ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/664/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №323/2371/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання щодо засудженого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Петрівка Генічеського району Херсонської області, який до взяття під варту проживав у АДРЕСА_1 , відбуває покарання у державній установі «Оріхівська виправна колонія (№88)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просила ухвалу скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання умовно-достроково. Посилалась на те, що засуджений позбавлений можливості повноцінно працювати через постійний біль та тривале лікування травмованої раніше правої ключиці. Зауважувала на щирому каятті засудженого.

Повідомлений через державну установу «Оріхівська виправна колонія (№88) про час та місце апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_8 із заявами про участь в судовому засідання на адресу апеляційного суду не звертався.

Враховуючи положення ч.5 ст.539 КПК, а також позицію учасників процесу, які не заперечували проти проведення судового засідання за відсутності засудженого, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду апеляційної скарги захисника по суті.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволені, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_8 засуджено вироком Великобілозерського районного суду Запорізької області від 06.03.2019 року за ч.2 ст.185 КК України, та на підставі ст.71 КК України йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду від 08.08.2019 року зазначений вирок в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасовано та призначено останньому на підставі ч.4 ст.70, ч.1 ст.71 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі, зарахувавши йому у строк покарання відбуте покарання за вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 31.05.2018 року у виді трьох місяців арешту.

Засуджений звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні даного клопотання, виходив з того, що засуджений ОСОБА_8 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

Відповідно до положень КВК України основаним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.

При вирішенні питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення необхідно враховувати, чи стала особа на шлях виправлення, чи прагне засуджений до такого виправлення, чи є позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, а саме: зразкова поведінка, сумлінне ставлення до праці.

Висновки про становлення особи на шлях виправлення слід робити не лише за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

Зазначених вимог суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого дотримався.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, що у відповідності із положеннями ст.12 КК є злочином середньої тяжкості.

За час відбування покарання засуджений не мав жодного заохочення. При цьому засудженим було 5 разів порушено встановлений режим тримання, чотири із яких розцінені як злісні порушення. Зазначене певним чином характеризує поведінку засудженого під час відбування ним покарання.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 був працевлаштований на виробництві установи згідно угоди ЦПХ, втім через неякісне та несвоєчасне виконання робіт трудові правовідносини з ним було припинено та угоди цивільно-правового характеру з цього приводу з ним у подальшому не укладались. Крім того, до робіт з благоустрою установи за час перебування в установі засуджений ОСОБА_8 не залучається та відповідного бажання не виявляє.

Між тим, сумлінне ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого на протязі усього періоду відбуття покарання.

ОСОБА_8 не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується, не намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, порушує правила пожежної безпеки, не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Крім того, засуджений не прагне підвищення наявного загальноосвітнього рівня, та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок, не бажає приймати участь в самодіяльних організаціях установи та організації виховних заходів , які проводяться в установі.

Отже суд першої інстанції, розглядаючи клопотання засудженого, з достатньою повнотою перевірив наявні в матеріалах особової справи документи, які свідчать про поведінку засудженого протягом усього часу його перебування в установі відбування покарання та роботу, і належним чином мотивував в ухвалі свої висновки про те, що ОСОБА_8 не довів своє безумовне виправлення та перевиховання.

Переконливих аргументів, які би спростовували зазначені висновки суду, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Твердження з приводу того, що засуджений не працює в установі через постійний біль та тривале лікування отриманої раніше травми колегія суддів сприймає критично, адже жодних вагомих доказів на підтвердження цього апелянтом не надано.

Щире каяття засудженого у вчиненому не є беззаперечною підставою для висновку про можливість умовно-дострокового звільнення останнього від призначеного судом покарання. Крім того, зі змісту характеристики засудженого вбачається, що ОСОБА_8 провину в скоєному визнає, але робить це з метою отримання поблажливості до себе.

Також колегія суддів при прийнятті рішення враховує, що метою вироку є не тільки виправлення засудженого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, але й кара, як відплата за вчинений злочин. У вказаній якості, кара не тільки визначає характер покарання, а й значною мірою забезпечує досягнення всіх цілей покарання, а забезпечення цієї мети, є обов`язковою відповіддю держави на вчинення злочину, а також сам факт призначення необхідного і достатнього покарання, певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого та суспільства.

Відтак, колегія суддів вважає, що обставини даної справи свідчать про відсутність достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_8 , а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Дата документу 07.02.2022 Справа № 323/2371/21