Номер провадження: 11-кп/813/1035/22
Номер справи місцевого суду: 522/3250/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суд м. Одеси від 18 лютого 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016 року, №0001262 від 28.03.2016 року, №0002088 від 23.07.2016 року відносно ОСОБА_6 обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою продовжено строки тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 на 60 днів. Строк дії ухвали закінчується 19.04.2022 року.
Відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченим запобіжного заходу.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що прокурором доведено наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена, з огляду на тяжкість покарання, яке їй загрожує у випадку доведеності її вини:
може здійснити дії на спроби переховування від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки ОСОБА_6 не має офіційного джерела прибутку, оспорює обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення;
може незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, яких ще не допитано, не відшкодувала потерпілим заподіяну шкоду та за відсутністю інших обставин, які б свідчили про негативну оцінку обвинуваченою дій, що їй інкримінують, відсутність будь-якого каяття;
може вчинити інше кримінальне правопорушення з огляду на висунутий їй обсяг обвинувачення, кількість епізодів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити їй запобіжний захід на домашній арешт.
Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що:
- прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, жодним чином доведено не було;
- прокурором не було доведено наявності вини у діях обвинуваченої, обвинувачення будується на припущеннях до домислах;
- безперервне перебування її під вартою протягом більш ніж 5 років є незаконним та безпідставним;
- вона вже перебувала під цілодобовим домашнім арештом, протягом якого від суду не переховувалась, суду та слідству не перешкоджала;
- ступінь тяжкість інкримінованого обвинувачений правопорушення не може бути врахована при вирішенні питання про обрання та продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;
- обвинувачена має постійне місце проживання, позитивні характеристики, троє дітей, онука, хвору мати, які потребують допомоги;
- обвинувачена не має наміру переховуватись від суду;
- у справі вже досліджено письмові докази та допитано майже усіх свідків;
- за час перебування обвинуваченої під вартою, де вона перебуває без належного лікування та харчування, у неї значно погіршився стан здоров`я.

Позиції учасників судового провадження.
Апелянт заявила клопотання про розгляд поданої нею апеляційної скарги у її відсутності.
Відповідно до положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває об`єднане кримінальне проваджені №0003647 від 06.06.2016, №0001262 від 28.03.2016, №0002088 від 23.07.2016 відносно:

ОСОБА_6 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України;

ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України;

ОСОБА_8 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України;

ОСОБА_9 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України.

Посилання обвинуваченої ОСОБА_6 на недоведеність прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив його належність в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченій не зменшились та виправдовують подальше тримання під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченої, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Доводи обвинуваченої ОСОБА_6 щодо недоведеності інкримінованого їй обвинувачення апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про безпідставність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України,на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється.

Також слід зазначити, що посилання обвинуваченої ОСОБА_6 на дотримання, покладених на неї зобов`язань під час застосування попередніх запобіжних заходів, не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики та жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченою спроб переховування, впливу на свідків чи вчинення іншого кримінального правопорушення в подальшому.
У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії» наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, апеляційним судом також не встановлено.
Отже, на думку апеляційного суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення районного суду про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченої, а відтак відхиляє і довод апелянта щодо безпідставності її утримання під вартою.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про неможливість врахування при вирішенні питання про обрання та продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ступеню тяжкості інкримінованого обвинувачений правопорушення, звертає увагу на таке.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Соціальні зв`язки ОСОБА_6 апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, наявність місця проживання не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики та жодним чином не свідчать про неможливість вчинення обвинуваченою спроб переховування, впливу на свідків чи іншого кримінального правопорушення в подальшому.
Обставини ж щодо перебування на утриманні обвинуваченої ОСОБА_6 дітей, онука та матері похилого віку належними доказами стороною захисту підтверджені не були, сам по собі факт наявності у особи у дітей та онуків, як і наявності батьків похилого віку не підтверджує прийняття участі у її утриманні.
Крім того, обвинуваченою не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо її працевлаштування, джерел її доходів, а відтак і її здатності утримувати будь-яких осіб.
Також, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано прийнято до уваги, що обвинувачена може незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні зважаючи на таке.
Апеляційний суд приймає до уваги, що у суді першої інстанції було допитано свідків сторони обвинувачення, втім зауважує, що відповідно до ч.14 ст. 352 КПК України свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався. А відтак наразі існує можливість вчинення обвинуваченою дій щодо впливу на свідків, шляхом підкупу, погроз, залякування, умовляння чи іншим чином.
А отже те, що ряд свідків вже було допитано у суді першої інстанції не є обставиною, що невілює ризик можливого впливу обвинуваченою на свідків, з метою уникнення кримінальної відповідальності
Посилання ж захисника на те, що на даний час у кримінальному провадженні було досліджено усі доказі, що виключає можливість перешкоджання обвинуваченою кримінальному провадженню апеляційний суд відхиляє як спосіб самозахисту, що ґрунтується виключно на суб`єктивній оцінці стороною захисту змісту кримінального провадження.
Апеляційний суд також відхиляє посилання апелянта на те, що за час її перебування під вартою, де вона перебуває без належного лікування та харчування, у неї значно погіршився стан здоров`я, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачені не можуть отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленими на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку, як і негативної динаміки у рівні її здоров`я.
Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2022 року у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016 року, №0001262 від 28.03.2016 року, №0002088 від 23.07.2016 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4