Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001060 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Гостра Могила Ставищенського району Київської області, громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2021 ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 просить вказаний вирок змінити і пом`якшити призначене ОСОБА_9 покарання, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а також не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. В судовому засіданні потерпілий заявив, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має, оскільки той у повному обсязі відшкодував збитки, визнав свою вину, щиро розкаявся та попросив вибачення, після чого вони примирились. ОСОБА_9 приймав активну участь в організації похорон, постійно телефонував потерпілому в той період і наразі телефонує, цікавиться станом здоров`я та пропонує допомогу.

Як вказує потерпілий, він в повній мірі усвідомлює невідворотність наслідків у виді смерті дружини, однак розуміє, що особи, які відбувають покарання, важко повертаються до звичайного життя, а у обвинуваченого на утриманні дружина та дитина. І у разі відбування ОСОБА_9 покарання дитина залишиться без належної уваги та виховання, що негативно відобразиться в подальшому. Додатково звертає увагу, що обвинувачений не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а після того, як залишив місце вчинення кримінального правопорушення і усвідомив, що відбулося, то повернуся на місце ДТП і зізнався у скоєному. Задля того, щоб утримувати сім`ю, ОСОБА_9 займається ремонтом автомобілів і працевлаштувався на другу роботу водієм, а тому висновки суду, який розцінив це як намагання уникнути покарання, вважає безпідставними.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити та пом`якшити ОСОБА_9 покарання, призначивши його в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, також зазначає про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Крім того, вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосував положення ст.75 КК України, допустив неповноту судового розгляду та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Посилаючись на загальні засади призначення покарання та дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, має сім`ю, встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність на утриманні малолітньої дитини, а також висновок органу пробації та позицію потерпілого, який просив призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, захисник вважає, що виправлення ОСОБА_9 можливе без відбування покарання в умовах здійснення контролю за поведінкою останнього, що давало суду всі підстави для застосування положень ст.75 КК України. При цьому звертає увагу на правові позиції стосовно звільнення осіб від відбування покарання з випробуванням у подібних справах у рішеннях Верховного Суду, Київського апеляційного суду.

На переконання захисника, суд не врахував, що його підзахисний є особою молодого віку, єдиним годувальником у родині, оскільки дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною, брав участь в організації похорон та продовжує надавати допомогу потерпілому. Тобто поведінка ОСОБА_9 після вчинення злочину свідчить про намагання залагодити свою провину.

Разом з тим, не погоджується з посиланням суду у вироку на залишення ОСОБА_9 місця пригоди як на поведінку після вчинення злочину, оскільки останній, відійшовши від шокового стану та усвідомивши наслідки скоєного, добровільно повернувся на місце ДТП, де його вже чекали співробітники поліції, та направився з ними до Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області для складання відповідних процесуальних документів. Як наслідок, органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.135 КК України, не висувалось.

Додатково просить врахувати обставини, які не досліджувались судом першої інстанції, зокрема, що ОСОБА_9 за період з 2016 по 2021 рік не притягувався до адміністративної відповідальності, позитивно характеризується, надає допомогу дитячому будинку сімейного типу та монастирю, прихожанином якого являється, що підтверджується відповідями на адвокатські запити Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, дитячого будинку сімейного типу сім`ї ОСОБА_12 , листами ЖЕК № 1 КП Білоцерківської міської ради, монастиря святої рівноапостольної ОСОБА_13 .

Враховуючи те, що єдиним доходом ОСОБА_9 до грудня 2020 року був заробіток від продажу придбаних у США та відремонтованих автомобілів, що передбачає необхідність постійного переміщення цих автомобілів до майстрів, сервісних центрів, тощо, то його робота пов`язана з керуванням транспортними засобами. Наприкінці грудня 2020 року ОСОБА_9 з метою отримання додаткового доходу також влаштувався водієм до ФОП ОСОБА_14 . Отже, наявність права керувати транспортними засобами є життєвою необхідністю обвинуваченого, який є єдиним годувальником у родині. Крім того, захисник звертає увагу на відсутність фактів порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху (далі ПДР) у вказаний раніше період, що під час вчинення злочину той не перебував у стані алкогольного сп`яніння, і посилається на правову позицію Верховного Суду стосовно можливості не застосовувати додаткове покарання.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити; доводи прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи, що суд врахував усі обставини при призначенні ОСОБА_9 покарання; дослідивши докази, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_9 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_15 , за наступних обставин.

11 листопада 2020 року близько 16 години 20 хвилин ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем Toyota Avalon з іменними номерними знаками HYBRID ( НОМЕР_1 ), рухаючись проїзною частиною вул. Павліченко в напрямку вул. Шевченка в м. Біла Церква Київської області, наближаючись до регульованого перехрестя вулиць Павліченко та Шолом-Алейхема, порушив вимоги п.п.2.3 б, д, 8.7.3 е, 8.10, п.1.1 розділу 34 Дорожня розмітка ПДР.

Порушення ОСОБА_9 вказаних вимог ПДР виразилось у тому, що він не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, пересік суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено, виїхав на смугу зустрічного руху та в подальшому проїхав на заборонний (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого на перехресті допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ- 2107 д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_16 , який рухався по перехрестю зліва направо відносно напрямку руху автомобіля Toyota Avalon на зелений сигнал світлофора. Після зіткнення автомобіль ВАЗ-2107 в некерованому стані відкинуло на тротуар, де стався наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми перелому кісток склепіння та основи черепа з крововиливами у шлуночки головного мозку, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, від яких померла в Білоцерківській міській лікарні № 2. Після ДТП ОСОБА_9 всупереч вимогам п.2.10 ПДР з місця пригоди зник.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Всупереч доводам апеляційних скарг суд дотримав вимог закону, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин з необережності, обставини його вчинення, зокрема, що усі дії обвинуваченого в частині порушення ним вимог ПДР були умисними і грубими, наслідки у виді смерті людини, поведінку обвинуваченого, який, усвідомлюючи, що внаслідок ДТП учасники дорожнього руху отримали тілесні ушкодження, залишив місце вчинення злочину.

Що стосується особи винного, то суд взяв до уваги його рід занять, сімейний стан, що він до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, думку потерпілого, а також обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність на утриманні малолітньої дитини, 2019 року народження, і відсутність обставин, що обтяжують покарання, в тому числі ті дані й обставини, на які є посилання в апеляційних скаргах.

Під час судового провадження в суді першої інстанції потерпілий участі не брав і ніяких заяв не робив. Однак в матеріалах кримінального провадження міститься його нотаріально посвідчена заява про відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до ОСОБА_9 у зв`язку з відшкодуванням завданої шкоди і те, що ОСОБА_10 не наполягає на покаранні у виді позбавлення волі.

Проте думка потерпілого, зважаючи на невідворотність і непоправність наслідків у виді смерті людини, не може бути вирішальною для суду при призначенні покарання.

З приводу доводів потерпілого і захисника про те, що на час вчинення кримінального правопорушення обвинувачений був тверезий, колегія суддів зауважує, що керування транспортним засобом не у стані сп`яніння не може характеризувати особу з позитивного боку, оскільки є обов`язком водія та прийнятою в суспільстві нормою поведінки.

Суд у вироку не зазначав, що злочин вчинений ОСОБА_9 умисно, як про це вказує потерпілий. Навпаки, як вбачається зі змісту вироку, суд врахував, що цей злочин характеризується необережною формою вини, але умисними є всі дії обвинуваченого в частині порушення вимог ПДР, що є очевидним, оскільки ОСОБА_9 не зупинився за автомобілем, який зупинився перед ним на червоний сигнал світлофора, а об`їхав його по смузі зустрічного руху і намагався проїхати перехрестя на заборонний сигнал світлофора.

Незважаючи на те, що обвинувачення ОСОБА_9 за ст.135 КК України не висувалося, колегія суддів вважає, що суд вірно врахував посткримінальну поведінку обвинуваченого, який не зупинився після зіткнення і залишив місце вчинення кримінального правопорушення, до якого повернувся лише за кілька годин, усвідомивши, що його автомобіль (з індивідуальними номерними знаками) бачили очевидці. Вказані обставини обвинуваченим не заперечуються, і причини такої поведінки, за поясненнями ОСОБА_9 , нібито шоковий стан, є недоречними, оскільки він як володілець джерела підвищеної небезпеки не міг не усвідомлювати високу ймовірність наслідків у виді ДТП при такому кричущому порушенні вимог ПДР.

Обґрунтованим є і рішення суду про застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення у нескладній дорожній ситуації, за відсутності порушень ПДР з боку інших учасників дорожнього руху, працевлаштування обвинуваченого водієм лише після вчинення кримінального правопорушення. У зв`язку з цим суд обґрунтовано поставив під сумнів твердження сторони захисту про те, що професія водія є єдиним джерелом доходу.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання захисника на нібито правові позиції в судових рішеннях Верховного Суду та Київського апеляційного суду про застосування положень ст.75 КК України та не призначення додаткового покарання, оскільки висновки в цих судових рішеннях не є правовими позиціями про застосування норм права у подібних правовідносинах і не свідчать про відсутність протилежної судової практики.

Відповідно до вимог ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування таких обставин.

Враховуючи те, що додаткові докази, які характеризують особу обвинуваченого, захисник долучив до апеляційної скарги, і при цьому сам вказує, що вони не досліджувалися судом першої інстанції внаслідок відсутності на момент судового розгляду, посилання в апеляційній скарзі на неповноту судового розгляду є надуманими.

Суд апеляційної інстанції дослідив додані стороною захисту документи, які доводять, що ОСОБА_9 в період з 2016 по 2021 рік не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, надає допомогу дитячому будинку сімейного типу і є прихожанином монастиря, однак навіть з урахуванням цих даних про особу обвинуваченого колегія суддів вважає, що суд правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеному санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність, яке належить відбувати в установі виконання покарання, і що саме таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

А тому підстави для застосування положень ст.75 КК України і, відповідно, зміни вироку, як про це порушується питання в апеляційних скаргах, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3