У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2021 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_2

потерпілого ОСОБА_3

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про визнання недопустимими доказів у кримінальному провадженні № 0000073 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України,

Встановив:

У провадженні Кобеляцького районного суду Полтавської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

У судовому засіданні захисником обвинуваченого заявлені клопотання про визнання недопустимими по закону:

- протоколів допиту ОСОБА_5 в якості свідка від 12.11.2019 та від 18.11.2020;

- протоколів слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_5 від 06.10.2020 та від 05.03.2020;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 63 від 01.07.2020;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 121 від 13.11.2020;

- висновку комплексної судової авто технічної та фототехнічної експертизи № 798/125 від 17.12.2020;

- висновку комплексної судової авто технічної та фототехнічної експертизи № 14/2 від 01.02.2021.

Клопотання обґрунтоване тим, що, на думку сторони захисту, вказані докази є очевидно недопустимими у розумінні частини 1 статті 87 КПК України, оскільки отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, як такі, що отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, або ж є похідними від таких доказів.

Разом з тим, захисник не наполягав на визнанні зазначених доказів недопустимими на цій стадії судового провадження, вважаючи за можливе надати відповідну оцінку цим доказам в нарадчій кімнаті при постановленні у цьому кримінальному провадженні рішення по суті.

У судовому засіданні прокурор заперечувала проти заявленого клопотання, вважаючи, що стороною захисту не доведена очевидна недопустимість вказаних доказів, а слідчі дії проведені й документи за їх результатами складені у відповідності з вимогами КПК України.

Потерпілий заперечував проти задоволення зазначених клопотань, вважаючи їх безпідставними та посилався на недоведеність стороною захисту як порушень прав та свобод при отриманні вказаних доказів, так і того, що похідні докази були отримані лише завдяки інформації первинних доказів.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши клопотання, робить такі висновки.

Згідно з частиною 1 статті 89 КПК України питання допустимості доказів суд вирішує під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Тобто у разі задоволення такого клопотання дослідження доказів, визнаних очевидно недопустимими, стає неможливим або припиняється, якщо було розпочато.

Згідно зі статтею 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З огляду на зазначену норму кожен доказ має оцінюватися з точки зору належності, допустимості й достовірності окремо, а з точки зору достатності та взаємозв`язку у сукупності.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Перес проти Франції» від 12.02.2004 вказав, що «дія статті 6 Конвенції полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи».

Зазначені захисником первинними доказами протоколи допиту ОСОБА_5 як свідка, який наразі є обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, формально мають ознаки, визначені у пункті 1 частини 3 статті 87 КПК України.

Разом з тим, суд на цій стадії судового провадженні не вправі надавати оцінку доказам, а з огляду на заперечення прокурора і потерпілого, визнання на цій стадії судового провадження очевидно недопустимими цих доказів без надання їм відповідної оцінки, зокрема, щодо обставин їх отримання та їхнього змісту, є неможливим і може перешкодити ухваленню законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Тому висновки про очевидну недопустимість цих доказів, з огляду як на доводи захисника на підтримку цієї позиції з одночасним погодженням із тим, що такий висновок має бути зроблений у нарадчій кімнаті при вирішенні справи по суті, так і на доводи прокурора та потерпілого про їх допустимість, без всебічної перевірки наведених обставин та надання їм оцінки окремо та в сукупності, були б передчасними.

З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що без перевірки із наданням оцінки в нарадчій кімнаті всіх доказів як сторони обвинувачення так і, у разі наявності, доказів захисту, суд буде позбавлений можливості встановити всі обставини та підстави отримання цих доказів, їхнього взаємозв`язку, а відтак належно оцінити підстави їх здобуття, допустимість, належність і достовірність.

При цьому, суд звертає увагу, що заявлені докази, про недопустимість яких наголошує сторона захисту, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає і вважає передчасним вирішувати питання про їх допустимість.

Оскільки судом на цій стадії судового провадження не встановлено очевидності недопустимості первинних, на думку сторони захисту, доказів, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключати з переліку доказів у кримінальному провадженні решту доказів, здобутих, на думку захисту, під час досудового розслідування на їх підставі.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне дослідити їх в ході судового розгляду та надати їм оцінку в нарадчій кімнаті при постановленні рішення, передбаченого частиною 1 статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі, з урахуванням позиції учасників судового провадження, викладених у письмових клопотаннях та поясненнях, що були подані у судових засіданнях 01 і 05 листопада 2021 року.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 84, 89, 231, 331, 350, 358, 376 КПК України, суд,

Постановив:

У визнанні очевидно недопустимими на стадії з`ясування обставин та перевірки їх доказами доказів, здобутих під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, а саме: протоколів допиту ОСОБА_5 в якості свідка від 12.11.2019 та від 18.11.2020; протоколів слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_5 від 06.10.2020 та від 05.03.2020; висновку комісійної судово-медичної експертизи № 63 від 01.07.2020; висновку комісійної судово-медичної експертизи № 121 від 13.11.2020; висновку комплексної судової авто технічної та фототехнічної експертизи № 798/125 від 17.12.2020; висновку комплексної судової авто технічної та фототехнічної експертизи № 14/2 від 01.02.2021, відмовити.

Питання допустимості цих доказів вирішувати в порядку, визначеному частиною 1 статті 89 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною 1 статті 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Суддя