ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №627/83/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1172/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.296, ч.2 ст.189, ч.1 ст.345, ст.348 КК України
УХВАЛА
Іменем України

08 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю: прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого - ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скарг ами захисників обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 11.01.2022 стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою, окрім іншого, обвинуваченим ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено строк тримання під вартою, який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто до 11 березня 2022 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п. п. 3, 5 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати, а ризик передбачений ч. 1 п. 1 ст. 177 КПК України суд першої інстанції вважає недоведеним.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та обрати обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід або у відповідності до вимог частини 3 статті 183 КПК України визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 обов`язків, передбачених КПК України.

У разі визначення судом відповідно до вимог частини 3 статті 183 КПК України розміру застави для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених цим кодексом, - визначити її розмір на рівні мінімального, передбаченого частиною 5 статті 182 КПК України, враховуючи, що більш значний розмір буде завідомо непомірним для обвинувачених.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, зазначає, що ризики відповідно до статті 177 КПК України щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 взагалі відсутні. Прокурор в своєму клопотанні не навів нових вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні частини 1 статті 177 КПК України, для подальшого тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 .

Апелянт вказує, що обґрунтування колегією суддів продовження строку запобіжного заходу у вигляді продовження строку тримання під вартою носить абстрактний характер, будується лише на припущеннях.

Так, захисник обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 також подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, а у клопотання прокурора від 09.11.2021 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 відмовити.

Звільнити обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 з-під варти у залі Харківського апеляційного суду.

На думку сторони захисту, при розгляді клопотання прокурора у суду першої інстанції були відсутні об`єктивні та достатні матеріали, як б свідчили, що обвинувачені можуть допустити реалізацію ризиків, перелічених у клопотанні прокурора, а тому у суду першої інстанції не було законних підстав вважати, що стороною обвинувачення доведено існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України.

Апелянт просить дослідити у судовому засіданні, наданий стороною захисту відеодоказ (DVD-диск).

Вважає, що прокурором не доведено, що застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, наприклад, цілодобового домашнього арешту не зможе запобігти ризикам, передбаченим пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України.

Крім того, зазначає, що обидва обвинувачених мають постійне місце проживання, міцні родинні та соціальні зв`язки, є громадськими діячами, до їх затримання вели активну громадську діяльність щодо боротьби проти незаконної торгівлі наркотиками та незаконної вирубки лісу, не намагались переховуватися від правоохоронних органів, самостійно викликали поліцію, до затримання активно намагались співпрацювати як з поліцією, так і з керівництвом місцевого СБУ. А також захисник посилається на те, що на цей час відсутні об`єктивні та достовірні відомості, що обвинувачені намагались або будуть намагатися в майбутньому переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, інших обвинувачених, експертів, спеціалістів, вчиняти інші кримінальні правопорушення або продовжувати кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються.

В судове засідання, призначене на 08 лютого 2022 року, обвинувачений ОСОБА_11 відмовився від доставки до суду апеляційної інстанції, про що свідчить акт Державної установи «Олексіївська виправна колонія №25».

Вирішуючи питання про подальших рух справи без участі обвинуваченого ОСОБА_11 , колегія суддів, з урахуванням думки всіх учасників судового розгляду, які висловилися про можливість розгляду справи без участі ОСОБА_11 , враховуючи вимоги ст. 422-1 КПК України, вирішила продовжити розгляд апеляційних скарг без участі останнього.

Щодо заявленого клопотання адвоката ОСОБА_8 , щодо можливості перебування обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час судового засідання в залі суду поруч зі своїми захисниками, поза межами металевої клітки, скляної кабіни без застосування відносно них спеціальних засобів (металевих браслетів), колегія суддів відмовляє в задоволенні такого, оскільки вказаний обвинувачений ОСОБА_10 перебуває під контролем конвоя, а суд позбавлений можливості впливати на рішення конвоя стосовно звільнення останнього з відведеного місця.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши думку захисників та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційні скарги сторони захисту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , обвинувачуються у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 345, ст. 348 КК України.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 348 КК України, є особливо тяжким злочином у сфері злочинів проти авторитету органів державної влади, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічного позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_11 ще обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , була заслухана думка прокурора, захисників, представників потерпілих та наданні пояснення обвинувачених для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановив підстави для такого запобіжного заходу.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, враховуючи дані про особу обвинувачених, обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, їх підвищену суспільну небезпеку, багатоепізодність, різні характер та ступінь тяжкості, різнорідність, спрямованість на різні об`єкти суспільних відносин (власність, громадський порядок, життя та здоров`я особи, авторитет органів державної влади) інкримінованих обвинуваченим злочинів, на думку колегії суддів, свідчить про наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Крім того, враховуючи кількість епізодів злочинної діяльності ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, суд апеляційної інстанції вважає, що обвинувачені можуть вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи, що ОСОБА_11 і ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які утворюють сукупність нетяжкого, тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, за один з яких передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, приймаючи до уваги характеризуючи дані осіб обвинувачених, зокрема їх вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою - обґрунтованими.

Разом із цим, колегія суддів погоджується з думкою прокурора щодо передчасності висновків суду першої інстанції стосовно відсутності існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто можливість обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_10 переховуватись від органів досудового розслідування та суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні декількох злочинів, в тому числі і особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, а в Україні таке покарання - є покаранням без перспективи звільнення, про що неодноразово підкреслював Європейський суд у своїх рішеннях, а саме, в рішенні ЄСПЛ «Лопата та інші проти України» від 10 грудня 2020, «Сьомак та інші проти України» від 02 грудня 2021 року, «Петухов проти України» від 21 жовтня 2010 року.

За таких обставин, враховуючи дані про особу обвинувачених, тяжкість покарання, що їм загрожує в разі визнання їх винними, інші обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що на даній стадії кримінального провадження ризики здійснення обвинуваченими дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання відносно обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на які посилався прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, в тому числі ризик переховування обвинувачених від суду через усвідомлення імовірності визнання вини за висунутим їм обвинуваченням та тиску тягаря можливого відбування покарання, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинувачених під вартою, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний їм запобігти.

Однак, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості змінити ухвалу суду в частині не визнання судом ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки це погіршує процесуальне становище обвинувачених, а при апеляційному розгляді справи, у даному випадку, перевіряються лише доводи щодо пом`якшення останнім запобіжного заходу.

Отже, колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів захисників щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Окрім цього, станом на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження не закінчений, потерпілі та свідки ще не допитані.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що не перевіряє апеляційні доводи сторони захисту про невинуватість за пред`явленим обвинуваченням та щодо фактичних обставин цього кримінального провадження, оскільки ці питання перевіряються і вирішуються судом під час судового розгляду та при ухваленні остаточного судового рішення.

З системного аналізу вимог ст. ст. 85, 86, 89, 184, 199 КПК України, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою в стадії, коли кримінальне провадження розглядається судом першої інстанції по суті, питання обґрунтованості обвинувачення особи у чиненні кримінального правопорушення і вивчення відповідних доказів в кримінальному провадженні, до ухвалення судового рішення по суті, є неправильним, оскільки суд в подальшому буде обмежений та упереджений своєю оцінкою цих доказів. Саме тому апеляційний суд відмовляє захисникам в клопотанні про дослідження в судовому засіданні письмових доказів - відеозапису подій правопорушення, які є доказами в кримінальному провадженні та повинні оцінюватись спочатку судом першої інстанції.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг захисників.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисників залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 11.01.2022 стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді