УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2022 року
м. Київ
справа № 663/533/19
провадження № 51-195ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 травня 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 травня 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Воронівка Синельниківського району Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 08 вересня 2020 року за

ч. 1 ст. 310 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців, згідно статей 75, 76 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Також ухвалено, що на підставі ч. 4 ст. 70 КК призначення покарання за цим вироком та вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 08 вересня 2020 року відносно ОСОБА_5 за сукупністю кримінальних правопорушень складанню не підлягає. Вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 08 вересня 2020 року відносно ОСОБА_5 слід виконувати самостійно.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання, тобто з 24 травня 2021 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення

з 12 грудня 2018 року по 25 червня 2019 року (включно) із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Також вироком вирішено питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні, долю речових доказів та обрано запобіжний захід.
Вироком суду встановлено, що 11 грудня 2018 року близько 20 години 30 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки зі своїм батьком ОСОБА_6 на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, з метою заподіяння смерті, шляхом нанесення численних ударів руками та металевим чайником по голові та тулубу потерпілого, спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів кісток голови та ребер, від чого ОСОБА_6 помер у кареті швидкої допомоги.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 травня 2021 року без змін.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить оскаржені судові рішення змінити, дії засудженого ОСОБА_5 перекваліфікувати з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 124 цього Кодексу та призначити йому покарання за ст. 124 КК із застосуванням положень ст. 69 вказаного Кодексу не пов`язане з позбавленням волі.
В обґрунтування доводів касаційної скарги стверджує про наявність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Захисник зазначає про відсутність умислу у засудженого на спричинення смерті потерпілому, обґрунтовуючи це з посиланням на висновок судово-медичної експертизи № 161 від 09 січня 2019 року. Стверджує, що з указаного висновку експертизи не вбачається, що пошкодження на тілі потерпілого виникли саме від ударів металевим чайником або ногами людини, як і не вбачається неможливість отримання таких травм шляхом падіння з висоти власного зросту, або удару при боротьбі чи падінні об кути стін чи дверей кімнати, що, на переконання захисника, спростовує наявність умислу на спричинення смерті.
Крім того захисник стверджує про відсутність будь-яких доказів того, що виявлені на трупі потерпілого тілесні ушкодження спричинені саме чайником, оскільки згідно висновків судово-імунологічних та судово-цитологічних експертиз, виявлена на металевому чайнику кров людини могла походити від засудженого ОСОБА_5 .
Також не погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність у діях засудженого стану необхідної оборони.
Мотиви Суду
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження

на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу, та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Так, винуватість засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань потерпілої ОСОБА_8 ; свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; рапортів Скадовського ВП Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області від 11 грудня 2018 року про вчинений злочин; протоколу огляду місця події з план-схемою та фототаблицею від 11 грудня 2018 року; висновку судово-медичної експертизи № 161 від 09 січня 2019 року; висновків судово-імунологічних, судово-цитологічних експертиз; слідчого експерименту та оглянутого в судовому засіданні речового доказу (чайнику), який містить на собі сліди у виді плям бурої речовини та ознаки деформації.
Досліджені судом докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.
При кваліфікації дій засудженого суд врахував характер вчинених засудженим дій, кількість ударів, локалізацію ушкоджень на тілі потерпілого, як і безпосередній причинний зв`язок між їх заподіянням і настанням смерті, інші обставини провадження, на підставі чого дійшов до висновку, що умисел засудженого був направлений саме на заподіяння смерті потерпілому, спростував доводи сторони захисту щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу. Сторона захисту не ставила на розгляд суду питання про те, що ОСОБА_5 діяв в обстановці необхідної оборони із перевищення її меж.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 травня 2021 року за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та потерпілої ОСОБА_8 , керувався приписами статей 404, 405 КПК.
Згідно з положеннями ст. 419 цього Кодексу в ухвалі апеляційного суду, за наслідками перегляду в межах і в порядку, визначених приписами статей 404, 405 КПК, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться мотиви, що спростовують її доводи.
З долученої копії оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що під час перегляду вироку місцевого суду він дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційних скаргах захисників засудженого та потерпілої, та із зазначенням достатніх мотивів постановленого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін.
Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому

ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 94 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого постановив обґрунтоване рішення.
Апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_4 щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення норм кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також доводи апеляційної скарги потерпілої, які аналогічні доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , спростував їх, обґрунтувавши своє рішення відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи сторони захисту щодо відсутності у засудженого умислу на вбивство потерпілого та про наявність ознак необхідної оборони, спростував їх із урахуванням встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження на підставі належних, допустимих, достовірних доказів. Також спростував твердження, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 про необхідність перекваліфікації дій засудженого з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК, надавши на підставі встановлених фактичних обставин та дослідженої сукупності доказів детальний аналіз критеріїв до відмежування складів указаних вище злочинів один від одного.
Апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 161 від 09 січня 2019 року у ОСОБА_6 виявлено закритий перелом правої скроневої кістки з крововиливом у скроневий м`яз та в речовину головного мозку; множинні забійні рани на обличчі; подвійний перелом нижньої щелепи (ментальний тіла та кута зліва); перелом кісток носу, які мають безпосередній причинний зв`язок з настанням смерті; двосторонні переломи НОМЕР_1 ребер з крововиливами в міжреберні м`язи; крововилив в м`які тканини в ділянці щитового хряща; садна, синці і забійні рани на обличчі; садна на спині, наскрізне поранення м`яких тканин лівого передпліччя. Наскрізне поранення м`яких тканин лівого передпліччя, спричинене гострим колюче-ріжучим предметом по типу ножа. Всі інші тілесні ушкодження, які виявлені на голові, обличчі та тулубі ОСОБА_6 , виникли незадовго до настання смерті внаслідок багаторазової дії тупих предметів з обмеженою поверхнею.
Допитаний в судовому засіданні місцевого суду експерт вказав на те, що тілесні ушкодження, крім різаної рани виникли від багаторазової дії тупих предметів з обмеженою поверхнею, а тому апеляційний суд обґрунтовано відхилив твердження сторони захисту про те, що виявлені у потерпілого численні тілесні ушкодження у виді двостороннього перелому майже всіх ребер, подвійний перелом нижньої щелепи, закритий перелом правої скроневої кістки з крововиливом у скроневий м`яз та в речовину головного мозку та велика кількість інших ушкоджень, могли утворитися від падіння потерпілого з висоти власного зросту, чи об кути стін та дверей.
За показаннями свідка ОСОБА_12 встановлено, що лише після втручання працівників поліції ОСОБА_5 припинив наносити удари чайником по голові своєму батькові, який лежав на підлозі, а засуджений сидів зверху на потерпілому.
Апеляційний суд небезпідставно врахував, що експерт у висновку вказав, що тілесні ушкодження виникли незадовго до смерті внаслідок багаторазової дії тупих предметів з обмеженою поверхнею, у тому числі не виключено їх спричинення руками, ногами людини та металевим чайником. Оскільки експерт не виключив заподіяння тілесних ушкоджень руками, ногами та металевим чайником, то суд, оцінивши висновки експерта в сукупності з іншими доказами, вірно виходив з того, що тілесні ушкодження заподіяні руками та металевим чайником по голові та тулубу потерпілого.
Цей суд дійшов вмотивованого висновку, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про спрямованість дій саме на заподіяння смерті потерпілому, що дало суду обґрунтовані підстави для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.1 ст. 115 КК.
Доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_4 та потерпілої про наявність у засудженого складу злочину, передбаченого ст. 124 КК, а не ч. 1 ст. 115 цього Кодексу, апеляційний суд також спростував, оскільки встановив відсутність обстановки необхідної оборони за встановленими судом першої інстанції обставинами, які підтверджені як показами свідків, так і протоколом слідчого експерименту, який є самостійним доказом, висновками судово- медичної експертизи та іншими доказами, зазначеними у вироку.
За змістом встановлених судами фактичних обставин, зокрема за результатами дослідження слідчого експерименту від 13 грудня 2018 року, проведеного із засудженим у присутності його захисника ОСОБА_4 та відеозапису до нього, потерпілий в день події спровокував конфлікт, між ним і засудженим відбулася обопільна бійка, в ході якої вони наносили один одному удари. Водночас, після закінчення спровокованого потерпілим конфлікту, той повернувся до своєї кімнати, де і перебував, сидячи. Натомість ОСОБА_5 пішов до кімнати потерпілого та продовжив бійку, розбив пляшку так, щоб горловина пляшки була гострою та наніс нею удари по голові, потім продовжив наносити удари лежачому на підлозі потерпілому, що припинив лише після втручання працівників поліції ОСОБА_12 , ОСОБА_11 . Отже, на час заподіяння тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілого, ОСОБА_5 не загрожувала небезпека, на нього не здійснювалося суспільнонебезпечне посягання, а тому не можна розцінювати заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень потерпілому, як захист.
В діях ОСОБА_5 після припинення сварки та бійки не вбачалося потреби в негайному відверненні чи припиненні суспільного небезпечного посягання зі сторони потерпілого, яке б слугувало правовою підставою для визнання його дій такими, що вчиненні в стані необхідної оборони. Обставин, за яких засуджений міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, наявність якої б вказувала на обґрунтованість виникнення у нього підстав для правомірного захисту, також не встановлено.
Під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені статтею 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, у вироку, відповідно до ст. 374 КПК зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості

ОСОБА_5 . При цьому наявні в кримінальному провадженні докази досліджені районним судом в повному обсязі, їх достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого правопорушення. З урахуванням наведеного, вчинений ОСОБА_5 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за

ч. 1 ст. 115 КК.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Касаційний суд не має підстав піддавати сумніву висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо достатності доказів для визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з огляду на відсутність підстав для твердження про їх недопустимість та з урахуванням меж касаційного розгляду, встановлених ст. 433 КПК. Натомість такі доводи сторони захисту були належно перевірені апеляційним судом, який з урахуванням особливостей, та у межах, встановлених ст. 404 КПК, в порядку, визначеному ст. 405 КПК, перевірив повноту судового розгляду і правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанціїй оцінки доказів.
Доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК колегія суддів вважає безпідставними.
Умисне вбивство, передбачене в ч. 1 ст. 115 КК, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність конкретної своєї дії, а отже, і достатню вірогідність або високу вірогідність, що наближається до неминучості, заподіяння смерті особі внаслідок вчиненого ним діяння, передбачає можливість настання таких наслідків і бажає або свідомо припускає їх настання. Бажання настання наслідків вказує про вчинення кримінального правопорушення з прямим умислом, де конкретні наслідки є метою вчинення злочину, водночас небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини.
За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що мисленим уявленням засудженого про результат своїх дій не охоплювалось умисне заподіяння смерті, як відсутні і підстави для твердження про психічне ставлення до заподіяної смерті у формі необережності.
При встановленні форми вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує спосіб, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. Кваліфікуючи дії засудженого за ч. 1 ст. 115 КК, суди вірно врахували вказані обставини, зокрема кількість ударів, їх локалізацію та спричинені ушкодження, які мають безпосередній причинний зв`язок з настанням смерті.
Вказані вище обставини переконливо свідчать про те, що засуджений усвідомлював суспільну небезпечність своїх конкретних дій і передбачав можливість заподіяння смерті внаслідок їх вчинення. Водночас необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК). При цьому передбачення винуватим суспільно-небезпечних наслідків в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у засудженого в момент вчинення діяння обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків.

Той факт, що засуджений передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, виключає психічне ставлення до вчиненого у формі злочинної недбалості в аспекті положень ч. 3 ст. 25 КК.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 за статтею 124 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими.
За положеннями ст. 36 КК, які втілюють гарантоване ст. 27 Конституції України право кожного захищати своє життя і здоров`я від протиправних посягань, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, спрямованість, мета і межі вчинення дій особою, яка захищається, де шкода, завдана особі, яка здійснює посягання, має відповідати суспільній небезпечності посягання та обстановці захисту.
Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, що тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перевищенням необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Судами, на підставі показань потерпілої та протоколу слідчого експерименту від 13 грудня 2018 року, проведеного із засудженим у присутності його захисника ОСОБА_4 , з відеозаписом до нього, встановлено, що в момент заподіяння смерті потерпілому, у засудженого не було підстав до захисту, оскільки дії, які спричинили смерть потерпілого, вчинені за відсутності посягання з боку потерпілого, як і обґрунтованих підстав припускати його наявність. За встановлених фактичних обставин кримінального провадження відсутні підстави стверджувати про наявність стану необхідної оборони у засудженого, доводи касаційної скарги не містять переконливого і обґрунтованого спростування висновків апеляційного суду в цій частині. Отже колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що такі дії засудженого мають оцінюватись на загальних підставах. Дійшовши обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засудженого, суди правильно кваліфікували його дії за ч. 1 ст. 115 КК.
З огляду на приписи ст. 433 КПК, інші доводи касаційної скарги, що за своїм змістом зводяться до незгоди з оцінкою доказів на предмет їх достовірності, де захисник наводить їм власну оцінку, не погоджується з встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, не можуть бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. Водночас в касаційній скарзі захисника відсутні касаційні приводи ставити під сумнів встановлені судами фактичні обставини кримінального правопорушення та повноту судового розгляду в цьому провадженні, оскільки сторона захисту не ставить під сумнів допустимість доказів, покладених в основу обвинувального вироку суду, не стверджує про порушення процесуального порядку збирання доказів на досудовому розслідуванні.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі захисника, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від

24 травня 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3