.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги прокурора щодо скасування вироку суду, ухвалення нового вироку з призначенням обвинуваченому реальної міри основного та додаткового покарання.

Висновки ж прокурора про відсутність в обвинуваченого каяття, так як той на початку розгляду справи вини не визнавав, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки оцінює поведінку обвинуваченого по завершенню повне визнання вини та відшкодування завданої шкоди, яка необхідна для лікування потерпілої, що в даному випадку є ключовим. З поведінки обвинуваченого вбачається жаль поєднаний з конкретними діями, що безумовно свідчить про щире каяття ОСОБА_9 .

Щодо тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, на яку прокурор також посилався як на підставу для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 реальної міри покарання, то колегія суддів погоджується з тим, що дійсно злочин тяжкий, однак враховує і те, що він з категорії ненавмисних, і сама по собі його тяжкість не може бути єдиною підставою для позбавлення особи волі.

Також колегія суддів не вважає підставою для скасування вироку відсутність в резолютивній частині вироку відомостей про додаткове покарання, оскільки з мотивувальної частини вироку чітко вбачається те, що суд першої інстанції вирішив його не призначати.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 28.12.2020 року відносно ОСОБА_9 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4