Дата документу 23.02.2022 Справа№ 330/366/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 330/366/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/195/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула 23 лютого 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Якимівського відділу Мелітопольської окружної прокуратури ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 16 квітня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 України,

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

12 серпня 2016 року, приблизно о 14 годин 45 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись на території складських приміщень розташованих на в`їзді в смт. Кирилівка Якимівського району Запорізької області, заключив усну домовленість з гр. ОСОБА_11 на доставку товару. Згідно домовленості ОСОБА_8 отримав від гр. ОСОБА_11 бочки типу «кега», виготовлені з нержавіючої сталі, в кількості 65 штук, об`ємом по 50 літрів кожна, вартістю за одну 3000 гривень, загальною вартістю 195 000 гривень, та полімерний пакет, в якому знаходились грошові кошти в розмірі 38 950 гривень, для подальшої доставки в м. Харків на автомобілі марки «Iveco TurboDaily», д/з: НОМЕР_1 . Після чого, ОСОБА_8 , будучи особою, відповідальною за ввірене йому майно, маючи умисел на привласнення чужого майна у великих розмірах, реалізуючи злочинний умисел, направлений на привласнення грошових коштів в розмірі 38 950 гривень, та бочок типу «кега», виготовлених з нержавіючої сталі, в кількості 65 штук, об`ємом кожна по 50 літрів, вартістю за одну 3000 гривень, загальною вартістю 195 000 гривень, які були ввірені йому та призначалися на передачу ПП «Аква» в м. Харків, привласнив вказане майно, що належало гр. ОСОБА_11 , чим завдав останньому майнової шкоди на загальну суму 233950 гривень.

Вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 16 квітня 2021 року:
ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з повною матеріальною відповідальністю, строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на 3 (три) роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Зобов`язано ОСОБА_8 прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду, а також покладено на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатись без дозволу прокурора або суду із населеного пункту, в якому він проживає (м. Запоріжжя); повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

До набрання вироком законної сили постановлено застосувати відносно обвинуваченого міру запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування завданої злочином матеріальної і моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 матеріальну шкоду, завдану злочином, в розмірі 233950 (двісті тридцять три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини вчинення кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості у зв`язку з наступним.

Так, суд першої інстанції в повній мірі не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, ставлення обвинуваченого до вчиненого правопорушення та інші обставини справи, які формально викладені у вироку. Суд не взяв до уваги наслідки вчинення злочину, що виражаються у заподіянні потерпілому матеріальної шкоди у великих розмірах 233950 грн., яка не відшкодована обвинуваченим.

Щодо особи обвинуваченого, то ОСОБА_8 перед потерпілим за вчинене кримінальне правопорушення не вибачився, щиро не розкаявся, після направлення обвинувального акту до суду намагався уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни прізвища з ОСОБА_12 на ОСОБА_13 , про що суд не повідомив, переховувався від суду та був оголошений у розшук, раніше судимий, не працює, зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого значиться на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «Психічний та поведінковий розлад внаслідок вживання алкоголю».

Вищезазначене свідчить про те, що обвинувачений є схильним до вчинення умисних злочинів проти власності, застосування ст. 75 КК України не зможе запобігти вчинення ним інших злочинів.

Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 191 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з повною матеріальною відповідальністю, строком на 2 (два) роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду першої інстанції незаконним, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування доводів зазначає, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. Суб`єктом привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем може бути лише службова особа. Частина 4 статті 191 КК України містить лише кваліфікуючу ознаку у великих розмірах. Жодних доказів, що обвинувачений є службовою особою, з яким у потерпілого ОСОБА_11 укладено цивільно-правові угоди не має, так як і відсутні будь-які інші документи, товарно-транспортні накладні, довіреності, накази, договори про повну матеріальну відповідальність, які б підтверджували, що товарно-матеріальні цінності, передані ФОП ОСОБА_11 обвинуваченому ОСОБА_8 знаходились у правомірному володінні обвинуваченого в силу службових обов`язків, договірних відносин або спеціального доручення власника, в результаті чого воно переходить від законного власника в особисте користування правопорушника. Таким чином, обвинувачений не є суб`єктом даного злочину.

Крім того, склад злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, є матеріальним, тобто обов`язковому встановленню та доведенню в судовому засіданні підлягають суспільно-небезпечні наслідки у вигляді матеріальних збитків чи майнової шкоди. На час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні розмір матеріальних збитків встановлювався виключно експертним шляхом, а не довідкою, як зазначено судом першої інстанції. Обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК, у редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені частиною 2 цієї норми. Сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування зобов`язана незалежно від наявності інших доказів, за допомогою яких можливо встановити розмір матеріальних збитків, звернутися до слідчого судді з клопотанням про залучення експерта.

Факт недоведеності розміру шкоди завданої кримінальним правопорушенням підтверджується і тією обставиною, що в обвинувальному акті сума спричиненої матеріальної шкоди складає 234850,00 грн., в свою чергу суд стягує з обвинуваченого суму у розмірі 233950,00 грн., не даючи обґрунтування розміру матеріальних збитків.

Згідно довідки ТОВ «ДК АКВА» від 25.01.2018 р. вартість кег об`ємом 50 л., які зазначені в рахунку складала 3000,00 грн. Окрім того, з цього документу вбачається, що зазначені у вказаному рахунку кеги є заставним майном ТОВ «ДК АКВА», а не ФОП ОСОБА_11 . Доказів, що кеги, у кількості 65 шт., які, нібито, були передані обвинуваченому, належать потерпілому ФОП ОСОБА_11 та є його власністю матеріали справи не містять, навпаки в матеріалах справи міститься довідка ТОВ «ДК «Аква» від 25.01.2018 року, згідно якої кеги зазначені в рахунку-фактурі є заставним майном ТОВ «ДК «Аква». В свою чергу, накладні № 41 від 19.06.2015 року та № 32 від 17.05.2015 року підтверджують, що ФОП ОСОБА_14 передав ФОП ОСОБА_11 45 кег об`ємом 50 л. вартістю 1 кега 2100,00 грн., усього на суму 94500,00 грн. Отже, взагалі неможливо встановити кому саме спричинено матеріальну шкоду та в якому розмірі, з чого складається матеріальна шкода з вартості напоїв та кег, чи лише з вартості кег, як вказано у обвинувальному акті.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги в обґрунтування доказів передачі ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 38950 гривень рахунок-фактуру № АК-0000446 від 11.08.2016 року, оскільки цей рахунок не є доказом передачі грошових коштів обвинуваченому, а свідчить лише про можливі господарсько-правові відносини між ФОП ОСОБА_11 та ТОВ «ДК «Аква». Розрахунки між юридичними особами та фізичними особами підприємцями готівкою понад 10000 грн. проводяться в безготівкову порядку, що передбачено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». В свою чергу, обставина отримання грошових коштів для розрахунків в господарській діяльності підтверджується видатково-касовим ордером, а не рахунком-фактурою, як зазначено судом першої інстанції.

Таке обґрунтування матеріальних збитків не може бути покладено в основу обвинувального вироку.

Просить вирок суду відносно ОСОБА_8 скасувати, а провадження закрити. У задоволенні цивільного позову відмовити у повному обсязі.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 та його представник адвокат ОСОБА_15 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явились. При цьому, надали суду заяву, в якій просять проводити судовий розгляд без їх участі, апеляційну скаргу сторони обвинувачення підтримують та просять її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту відмовити. Враховуючи, що потерпіла сторона належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду та наявність заяви про розгляд справи за їх відсутності, апеляційний суд у відповідності до ч. 4 ст. 405 КПК України проводить апеляційний розгляд за відсутності потерпілого ОСОБА_11 та його представника адвоката ОСОБА_15 .

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу захисника, заперечували проти доводів та вимог апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду скасувати, а провадження закрити.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора та висловив заперечення вимогам апеляційної скарги захисника, просив вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 191 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з повною матеріальною відповідальністю, строком на 2 (два) роки.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні вироку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідь відділу державної реєстрації актів цивільного стану Якимівського районного управління юстиції у Запорізькій області вказує на зміну 13.12.2017 року обвинуваченим ОСОБА_16 прізвища на ОСОБА_13 , що підтверджується актовим записом (т. 3 а.п. 246).

Судова колегія, перевіряючи доводи сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, незважаючи на доводи сторони захисту, які були також предметом оцінки в суді першої інстанції, щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, місцевий суд обґрунтовано з посиланням на сукупність досліджених доказів, відхилив позицію сторони захисту.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав власних висновків.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення вказав про невизнання провини з посиланням на те, що в смт. Кирилівка він раніше був лише з метою відпочинку, потерпілого ОСОБА_11 раніше не бачив, жодних договорів чи домовленостей з ним не мав. Де він знаходися в серпні 2016 року точно не пам`ятає, оскільки пройшло багато часу. Пояснив, що автомобіль марки «Iveco» ніколи в користуванні не мав. Влітку 2016 року він працював разом з батьком, а саме здійснював перевезення сільськогосподарських культур на зерновозі, офіційно працевлаштований він не був.

Аналогічна позиція про відсутність будь-яких відносин із потерпілим знайшла відображення у поясненнях обвинуваченого і при апеляційному розгляді.

Разом з тим, версія обвинуваченого щодо його непричетності до скоєного злочину, спростовується безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та проаналізованими доказами.

З цього приводу судова колегія звертає увагу, що правильність відображених у вироку показів потерпілого та свідків, письмових доказів, сторона захисту не спростовує.

Зокрема, з показань потерпілого ОСОБА_11 вбачається, що він є фізичною особою-підприємцем. Влітку 2016 року він займався реалізацією напоїв в кегах в смт. Кирилівка, винаймаючи складське приміщення. В підпорядкуванні було двоє працівників ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Привласнення обвинуваченим пустих кег у кількості 65 шт. об`ємом 50 літрів, відбулось в серпні 2016 року. Він замовив через диспетчерську службу водія з автомобілем для перевезення з смт. Кирилівка до м. Харкова вантажу - кег у кількості 65 шт. об`ємом 50 л. кожна для їх заправки напоями. У визначений день обвинувачений прибув на склад на автомобілі «Івеко» для погрузки кег та підтвердив, що перевезе кеги до м. Харкова. Після погрузки ОСОБА_8 ) перерахував кількість кег та зачинив двері в машині. Після цього, ОСОБА_16 отримав перераховані кошти та на фоні з машиною і опечатаною пачкою з грошима був сфотографований. При цьому, була виписана накладна в двох примірниках, на яких обвинувачений поставив свій підпис. Після отримання додаткових коштів на заправку авто, обвинувачений на завантаженій машині з грошима виїхав за межі території складу. В обов`язок обвинуваченого, згідно домовленостей, входило перевезення прийнятих кег та грошових коштів задля розрахунку за їх заповнення до м. Харків. Кеги повинні були доставлені до м. Харкова на ранок наступного дня, проте вранці зв`язку з обвинуваченим не було. Потерпілий пояснив, що одразу подзвонив диспетчеру, яка також повідомила про відсутність зв`язку із водієм.

Потерпілий одночасно повідомив про те, що у нього в обороті перебувало близько 500 кег, 100 з яких були його особистими, відмінностей між кегами немає, вказав про виконання ним зобов`язання перед контрагентами та повернення ним кег, в результаті чого залишився без приналежних особисто йому кег.

Матеріали справи підтверджують відповідне звернення ОСОБА_11 до органу поліції із заявою про заволодіння 12.08.2016 року кегами об`ємом 50 літрів у кількості 65 штук та грошовими коштами в сумі 38 950 гривень (т. 3 а.п. 203, 213).

Під час пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 16.07.2017 року потерпілий ОСОБА_11 на представлених фотознімках впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 за загальними рисами обличчя, контуром обличчя, формою носу, розрізом очей, як особу, якій були завантажені до грузового автомобілю кеги та передані грошові кошти, які він повинен був відвезти у м. Харків (т. 3 а.п. 216-217).

Відповідно до копії накладної від 12.08.2016 року ФОП ОСОБА_11 повинен повернути ТОВ «Аква» через ОСОБА_16 тару, а саме кеги у кількості 65 штук 50 л. кожна (т. 3 а.п. 204).

Згідно рахунка-фактури № АК-0000446 від 11.08.2016 року сума до сплати за надання послуг по заповненню кег напоями «Лимонадний джо» та «Квас хлібний Губернський» складає 38 950 гривень (т. 3 а.п. 210а).

Доводи обвинуваченого про відсутність спілкування та домовленостей з ОСОБА_11 на перевезення кег, а також отримання коштів за їх заповнення напоями спростовуються і іншими дослідженими доказами.

Так, свідок ОСОБА_19 пояснювала, що в серпні 2016 року вона працювала диспетчером грузоперевезень. Приблизно у серпні місяці 2016 року ОСОБА_13 ( ОСОБА_16 ) в телефонному режимі отримав заявку на перевезення кег у кількості 65 шт. з смт. Кирилівка до м. Харків. Обвинувачений СМС-повідомленням надав їй інформацію про модель машини «Івеко», номер машини, номер водійського посвідчення. 12.08.2016 року приблизно о 15:00 год. Черненко ( ОСОБА_16 ) прибув на завантаження, про що замовник потерпілий ОСОБА_11 повідомив її, як диспетчера. Свідок стверждувала, що вона особисто бачила як завантажувались кеги у автомобіль. Вранці наступного дня обвинувачений повинен був бути на вигрузці у м. Харків, проте вже навіть ввечері 12.08.2016 року він не виходив на зв`язок. Повідомила, що всі домовленості здійснювались в усній формі, вона надавала лише послуги посередника. ОСОБА_11 на підтвердження завантаження автомобіля надіслав їй фото з зображенням водія ОСОБА_13 ( ОСОБА_16 ) з грошима поряд з автомобілем на фоні складського приміщення. Також повідомила, що невідомі особи неодноразово телефонували їй та пропонували викупити кеги за визначену суму, вона перестала відповідати на дзвінки.

Свідок ОСОБА_17 в суді пояснив, що в серпні 2016 року працював на складі в смт. Кирилівка різноробочим за усною домовленістю з ОСОБА_11 . ОСОБА_11 на інтернет ресурсі знайшов агентство, яке займалося вантажними перевезенннями. Приїхав водій на грузовому автомобілі «Івеко». У водійському посвідченні та документах, які показав водій, було зазначено прізвище « ОСОБА_12 ». Водій повинен був відвезти кеги у м. Харків на завод «Світанок» для того, щоб обміняти на повні. Повідомив, що до машини, якою керував ОСОБА_8 , було погружено приблизно 70 бочок металевого кольору об`ємом 50 літрів кожна. Після погрузки бочок обвинуваченому були передані грошові кошти в сумі 38000 грн., які були попередньо перераховані та опечатані перед обвинуваченим. Грошові кошти призначались для обміну на повні бочки. Напарник свідка - ОСОБА_18 виписав накладну на бочки типу кег на ім`я ОСОБА_16 , який залишив контактний телефон для зв`язку, проте на наступний день зв`язку з ним вже не було. Свідок бачив обвинуваченого ОСОБА_8 три рази, а саме: один раз при загрузці, один раз при впізнанні по фото та в суді безпосередньо під час допиту. Впізнав обвинуваченого як особу, якому було ввірено бочки та грошові кошти.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 16.07.2017 року свідок ОСОБА_17 на представлених фотознімках впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 за загальними рисами обличчя, формою носу, підборіддям, контуром обличчя, лобу (т. 3 а.п. 214-215).

Допитаний свідок ОСОБА_18 надавав показання, що через диспетчерську службу його начальник - ОСОБА_11 домовився про надання автомобіля для перевізних послуг. У зазначений день приїхав автомобіль «Івеко», водієм якого був ОСОБА_8 . Свідок вказував, що він виписав накладну на кеги, кількістю приблизно 65 штук, які разом з напарником завантажили до автомобіля. Вказане було засвідчено накладною, підписами свідка ОСОБА_20 та самого ОСОБА_8 . Також обвинуваченому було вручено грошові кошти в сумі біля 39 000 гривень, які було запечатано в папір та скотч. ОСОБА_8 повідомив свідка, що відвезе вантаж, перетелефонує та буде на зв`язку. Пройшов деякий час, обвинувачений зник та на зв`язок не виходив. Свідок повідомив, що кеги належали його начальнику ОСОБА_11 .

За протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 05.12.2017 року свідок ОСОБА_18 на представлених фотознімках впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 за виразом обличчя, формою носу, виразним чолом, розташуванням очей, виразним підборіддям, як особу, з яким вони домовились про перевезення кег, які вони погрузили 12.08.2017 року до автомобіля IVEKO, державний номерний знак НОМЕР_2 , і дали йому грошові кошти, після чого зазначений чоловік поїхав і більше не виходив на зв`язок (т. 3 а.п. 218-219).

Показання потерпілого та свідків щодо фотографування обвинуваченого перед виїздом зі складу підтверджуються фотографією ОСОБА_8 на фоні автобусу марки IVECO д/н НОМЕР_2 з опечатаною пачкою в руках (т. 3 а.п. 227), що було досліджено місцевим судом і спростовує такі доводи захисника.

Будь-яких підстав ставити під сумнів достовірність показань потерпілого та свідків чи підстав вважати, що потерпілий чи свідки оговорили обвинуваченого районний суд не встановив. Підстав для протилежного висновку не наведено стороною захисту і в ході апеляційного розгляду.

Фактично в апеляційній скарзі адвокат висловлює незгоду із оцінкою досліджених доказів.

Між тим, апеляційним судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими і достовірними. Системна оцінка досліджених доказів вказує на їх відповідність критерію достатності для обґрунтованого висновку про доведеність його вини та наявності в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину.

При аналізі досліджених доказів, суд не допустив порушень ст. 94 КПК України з приводу їх оцінки для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Суд у вироку навів переконливі мотиви, з яких підстав він відхилив показання обвинуваченого про його непричетність до інкримінованого йому злочину. З огляду на спростування позиції обвинуваченого послідовними та детальними показаннями потерпілого, свідків і письмовими доказами, які узгоджуються між собою, судова колегія не вбачає підстав для критичної оцінки висновків місцевого суду щодо доведеності провини ОСОБА_8 .

Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, оскільки він не є службовою особою, а тому не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається з вироку суду, органом досудового розслідування та судом дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 4 ст. 191 КК України, як привласнення чужого майна, яке йому ввірене у великих розмірах.

Так, суб`єктом привласнення і розтрати, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 191 КК України, може бути осудна приватна особа, яка досягла 16-річного віку і якій майно, що є предметом цього злочину, було ввірене чи перебувало в її віданні.

Тоді як, суб`єктом привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 191 КК України) може бути лише службова особа.

Таким чином, для кваліфікації дій за ч. 4 ст. 191 КК України не обов`язково, щоб суб`єктом злочину виступала лише службова особа, оскільки санкція частини четвертої вказаної статті передбачає вчинення дій, передбачених частинами 1, 2 або 3, за умови їх вчинення у великих розмірах.

Щодо посилання захисника про відсутність між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 будь-яких цивільно-правових угод або інших документів, які б підтверджували, що товарно-матеріальні цінності, передані ФОП ОСОБА_11 обвинуваченому ОСОБА_8 , знаходились у правомірному володінні обвинуваченого, колегія суддів вважає неспроможними.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

З показань допитаних в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вбачається, що між ФОП ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_8 було укладено усну домовленість про перевезення кег та грошових коштів для заправки кег напоями з смт. Кирилівка до м. Харкова, що також підтверджується копією накладної від 12.08.2016 року, згідно якої ФОП ОСОБА_11 повинен був повернути ООО «Аква» через ОСОБА_16 тару, а саме кеги у кількості 65 штук 50 л. кожна та рахунком-фактурою № АК-0000446 від 11.08.2016 року, яким визначена сума до сплати за надання послуг по заповненню кег напоями «Лимонадний джо» та «Квас хлібний Губернський», яка складає 38950 гривень.

Згідно із ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Незважаючи на те, що згідно із ч. 2 зазначеної статті договір перевезення вантажу повинен укладатися у письмовій формі, у даному випадку недотримання форми договору не свідчить про те, що такий договір не було укладено фактично, адже договір може й не мати письмового характеру. Він може бути усним або навіть укладеним шляхом вчинення конклюдентних дій.

При виконанні укладеного договору обвинувачений ОСОБА_8 контролював технологічні та інші параметри, від яких залежить цілісність вантажу, тому що слідкував за завантаженням кег до автомобіля, після чого перерахував їх кількість та зачинив двері автомобіля. Також в присутності обвинуваченого були перераховані та опечатані грошові кошти, які необхідно було сплатити за надання послуг по заповненню кег напоями. Вказане свідчить про те, що кеги та грошові кошти перебували у правомірному володінні обвинуваченого ОСОБА_8 , який отримав їх для певного призначення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та переконливого висновку про те, що кеги та грошові кошти, які перевозив обвинувачений, були йому ввірені, тобто передані власником на умовах фактичного тимчасового володіння (утримання) без правомочності власності із зобов`язанням вчинити певні дії щодо майна для досягнення визначеної мети, і колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком.

Діяння може кваліфікуватися як привласнення чи розтрата у тому разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи було в його віданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням.

Ця правомочність може виникати не лише в осіб, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, установою чи організацією незалежно від форми власності (комірник, експедитор, агент по постачанню, продавець, касир). Такою правомочністю можуть наділятися і будь-які інші (приватні) особи, яким власник майна відповідно до закону передає певні повноваження щодо розпорядження, управління, доставки чи зберігання майна. Така правомочність у особи може виникнути на підставі цивільно-правових угод підряду, оренди, комісії, прокату, перевезення, схову, майнового найму. При цьому, не має значення, яким саме власником - юридичною чи фізичною особою - винний був наділений певною правомочністю щодо відповідного майна.

Звернення на свою користь чужого майна, вчинене особою, яка не була наділена певною правомочністю щодо цього майна, а за родом своєї діяльності мала лише доступ до цього майна (сторож, охоронник, підсобний робітник, вантажник тощо), повинно кваліфікуватися як крадіжка за ст. 185 КК України. Це стосується також осіб, які виконували чисто технічні функції з транспортування майна (шофер, тракторист, комбайнер, водії водних транспортних засобів тощо). Якщо ж зазначені особи, крім чисто технічних функцій з транспортування майна, були наділені стосовно довіреного для транспортування майна певною правомочністю, їхні дії по неправомірному заволодінню цим майном слід розглядати як привласнення чи розтрату і кваліфікувати за ст. 191 КК України.

На переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_8 виконував умови укладеного усного договору, які виходили за рамки чисто технічної функції транспортування майна, а фактично виконував угоду перевезення вантажу, який був йому ввірений, тобто був перевізником майна, а отже є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 191 КК України.

Що стосується доводів захисника в апеляційній скарзі про те, що суд належним чином не встановив розміру матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, оскільки, на його думку, розмір матеріальних збитків мав бути визначений шляхом проведення експертизи, то вони не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах процесуального закону.

Положеннями ч. 2 ст. 242 КПК України передбачено перелік випадків, коли слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема щодо визначення розміру матеріальних збитків, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням (п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України в редакції Закону № 1261-VII).

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2019 року (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18), обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК України в редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми.

Імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України в редакції Закону № 1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, розмір завданої ОСОБА_11 шкоди суд встановив на підставі довідки № 03 від 25.01.2018 року щодо вартості тари (кег 50 л) згідно рахунку-фактури № АК-0000446 від 11.08.2016 року, долученої прокурором у судовому засіданні на підтвердження розміру матеріальних збитків, яку було видано за підписом ТОВ «ДК АКВА», про те, що заставна вартість кег 50 л складала 3000 грн. за кожну одиницю.

З огляду на викладене, а також на те, що підстав проводити експертизу на установлення вартості привласнених кег в цьому кримінальному провадженні не було, тому місцевий суд правильно послався на дані, що містяться в цій довідці, у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним щодо розміру матеріальної шкоди. Вказаний доказ отримано у передбачений процесуальним законом спосіб, він відповідає вимогам статей 84, 85, 86 КПК України, і підстави вважати його неналежним та недопустимим відсутні.

Також з приводу недоведеності розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, колегія суддів звертає увагу, що копією накладної від 12.08.2016 року підтверджується факт передачі обвинуваченому ОСОБА_8 тари, а саме кег у кількості 65 штук по 50 літрів кожна від ФОП ОСОБА_11 для перевезення до ТОВ «Аква», про що у накладній міститься підпис обвинуваченого. При цьому, факт належності підпису саме ОСОБА_8 сторона захисту не оспорювала.

Відповідно до довідки ТОВ «ДК Аква» № 03 від 25.01.2018 року щодо вартості тари (кег 50 л) згідно рахунку-фактури № АК-0000446 від 11.08.2016 року, визначена заставна вартість кег об`ємом 50 літрів, яка складала 3000 гривень за одиницю.

Твердження захисника про відсутність доказів належності кег саме ОСОБА_11 з огляду на зазначену у довідці від 25.01.2018 року інформацію про те, що кеги є заставним майном ТОВ «ДК АКВА», спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який зазначав, що у нього в обігу перебувало близько 500 кег, які не мали між собою відмінностей, з них 100 штук були його особистими. У зв`язку з привласненням ОСОБА_8 кег, він розрахувався між контрагентами власними кегами, в результаті чого поніс збитки, оскільки залишився без своїх кег.

Оскільки потерпілим ОСОБА_11 було відшкодовано ТОВ «ДК Аква» завдану шкоду, а саме повернуто кеги у кількості 65 штук, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що останнім були понесені збитки у розмірі 195000 грн., з розрахунку 65 кег вартістю 3000 гривень за одиницю.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на наявні в матеріалах кримінального провадження накладні № 41 від 19.06.2015 року та № 32 від 17.05.2015 року, в яких вартість 1 кеги об`ємом 50 л складає 2100 грн. не впливає на встановлений судом розмір заподіяної потерпілому шкоди, оскільки у вказаних накладних вартість кег зазначена без урахування ПДВ. Крім того, у вказаних накладних кеги були передані в користування ФОП ОСОБА_11 ФОП ОСОБА_14 , а не ТОВ «ДК Аква».

Доводи захисту щодо не встановлення з чого складається матеріальна шкода (з вартості напоїв та кег чи лише з вартості кег) є неспроможними, оскільки допитані в суді потерпілий та свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 пояснили, що кеги, які ОСОБА_8 повинен був доставити на завод у м. Харків, були порожніми, при цьому, обвинуваченому також були видані грошові кошти в сумі 38950 гривень, які останній повинен був передати у якості сплати за надання послуг по заповненню кег напоями.

З приводу доводів захисника, що рахунок-фактура № АК-0000446 від 11.08.2016 року не є доказом передачі грошових коштів обвинуваченому, оскільки розрахунки між юридичними та фізичними особами-підприємцями понад 10000 грн. проводяться в безготівковій формі, а отримання грошових коштів для розрахунків в господарській діяльності оформлюється видатково-касовим ордером, а не рахунком-фактурою, судова колегія виходить із реальних обставин даного провадження.

Відповідно до рахунку-фактури № АК-0000446 від 11 серпня 2016 року з ФОП ОСОБА_11 підлягала сплаті грошова сума у розмірі 38950 гривень за наданий йому товар, а саме за послуги по заповненню кег напоями «Лимонадний джо» та «Квас хлібний Губернський».

Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_11 стверджував про факт передачі ОСОБА_8 грошових коштів у готівковій формі, які були перераховані в присутності останнього та запечатані, після чого обвинувачений був сфотографований на фоні з машиною та опечатаною пачкою грошей.

Крім того, свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у судовому засіданні, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, також підтвердили факт передачі потерпілим ОСОБА_11 грошових коштів обвинуваченому ОСОБА_8 для оплати послуг по заповненню кег напоями та передачі кег у кількості 65 шт. об`ємом 50 літрів кожна.

Всі інші обставини, пов`язані з передачею коштів у готівковому, а не у безготівковому вимірі, відносяться до порядку здійснення підприємницької діяльності, що не є предметом даного розгляду.

Щодо розбіжностей у загальній сумі завданої потерпілому ОСОБА_11 майнової шкоди (за обвинувальним актом 234850 грн., натомість суд стягнув 233950 грн.) колегія суддів зазначає, що зазначена в обвинувальному акті сума є арифметичною помилкою, допущеною стороною обвинувачення під час складання вартості кег (195000 грн.) та грошових коштів (38950 грн.).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, відповідає дійсності, підтверджується належним чином, а тому доводи захисника з приводу недоведеності розміру завданої шкоди є необґрунтованими.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник також посилався на не дослідження судом першої інстанції фотографії з зображенням ОСОБА_8 на фоні автобусу марки IVECO д/н НОМЕР_2 , що не відповідає дійсності, оскільки відповідно до журналу та звукозапису судового засідання від 17.02.2021 року вказаний доказ був безпосередньо досліджений місцевим судом.

Отже, перелічені у вироку докази переконують колегію суддів в правильності висновку районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, за встановлених місцевим судом обставин.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає законних підстав для скасування вироку, що обумовлює відхилення апеляційної скарги сторони захисту.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора стосовно невмотивованості рішення місцевого суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання є слушними.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.

Також, відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Пунктом п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст. 12 КК України), а також з його конкретних обставин та наслідків, що настали.

Також, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо однакового і правильного застосування положень статті 75 КК України, які містяться в абз. 2 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Застосовуючи до ОСОБА_8 правила ст. 75 КК України, місцевий суд взагалі не мотивував таке рішення.

Між тим, колегія суддів вважає, що обране ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є м`яким, оскільки воно не відповідає вимогам закону.

Закон, а саме ст. 75 КК України, передбачає можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, крім засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На переконання колегії суддів, місцевий суд в повній мірі не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого злочину, а також наслідки вчинення злочину, які виразились у заподіянні потерпілому матеріальної шкоди у великих розмірах, а саме 233950 грн., яка не відшкодована обвинуваченим.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

Будь-яких виключних обставин справи, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, з урахуванням викладеного та ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України, а тому доводи сторони обвинувачення про призначення ОСОБА_8 несправедливого покарання внаслідок його м`якості є обґрунтованими, у зв`язку з чим вирок місцевого суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині свого вироку.

Призначаючи покарання, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 , відповідно до ст. 12 КК України вчинив тяжкий злочин, особу обвинуваченого, який не має сталих соціальних зв`язків, суспільно-корисною працею не займається, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, перед потерпілим за вчинений злочин не вибачився, заподіяну шкоду не відшкодував. Обставини, які обтяжують покарання, рівно як і обставини, які пом`якшують покарання, відсутні.

Колегія суддів звертає увагу і на інші відомості щодо особистості обвинуваченого, пов`язані із нехтуванням закону, що свідчить про його свідоме небажання ставати на шлях виправлення та перевиховання, а тому застосування до нього інституту звільнення, на переконання колегії суддів, не дасть позитивних змін в його поведінці та особистості.

Також на недоцільність звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням вказує той факт, що обвинувачений за весь час розгляду кримінального провадженні в суді першої інстанції сім разів оголошувався у розшук (т. а.п. 119, 148, 204, 242-243; т. 2 а.п. 85, 155; т. 3 а.п. 108).

Крім того, після вручення ОСОБА_16 повідомлення про підозру 12.12.2017 року, останній отримав свідоцтво про зміну прізвища від 13.12.2017 року на ОСОБА_21 , приховавши вказаний факт від органу досудового розслідування та суду (т. 3 а.п. 246), що свідчить про намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Обвинувачений не здійснив жодних дій, скерованих на відшкодування матеріальної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі в межах строку покарання, передбаченого відповідним кримінальним законом, у розмірі, визначеному судом першої інстанції.

Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів.

Таким чином, оскільки у кримінальному провадженні має місце неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність(ст. 75 КК України) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, колегія суддів з підстав, передбачених п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. 420 КПК України скасовує оскаржуваний вирок в частині призначення покарання з постановленням свого вироку, що відповідає повноваженням суду апеляційної інстанції, визначеним п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, та обумовлює задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні у повному обсязі.

Крім того, на підставі положень Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року № 838-VIII та вимог ч. 5 ст. 72 КК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зарахувати у строк відбуття призначеного обвинуваченому районним судом покарання строк попереднього ув`язнення останнього у даному кримінальному провадженні у період з 1 лютого 2019 року по 2 лютого 2019 року включно, з 29 січня 2020 року по 5 травня 2020 року включно та з 9 вересня 2020 року по 16 квітня 2021 року включно, з урахуванням положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вищенаведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 663/537/17 від 29 серпня 2018 року щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі, який відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора Якимівського відділу Мелітопольської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 16 квітня 2021 року відносно ОСОБА_8 , визнаного винним за ч. 4 ст. 191 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 191 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з повною матеріальною відповідальністю, строком на 2 (два) роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення у даному кримінальному провадженні з 1 лютого 2019 року по 2 лютого 2019 року включно, з 29 січня 2020 року по 5 травня 2020 року включно та з 9 вересня 2020 року по 16 квітня 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4