Номер провадження: 11-кп/813/1685/21
Номер справи місцевого суду: 495/6900/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 червня 2021 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, в рамках кримінального провадження №0000279 від 07.02.2019 року,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 червня 2021 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 до 21.08.2021 року.
Рішення суду мотивоване тим, що інкримінований ОСОБА_7 злочини відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна; віком обвинуваченого та станом його здоров`я, міцністю соціальних зв`язків; розміром майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується обвинувачений; тим що на даний час по кримінальному провадженню не допитані обвинувачений, свідки, не досліджені письмові докази, та тим, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою з наступних підстав:
- можливість жорстокого засудження є недостатнім для виправдання тримання під вартою;
- ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою;
- судом першої інстанції було розглянуто клопотання прокурора формально, не намагаючись встановити наявність переліку підстав та обґрунтованість їх відносно обвинуваченого;
- ризик переховування ОСОБА_7 має незначний ступінь, недостатній для запобіжного ув`язнення;
- ризику того, що ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи

документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення не існує;
- ризики перешкоджання ОСОБА_7 кримінальному провадженню або вчинення ним іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується не доведені;
- обвинувачений має постійне, зареєстроване місце проживання, неофіційно працевлаштований, не перебуває на обліку у наркологічному чи психоневрологічному диспансері, є інвалідом, за минулий злочин поніс покарання та після цього нічого протиправного не скоїв;
- немає вагомих доказів вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_7 , саме останнім;
За викладених обставин, захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю та забороною залишати житло у певний період доби з 22:00 по 6:00.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
У судовому засідання обвинувачений та його захисник підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги
Також захисник зауважив, що прокурор не з`являється у судові засідання як у суд першої інстанції, так і у суд апеляційної інстанції, та через таке затягування кримінального провадження прокуратором, обвинувачений, який є інвалідом зору, вже значний час перебуває під вартою.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального
провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні

підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000279 від 07.02.2019 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України.

Доводи обвинуваченого про відсутність вагомих доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину суд відхиляє, з огляду на наступні обставини.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про недоведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.
Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється.
Посилання ж апелянта на формальність розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора, без встановлення переліку підставі та їх обґрунтованості відносно обвинуваченого, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.

Апеляційний суд, відхиляючи посилання апелянта на неможливість посилання на тяжкість покарання для виправдання тримання під вартою, враховує обставини інкримінованого злочину на підставі обвинувального акту, з якого вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років з конфіскацією майна (відповідно до вимог ст. 12 КК України), у зв`язку з чим тяжкість покарання є достатнім мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Окрім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 , раніше притягався до кримінальної відповідальності, а стороною захисту ані у суді першої інстанції, ані у апеляційному суді не доведено наявності у обвинуваченого постійного законного джерела прибутку, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження сторони захисту, про те, що ступіть вищенаведених ризиків, зокрема переховування ОСОБА_7 та спотворення або знищення ним доказів є незначним або не існує, апеляційний суд до уваги не приймає як безпідставні, жодними доказами не підтвердженими та такими, що ґрунтуються на суб`єктивній оцінці сторони захисту особи ОСОБА_7 .
Соціальні зв`язки ОСОБА_7 , на які він звертає увагу у апеляційній скарзі, апеляційний суд відхиляє, оскільки, на переконання апеляційного суду, те, що обвинувачений не перебуває на обліку у наркологічному чи психоневрологічному диспансері, як і наявність місця проживання не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати вище зазначені ризики, обставини ж щодо неофіційного працевлаштування обвинуваченого належними доказами стороною захисту підтверджені не були.
Апеляційний суд також відхиляє посилання апеляційної скарги та пояснення сторони захисту на наявність у ОСОБА_7 інвалідності, як на підставу неможливості застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.
Водночас, апеляційний суд знаходить слушними зауваження ОСОБА_7 та його захисника щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачений постійно перебуває під вартою у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону

України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2021 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, в рамках кримінального провадження №0000279 від 07.02.2019 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Звернути увагу судді першої інстанції на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України щодо розумних строків розгляду справи.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3