Дата документу Справа № 334/156/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/156/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1441/21 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула 25 серпня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_7 за ч. 2, 3 ст. 185 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу, зокрема обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою строком на 60 діб. Клопотання обґрунтовує тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які були встановлені під час застосування до обвинувачених запобіжних заходів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не перестали існувати. Обвинувачений неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, йому відомо місця проживання потерпілих, тому він може впливати на їх моральний та психологічний стан, вчинив злочини під час судового провадження щодо нього. Також, не має легальних джерел доходів, офіційно не працює, не має стійких соціальних зв`язків.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 р. задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 строком до 25 вересня 2021 року. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не змінилися та не зменшилися, що унеможливлює застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою вважає її такою, що не відповідає законним вимогам з наступних підстав. Так, будь-яких дій, які входять до об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 185 КК України ОСОБА_7 не вчиняв. Більше того, повідомлення про підозру є неконкретним, а вчинення інкримінованого злочину ОСОБА_7 не дивлячись на тривалий розгляд справи досі не підтверджено жодним доказом. Показання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , надані ними відразу після затримання, про необізнаність останнього щодо умислу ОСОБА_8 на вчинення крадіжки не спростовані стороною обвинувачення. Сторона захисту звертає увагу, що єдиним ризиком, який на думку суду першої інстанції виправдовує подальше тримання під вартою ОСОБА_7 , є ризик вчинення інших кримінальних правопорушень, існування інших ризиків, як зазначено в самій ухвалі, прокурором не доведено. Вказує, що ОСОБА_7 не може приховати вчинений злочин та його обставини, оскільки працівниками поліції він був затриманий безпосередньо після вчинення злочину разом з викраденими речами, також не може здійснити тиск на свідків у зв`язку з їх відсутністю. ОСОБА_7 має постійне місце проживання за місцем проведення досудового розслідування, проживає разом з цивільною дружиною, виховую неповнолітню дитину останньої. А наявність на розгляді в Ленінському районному суді м. Запоріжжі іншого кримінального провадження щодо обвинуваченого в силу презумпції невинуватистості не може впливати на вирішення питання про обрання запобіжного заходу. Крім того, матеріальна шкода від злочину фактично не спричинена, оскільки викрадені речі вилучені у підозрюваного та можуть бути повернуті потерпілому.

Просить ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим і таким що підлягає скасуванню у зв`язку з наступним. Так, клопотання прокурора подано з порушенням вимог ст. 199 КПК, і ст. 184, оскільки копія клопотання не була йому вручена. Крім того, судом в порушення вимог ст. 183 КПК не було застосовано альтернативний запобіжний захід у вигляді застави. Звертає увагу, що він перебуває під вартою більше восьми місяців. Щодо обставин провадження вказує, що не визнає вину тільки в одному епізоді, з іншим обсягом обвинувачення згоден, матеріальний збиток відшкодовано повністю. Також зазначає, що намірів переховуватися чи впливати на свідків він не має, наявні позитивні відомості щодо нього у вигляді постійного місця проживання з родиною. Просить скасувати ухвалу суду.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та адвокат підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційних скарг.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положенями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентований порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

Заявлені обвинуваченим доводи про часткове визнання своєї провини та позицію захисника щодо не вчинення ОСОБА_7 злочину, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує поставлені питання, які пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

При цьому, конкретність пред`явленого обвинувачення у даному проваджені колегією суддів не перевіряється, оскільки це є предметом судового розгляду у вирішенні справи по суті пред`явленого обвинувачення.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжких та тяжких злочинів, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не займався суспільно-корисною працею, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи.

Тяжкість обвинувачення та очікуване покарання, хоча і не є самостійними підставами для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Одночасно суд враховує, що ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків не має, що додатково засвідчує існування ризику переховування обвинуваченого від правосуддя.
До того ж, ОСОБА_7 не працевлаштований, тобто не має законного джерела доходу, неодноразово, а саме 5 разів притягувався до кримінальної відповідальності, наразі відносно нього перебуває в місцевому суді обвинувальних акт за вчинення аналогічного злочину, що вочевидь свідчить про усталеність протиправної поведінки на підтверджує наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.
Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_7 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили встановлені ризики негативної процесуальної поведінки.

За умов сукупності обставин щодо наявності ризиків, які не зменшилися та продовжують існувати, відомостей стосовно особи обвинуваченого, обрання ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, як того просили обвинувачений та його захисник, на думку колегії суддів, є невиправданим.

Доводи обвинуваченого щодо не визначення розміру застави судова колегія відхиляє, оскільки при вирішенні питання саме про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу, за повідомленням захисника, розмір застави визначався.

Що стосується тверджень обвинуваченого про те, що клопотання прокурора подано з порушенням вимог ст. 199 КПК України, оскільки копія клопотання не була вручена обвинуваченому, то їх слід визнати необґрунтованими, оскільки положення вказаної норми Кримінального процесуального закону розповсюджуються лише на стадію досудового розслідування кримінального провадження, а провадження, яке вже перебуває на стадії судового розгляду в місцевому суді і вирішення питання судом щодо запобіжного заходу регламентовано статтею 331 КПК України, положення якої не зобов`язують прокурора звертатися до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою під час судового розгляду кримінального провадження.

Не переконує суд у протилежному і дані щодо наявності у обвинуваченого постійного місця проживання та наявності родини, що не було запобіжним чинником для його протиправної поведінки, стосовно обставин висунутого обвинувачення.
Отже, доводи апеляційних скарг щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

На думку судової колегія, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та відсутність процесуальної необхідності застосування на даний час більш м`якого запобіжного заходу.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, а тому ухвалу суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 25 вересня 2021 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4