Номер провадження: 11-кп/813/1093/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.03.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000273 від 19.04.2021 року, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

встановив:

з представлених апеляційному суду матеріалів убачається, що в Суворовському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000273 від 19.04.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.03.2022 року, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були підставою для обрання такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою. Продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом також враховано особу обвинуваченого, який раніше судимий та за версією органу досудового розслідування вчинив злочин в період іспитового строку. Крім того, при прийнятті рішення суд вказав, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави змінити та застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжних заходів, а ризики переховування, впливу на свідків та потерпілого, а також вчинення інших злочинів.
Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати. Обвинувачений посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що ризики, які б могли слугувати підставою для продовження строку його тримання під вартою відсутні, під час продовження запобіжного заходу у суді першої інстанції обґрунтованість підозри з плином часу має бути доведена іншими доказами, в тому числі ризиками, які відсутні. Стверджує, що прокурор у клопотанні не навів доказів існування ризиків впливу на свідків і потерпілого, а наявність у нього цивільної дружини, трьох малолітніх дітей та місця проживання в місті Одесі доводять існування у нього міцних соціальних зв`язків.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, який не заявляв клопотання про розгляд справи за його участю, а також без участі захисника та прокурора. При цьому, встановити будь-які контактні данні захисника ОСОБА_6 не надалось можливим, оскільки останні відсутні у матеріалах наданих апеляційному суду, а відповідно до відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України, контактні дані останнім не зазначені.

Водночас, від прокурора ОСОБА_7 надійшло клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги обвинуваченого за його відсутності. При цьому, прокурор у своїй заяві просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, так як останній раніше судимий за вчинення аналогічного злочину, вчинив новий злочин в період іспитового строку. Крім того, прокурор повідомив, що потерпілий, відносно якого було вчинено злочин, помер у лікарні, що в подальшому може вплинути на кваліфікацію дій обвинуваченого за більш тяжкою статтею КК України, що вказує на можливе збільшення існування ризику переховування останнього від суду та впливу на свідків.

Виходячи з наведеного, а також з огляду на введений 24.02.2022 року воєнний стан на всій території України у зв`язку з російською агресією, який Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 продовжений з 26.03.2022 року строком на 30 діб, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення у інших учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши заяву прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, який у відповідності до ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких, та за яке передбачено покарання, строком до 8 років позбавлення волі.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке може загрожувати ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; незаконно впливати на учасників кримінального провадження та вчинити інші кримінальні правопорушення, з огляду на те, що останній раніше судимий за вчинення аналогічного злочину та який в період іспитового строку вчиним новий аналогічний злочин.

Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , в тому числі з огляду на обставини смерті потерпілого та подальшого можливого змінення прокурором обвинувачення стосовно ОСОБА_9 на більш тяжкий злочин, можуть об`єктивно вказувати на збільшення ризику переховування останнього від суду, в тому числі й через наявність у останнього попереднього покарання, яке він відбував з іспитовим строком. З огляду на зазначені обставини, не зменшився і ризик можливого незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, які на даний час не допитані та вчинення інших кримінальних правопорушень. Вказані ризики на даний час об`єктивно продовжують існувати та на думку апеляційного суду виправдовують продовження застосування відносно ОСОБА_5 найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до клопотання прокурора, обвинувачений ОСОБА_5 після вчинення злочину, який йому ставиться у провину, не повідомив про вчинення ним вказаних дій, а зазначив, що тілесні ушкодження потерпілому були нанесені двома невідомими особами, що може також слугувати критерієм оцінки наявності ризику як переховування від суду, так і впливу на свідків, допитаних органом досудового розслідування, та з якими проведено впізнання обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки ОСОБА_5 не може не розуміти тяжкість інкримінованого злочину, в тому числі і його посилення у зв`язку зі смертю потерпілого, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, характер вчинення злочинів, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_5 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні, на які посилався суд першої інстанції, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.
Апеляційний суд визнає неспроможними доводи обвинуваченого щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Більш того, й з огляду на смерть потерпілого. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на вказаних свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Обвинуваченим апеляційному суду не надано будь-яких документів, які стали підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, або неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Доводи обвинуваченого про наявність у нього на утриманні трьох малолітніх дітей та цивільної дружини, враховано судом першої інстанції під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу та на думку апеляційного суду, місцевий суд цілком обґрунтовано дійшов висновку, що зазначені обставини не можуть слугувати у даному конкретному випадку гарантією добросовісної поведінки обвинуваченого у разі зміни йому запобіжного заходу. Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріальне підтримання утриманців, на яке посилається обвинувачений, останнім не доведена, тим більш даних про його працевлаштування або доходи в матеріалах провадження відсутні. Більш того, наявність трьох малолітніх дітей та цивільної дружини жодним чином не вплинули на поведінку ОСОБА_5 , який будучи судимим за вчинення умисного злочину проти життя та здоров`я, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком, знову обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисного аналогічного злочину.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання його під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.03.2022 року, якою ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000273 від 19.04.2021 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4