УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2021 року

м. Київ
справа № 740/375/21
провадження № 51-5933ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, які постановлено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001132, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжин Чернігівської області, зареєстрованого та проживаючого в тому АДРЕСА_1 в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України) несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
Суть питання
За вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24 грудня 2020 року, близько 18 год 30 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у приміщенні «Автомийки» в м. Ніжин (вул. Борзнянський Шлях, 5) та маючи вільний доступ до автомобіля марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_5 , з особистих мотивів з метою незаконного використання автомобіля у власних цілях, запустив двигун даного автомобіля та незаконно заволодів ним, поїхавши у бік вул. Московської м. Ніжина, отримавши при цьому реальну можливість розпоряджатись ним. Так, своїми діями ОСОБА_4 заподіяв останній матеріальну шкоду у розмірі 246 тис. 236 грн 35 коп., що перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 23 листопада 2021 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, і допущене, на його думку, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4 указує на те, що його дії суд безпідставно та необґрунтовано кваліфікував за ч. 2 ст. 289 КК України, а не за ст. 197 КК України. Крім того, зазначає, що суди в повній мірі не дослідили питання щодо мети та мотиву вчиненого ним кримінального правопорушення.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 Кримінального-процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, висновки місцевого суду щодо доведеності вини засудженого за ч. 2 ст. 289 КК України ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.
Зокрема, як видно з копії вироку доданої до касаційної скарги, поряд з іншими доказами, суд у своєму рішенні обґрунтовано послався на показання:
обвинуваченого ОСОБА_4 , який свою вину в пред`явленому обвинуваченні визнав, пояснивши, що 24 грудня 2020 року він та ОСОБА_6 , працюючи на «Автомийці», проводили хімчистку автомобіля «Фольксваген Гольф», належного потерпілій. Власник «Автомийки» ОСОБА_7 залишив ключі від автомобіля. Закінчивши роботу, він запропонував відвести ОСОБА_6 додому цим автомобілем, перевіривши таким чином і стан автомобіля після мийки, а потім думав повернути автомобіль на місце. Крім того, зазначив, що дозволу на користування автомобілем йому ніхто не давав, посвідчення водія він не мав і в цей день вживав спиртні напої. Рухаючись по вул. Чернігівській, автомобіль занесло і сталось ДТП, бо автомобіль в`їхав у стовп, зазнавши пошкодження;
потерпілої ОСОБА_5 , яка пояснила, що 24 грудня 2020 року її чоловік відігнав автомобіль на «Автомийку». Оскільки працівники не встигали провести повну мийку, тому попросили залишити автомобіль у боксі до ранку і залишити ключі від нього. Також зазначила, що о 19-й годині їй зателефонували і повідомили, що її автомобіль був викрадений і розбитий;
свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що він працював на «Автомийці», разом із ОСОБА_4 24 грудня 2020 року власник автомийки ОСОБА_7 доручив йому помити та провести хімчистку автомобіля «Фольксваген» темно сірого кольору. Ключі від автомобіля ОСОБА_7 віддав ОСОБА_8 . Після того, як вони помили автомобіль, останній запропонував відвезти його додому. При цьому ОСОБА_4 не говорив про те, що хтось дозволяв йому брати автомобіль. ОСОБА_4 вигнав автомобіль з боксу і вони поїхали в напрямку будинку ОСОБА_6 . Дорога була слизькою і на вул. Чернігівській автомобіль занесло і він вдарився в електроопору.
свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що 24 грудня 2020 року близько 18-ї години він загнав указаний автомобіль у бокс, сказав ОСОБА_10 та ОСОБА_11 переодягатись і здати ключі охоронцю, а сам пішов додому. Ключі від автомобілів завжди залишались у боксі, а ключі від боксу зберігаються в охоронця. Коли вже був вдома, йому зателефонував ОСОБА_4 і повідомив, що сталася ДТП. Приїхавши на місце ДТП, побачив побитий автомобіль і збитий стовп, дізнався, що в автомобілі були ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
Також обґрунтовано суд послався на:

протокол огляду місця події від 24 грудня 2020 року та фототаблицею до нього зафіксовано огляд місця ДТП з участю автомобіля марки «Фольксваген Гольф», д.н.з. НОМЕР_1 . (а.с. 34-38);
протокол огляду відеозапису від 25 грудня 2020 року, згідно з яким проведено огляд оптичного диска, наданого керівництвом ТОВ АТП «Відродження», з якого видно події, які відбувались за місцезнаходженням «Автомийки» по вул. Борзнянський шлях, 5 у м. Ніжині 24 грудня 2020 року з 18 год 20 хв до 18 год 59 хв, зокрема, як обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи за кермом автомобіля «Фольксваген Гольф» сірого кольору, разом з пасажиром ОСОБА_6 , виїжджає з двору, де розміщена « ОСОБА_12 » (а.п. 91-92);
висновок судової автотоварознавчої експертизи № СЕ-19/125-21/36-АВ від 14 січня 2021 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику вказаного автомобіля 246 тис. 236 грн 35 коп, а вартість відновлювального ремонту 641 тис. 058 грн 29 коп. (а.с. 53-86);
протокол проведення слідчого експерименту від 29грудня 2020 року (а.п. 128-130).
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у незаконному заволодінні транспортним засобом.

При цьому всім наявним доказам суд першої інстанції відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Апеляційний суд перевірив висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд.
При цьому, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту доводам, які фактично є аналогічними доводам, наведених у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій касаційна скарга засудженого не містить.
Також, Верховний Суд зазначає, що під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Цей злочин визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, з моменту встановлення контролю над ним.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у приміщенні вищезазначеної «Автомийки» та маючи вільний доступ до вказаного автомобіля, запустив двигун цього автомобіля та незаконно заволодів ним, поїхавши у бік вул. Московської м. Ніжина і отримавши при цьому реальну можливість розпоряджатись ним.
Таким чином відсутні підстави для сумніву у спрямованості умислу ОСОБА_4 на незаконне заволодіння транспортним засобом.

За встановлених судами першої і апеляційної інстанцій фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК України кваліфіковано правильно, а отже доводи засудженого в цій частині є безпідставними.
Крім того, як видно з копій рішень попередніх інстанцій, засуджений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а тому відсутні підстави вважати, що судами дана неправильна юридична оцінка діям останнього, а рішення цих судів є незаконними.

Інші твердження наведені засудженим у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3