Ухвала

іменем України

6 січня 2022 року

м. Київ

справа № 344/19470/18

провадження № 51-42ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Івано-Франківського міського суду від 9 липня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року щодо нього.

Зміст судових рішень

За вироком Івано-Франківського міського суду від 9 липня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, на строк 1 рік 3 місяці; за ч. 1 ст. 366 КК ? до покарання у виді штрафу в розмірі 4250 грн із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, на строк

1 рік 3 місяці.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Суд першої інстанції розглянув справу з урахуванням вимог ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта і визнав ОСОБА_4 винуватим у пред`явленому обвинуваченні.

Як установив суд, ОСОБА_4 , будучи службовою особою директором Калуського навчального центру дистанційних комунікацій Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника», наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, діючи умисно, з корисливих мотивів, всупереч вимогам статей 8, 19, 68 Конституції України, статей 3, 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції»,

19 вересня 2018 року близько 16:25, перебуваючи на Вічевому майдані в м. Івано-Франківську поруч із закладом громадського харчування «Best Burger Pizza», розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , одержав від ОСОБА_5 неправомірну вигоду в розмірі 300 дол США, що відповідно до курсу НБУ становило 8445 грн, за вчинення на користь ОСОБА_6 дій із використанням свого службового становища, а саме внесення відомостей та видачі довідки про те, що ОСОБА_6 начебто є студентом І курсу спеціальності «Початкова освіта» педагогічного факультету ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника», при цьому достовірно знаючи про те, що ОСОБА_6 не є студентом І курсу педагогічного факультету зазначеного навчального закладу денної форми навчання, умисно склав та видав

ОСОБА_5 завідомо неправдивий офіційний документ довідку про навчання на педагогічному факультеті ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» денної форми навчання ОСОБА_6 .

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 29 вересня 2021 року вирок залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений вказує про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи кримінального провадження, а вирок ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що він не є суб`єктом злочину, а також указує на провокацію зі сторони правоохоронних органів, якій, зокрема, не дано оцінки. На його переконання, підробкою довідки займався свідок ОСОБА_5 . Крім цього, ставить інші вимоги, що стосуються повноти судового розгляду, правильності установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірності окремих доказів та показань свідків.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам закону, викладені у ній доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Розгляд питань стосовно повноти судового розгляду, правильності установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірності окремих доказів та показань свідків з урахуванням положень ст. 433 КПК до повноважень Верховного Суду законом не віднесено, а тому вони не підлягають перевірці, оскільки не є предметом касаційного розгляду.

Як регламентовано ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як видно з копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених

ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

На доводи засудженого про те, що він не є службовою особою, а тому не є суб`єктом злочину, апеляційний суд надав обґрунтовану відповідь, при цьому посилався на докази, які містять: витяг з наказу ректора ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» від 26 квітня 2016 року № 119-к, що

ОСОБА_4 з 28 квітня 2016 року переведено на посаду директора Калуського навчального центру дистанційних комунікацій цього ДВНЗ; довідка, видана начальником відділу кадрів указаного ДВНЗ, з якої вбачається, що станом на

19 вересня 2018 року засуджений обіймав вищевказану посаду та у відпустці, відрядженні або на лікарняному не перебував; положення про Калуський навчальний центр дистанційних комунікацій ДВНЗ, який є структурним підрозділом «Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника» без статусу юридичної особи, який створюється для організації навчання студентів за місцем проживання за дистанційною формою навчання або за заочною формою навчання з використанням елементів дистанційної форми. Зокрема, Калуський навчальний центр дистанційних комунікацій ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» очолює директор, який призначається та звільняється з посади наказом ректора ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника». Основним завданням діяльності центру є створення для студентів університету умов для навчання без відриву від виробництва, надання освітніх послуг та консультацій за місцем проживання або тимчасового перебування шляхом застосування у навчанні сучасних інформаційно-комунікаційних технологій; положення та посадова інструкція директора Калуського навчального центру дистанційних комунікацій ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» ОСОБА_4 , якими передбачено, що останній видає розпорядження, які стосуються навчально-консультаційного центру, забезпечує організацію навчального процесу, виконання навчального графіку занять, практик та усіх видів контролю студентів, скеровує подання для зарахування студентів центру на навчання, їх відрахування та переведення, здійснює представництво навчального центру у відносинах з органами державної влади та місцевого самоврядування, громадськими організаціями, підприємствами, установами усіх форм власності на підставі довіреності.

Врахувавши викладене Верховний Суд, як і колегія апеляційного суду, вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, а тому є службовою особою.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, суд узявши до уваги сукупність досліджених доказів дав оцінку доводам щодо провокації з боку правоохоронних органів та мотивовано вказав на відсутність будь-яких дій, пов`язаних із провокацією.

Так, апеляційний суд зазначив, що правоохоронні органи обмежувались пасивним розслідуванням і діяли відповідно до отриманих постанов про проведення контролю за вчиненням злочину, доручень на проведення негласної слідчої (розшукової дії), внаслідок чого був складений протокол про результати контролю за вчиненням злочину, крім цього суд встановив, що свідок ОСОБА_5 за власною ініціативою звернувся до правоохоронців і на добровільних засадах був залучений до слідчих дій.

Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, відповідно до ст. 419 КПК належним чином мотивував прийняте рішення. Підстав вважати ухвалу апеляційного суду незаконною чи необґрунтованою, на чому наполягає засуджений, колегія суддів не вбачає.

Посилання на обставини, що не були досліджені під час розгляду справи, є неспроможними оскільки в ході касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, а також приймати нові докази, які не були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій. Крім того, не має права встановлювати і визнавати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому такі доводи в касаційній скарзі не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не вказав, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Івано-Франківського міського суду від 9 липня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від

29 вересня 2021 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3