Справа № 583/670/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2021 р. Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

з фіксацією розгляду справи технічним комплексом «Акорд», розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 8 в м. Охтирка заяву ОСОБА_5 про приведення вироку Охтирського міського суду Сумської області від 07.02.1990 та вироку Богодухівського народного суду Харківської області від 30.05.1983 у відповідність до норм Кримінального кодексу України 2001 року,

ВСТАНОВИВ:

13.02.2019 ОСОБА_5 звернувся до суду зазначеною заявою, відповідно до якої, остаточно уточнивши свої вимоги, просить привести вирок Охтирського міського суду Сумської області від 07.02.1990 у відповідність до норм Кримінального кодексу України 2001 року, а саме: виключити із вступної частини вироку від 07.02.1990 та із обтяжуючих обставин: відомості про судимість від 30.05.1983 (попередньо з`ясувавши) та в разі встановлення того, що й ця судимість не приведена до норм КК України 2001 року привести і її; відомості про судимість від 15.12.1988; визнати незаконними і безпідставними всі обтяжуючі обставини, зазначені у вироку від 07.02.1990 та виключити їх з нього. Призначити нову міру покарання за вироком від 07.02.1990, виходячи із суттєвого зменшення та усунення обтяжуючих обставин, керуючись нижньою межею покарання, передбаченого як санкцією статті 94 КК України 1960 року, так і санкцією ст. 115 ч. 1 КК України 2001 року в розмірі 7 років позбавлення волі, а також привести у відповідність до норм Кримінального кодексу України 2001 року вироку Богодухівського народного суду від 30.05.1983.

Вимоги вмотивовані тим, що вироком Охтирського міського суду Сумської області від 07.02.1990 його визнано винуватим за ст.ст. 94, 100, 222 ч. 3 КК УРСР та за сукупністю злочинів засуджено до 12 років позбавлення волі. При цьому, у вступній частині даного вироку суду зазначені відомості про його судимість, а саме, що 30.05.1983 його засуджено за ч. 1 ст. 142, ч. 2 ст. 206 КК УРСР до 5 років позбавлення волі, 15.12.1988 за ч. 1 ст. 196-1 КК УРСР до 1 року позбавлення волі. Крім того, в мотивувальній частині вироку суду від 07.02.1990 суд, обґрунтовуючи вид та розмір покарання врахував обставини, що обтяжують покарання, а саме: вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, вчинення злочину особою, яка раніше вчиняла злочини та була судимою і відбувала покарання та не стала на шлях виправлення, негативну характеристику, суспільну небезпеку вчинених злочинів. Як на підставу для приведення вироку суду від 07.02.1990, ОСОБА_5 посилається на те, що Прикінцевими та Перехідними положеннями Кримінального кодексу України 2001 року було декриміналізовано ч. 1 ст. 196-1 КК УРСР, за якою його було засуджено вироком від 15.12.1988, а також декриміналізовано ч. 1 ст. 206 КК УРСР, за якою його було засуджено вироком від 30.05.1983. Вироком Богодухівського народного суду Харківської області від 30.05.1983 неповнолітнього ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні хуліганства та розбою і засуджено за ч. 2 ст. 206 КК України 1960 року до 2 років позбавлення волі, за ч.1 ст. 142 КК України 1960 року до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України 1960 року, шляхом повного складання покарань йому було призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. А тому даний вирок підлягає приведенню у відповідність до норм Кримінального кодексу України 2001 року. У ст. 296 КК України 2001 року кваліфікуючі ознаки хуліганства у повному обсязі вміщує в себе ч. 1 ст. 296 КК України та не передбачає покарання у вигляді позбавлення волі, тобто кримінальна відповідальність істотно пом`якшена. Після приведення вироку від 30.05.1983 у частині хуліганства до норм КК України 2001 року та ч. 1 ст. 296 цього Кодексу кінцева міра покарання за цим вироком має залишитись у вигляді 3-х років позбавлення волі за ч. 1 ст. 142 КК України 1960 року, оскільки ч. 1 ст. 296 КК України 2001 року покарання у вигляді позбавлення волі не передбачає. Враховуючи те, що початок строку відбування покарання за вироком від 30.05.1983 є 07.01.1983, а тому слід вважати, що повністю покарання ним відбуте 22.02.1986, а його судимість автоматично гаситься. Зазначає, що суд також має переглянути обтяжуючі обставини враховані у вироку від 07.02.1990, оскільки така обставина, як негативна характеристика не зазначена ні в ст. 41 КК України 1960 року, ні в ч. 1 ст. 67 КК України 2001 року. Вважає, що може бути виключена така обтяжуюча обставина, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки це не має ніякого значення, бо потерпілий сам здійснив на нього напад. Також суд безпідставно врахував як обтяжуючу обставину вчинення злочину суспільно небезпечним способом, оскільки він один на один перебував з потерпілим та до нього особисто застосував ножа, а тому інші особи постраждати не могли. Тобто суд неправильно застосував норми закону про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні просив вирішити клопотання ОСОБА_5 у відповідності до норм чинного законодавства.

Заслухавши пояснення ОСОБА_5 , його захисника, думку прокурора, вивчивши заяву та додані до неї матеріали, оглянувши матеріали кримінальної справи № 1-15/90, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що вироком Богодухівського народного суду від 30.05.1983 ОСОБА_5 визнано винуватим за ч.1 ст. 196-1 УК УССР та призначено покарання 1 (один) рік позбавлення волі з відбуванням у виправно-трудовій колонії суворого режиму.

Вироком Охтирського міського суду від 07.02.1990 у справі № 1-15/1990 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 94, 100, 222 ч. 3 КК України (1960 року) та за сукупністю злочинів засуджено до 12 років позбавлення волі.

У своїх доводах ОСОБА_5 посилається на декриміналізацію статті, по якій його було засуджено вироком Богодухівського народного суду Харківської області від 30.05.1983 та автоматичне погашення його судимості за цим вироком.

Відповідно до ст. 7 КПК України до основних засад кримінального судочинства відноситься верховенство права.

Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності res judicata остаточні рішення національних судів не мають ставитися під сумнів (Справа ЄСПЛ Брумареску проти Румунії). Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення. Система, що дозволяє ставити під сумнів остаточні судові рішення без переконливих підстав у суспільних інтересах, не відповідає принципу визначеності. Зворотна дія не відповідає принципу правової визначеності, щонайменше у кримінальному праві (відповідно до ст. 7 Європейської конвенції по правам людини), оскільки особи повинні знати наслідки своєї поведінки.

Так згідно положень ч. 1, ч. 3 ст. 5 КК України 2001 року закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Статтею 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, в тому числі: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України (усунення караності діяння, за яке особа засуджена; призначення особі покарання, що перевищує санкцію нового закону).

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктом 13 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Порядок вирішення питань саме під час виконання вироку визначений ч.1 ст.537 КПК України.

Разом з тим, як встановлено судом, вироки, які ОСОБА_5 просить привести у відповідність, на даний час є виконаним.

При цьому до питань, які вирішуються судом після виконання вироку, а саме: після відбуття покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі є саме питання про зняття судимості з цієї особи за її клопотанням, що передбачено статтею 538 КПК України та перелік цих питань є вичерпним.

Наразі вирок виконано, а тому інші питання щодо всякого роду сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку, не підлягають вирішенню.

Зазначене ОСОБА_5 у клопотанні та доповненні до нього питання щодо застосування судом положень ч.2 та ч.3 ст.74 КК України (щодо звільнення від покарання та його відбування в зв`язку з усуненням караності за діяння чи зниження призначеної засудженому міри покарання до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону) не відноситься до питань, передбачених п.4 ч.2 ст.539 КПК України, які має право вирішувати суд, який ухвалив вирок. Питання щодо зняття судимості, що передбачено положеннями ст. 538 КПК України, та яке може бути вирішене судом, який ухвалив вирок, засудженим не ставиться.

Статтею 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, в тому числі: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України (усунення караності діяння, за яке особа засуджена; призначення особі покарання, що перевищує санкцію нового закону).

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

З наведеного слідує, що питання про приведення вироку у відповідність до нового закону, у зв`язку з усуненням караності діяння, за яке особа засуджена; призначення особі покарання, що перевищує санкцію нового закону, можливе лише під час виконання вироку та тільки судом, в межах територіальної юрисдикції якого особа відбуває покарання.

Як встановлено, вирок Охтирського міського суду Сумської області від 07.02.1990 стосовно ОСОБА_5 , про приведення у відповідність із новим Законом якого просить останній, вже виконаний, ОСОБА_5 відбув строк призначеного покарання та звільнився з місць позбавлення волі за даним вироком 13.11.2001.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_5 про приведення вироків Богодухівського народного суду від 30.05.1983 та Охтирського міського суду Сумської області від 07.02.1990 у відповідність із Кримінальним кодексом України 2001 року із наведених вище мотивів.

У даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що питання, які стосуються виконання вироку, в тому числі, приведення його у відповідність із Законом, який пом`якшує або скасовує відповідальність особи у вчиненні злочину, після виконання такого вироку є неможливим, а початком перебігу строку погашення судимості є момент відбуття засудженим покарання.

Керуючись ст.537, ст.539 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_5 про приведення вироку Охтирського міського суду Сумської області від 07.02.1990 та вироку Богодухівського народного суду Харківської області від 30.05.1983 у відповідність до норм Кримінального кодексу України 2001 року - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом семи днів з дня її винесення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду
Сумської області ОСОБА_1