Справа №585/510/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/737/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
Іменем України

21 вересня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/510/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.02.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Хмелів Роменського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

захисника адвоката ОСОБА_13 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_14 та його захисник ОСОБА_15 просять скасувати вирок суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки досліджені в суді докази не містять достатніх даних, які б підтверджували факт отримання потерпілим тілесних ушкоджень 06.06.2019 від ОСОБА_12 , не з`ясовано чим міг потерпілий з 06.06.2019 до 08.06.2019 отримати тілесні ушкодження внаслідок падіння чи будь-яких інших факторів, жоден свідок не був безпосереднім очевидцем події, показання потерпілого є сумнівними через те, що він вжив велику кількість алкоголю, слідчий експеримент за участю обвинуваченого не проводився, у висновку додаткової судово-медичної експертизи відсутні дані щодо наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та тілесними ушкодженнями потерпілого, кваліфікованими як тяжкі, при цьому висновок не є вмотивованим, незважаючи на існування двох експертиз, які містять висновки щодо різного ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, суд кваліфікував дії обвинуваченого саме за ч. 1 ст. 121 КК, не навівши з цього приводу жодних мотивів.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.02.2021 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 7970,99 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 80000 грн у відшкодування моральної шкоди та 6000 грн у відшкодування процесуальних витрат на оплату правничої допомоги.

Згідно вироку, ОСОБА_12 , 06.06.2019 близько 14:00, перебуваючи в приміщенні літньої кухні за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин із ОСОБА_10 , наніс йому декілька ударів кулаком в обличчя та потягнув на себе, від чого потерпілий впав на підлогу, а ОСОБА_12 продовжив наносити чисельні удари ногами в різні частини грудної клітини, тулуба та голови. Після цього ОСОБА_12 зупинився, а ОСОБА_10 , намагаючись залишити приміщення літньої кухні, підповз до дверей та опинився на підлозі кухонної кімнати між стіною та дверима кухні. У цей час ОСОБА_12 з силою почав бити дверима у різні частини тіла потерпілого. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_13 , які підтримали свою апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи прокурора ОСОБА_16 , потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 про залишення вироку суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_12 06.06.2019 наніс ОСОБА_10 удари у різні частини тіла, внаслідок яких потерпілому спричинені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

На підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку зазначив докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для встановлення вини ОСОБА_12 поза розумним сумнівом.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_10 надав показання, що 06.06.2019 під час вживання спиртних напоїв разом із ОСОБА_12 за місцем його проживання, він зачепив предмети, що стояли на столі. ОСОБА_12 розсердився та штовхнув його, від чого він впав, після чого обвинувачений почав бити його ногами у різні частини тіла. Коли він намагався вилізти з кухні, ОСОБА_12 почав бити його дверима. Коли він виповз у двір було близько 23:00. Пролежавши у дворі близько години, він вийшов з подвір`я, зайшов до сусідів і пішов до додому. Близько тижня він лікувався в Роменській ЦРЛ, а потім у м. Суми.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що 06.06.2019 до неї додому вночі прийшов ОСОБА_10 , він був побитий, обличчя було в крові. Вона дала ОСОБА_10 куртку і він пішов.

Згідно показань свідка ОСОБА_18 , 08.06.2020 вона побачила, що у її чоловіка ОСОБА_10 вухо та пів обличчя були чорні, на руках гематоми, між ребрами набряк. Чоловіка забрали у лікарню в м. Ромни. 18.06.2020 вони поїхали в обласну лікарню, де ОСОБА_10 зробили операцію. Свідок ОСОБА_19 надала аналогічні показання.

Свідок ОСОБА_20 надав показання, що 06.06.2019 він був разом із обвинуваченим і потерпілим, а коли пішов, останній ще залишився. Свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 пояснили, що ОСОБА_12 і ОСОБА_10 є родичами.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку інші докази, а саме:

- висновок експерта № 20 від 23.01.2020, згідно якого ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні з 19.06.2019 до 05.07.2019 з діагнозом: «ЗТГК. Перелом 8-9 ребер справа. Свернувшийся посттравматический гемоторакс справа». Тілесні ушкодження можуть відповідати терміну 06.06.2019. Тілесні ушкодження у вигляді переломів 8-9 ребер справа супроводжувались масивним крововиливом в праву плевральну порожнину, відносяться до тяжких тілесних пошкоджень за критерієм небезпеки для життя;

- висновок експерта № 253 від 04.10.2019, згідно якого ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні з 08.06.2019 до 14.06.2019 з діагнозом: Закрита травма грудної клітки справа. Перелом 8 ребра справа. Підшкірна емфізема. Малий гідроторакс справа. Пошкодження можуть відповідати терміну 06.06.2019. Тілесні ушкодження у виді перелому 8 ребра справа не являються небезпечними для життя, але потребують тривалого лікування та відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень;

- протокол слідчого експерименту від 11.02.2020 з фототаблицею до нього, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_10 , згідно якого останній продемонстрував механізм і спосіб нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_12 ;

- висновок експерта № 57 від 14.02.2020, згідно якого характер і локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 не виключає можливості утворення їх при обставинах, продемонстрованих потерпілим під час слідчого експерименту, а також інші письмові докази (документи).

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_13 , то вони певним чином заслуговують на увагу, є слушними. Зокрема, навівши у вироку два висновки експерта (№ 20 від 23.01.2020, № 253 від 04.10.2019), згідно яких потерпілому ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, а саме, середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, суд першої інстанції не зазначив, який саме висновок береться ним до уваги при встановленні вини ОСОБА_12 , а у якій ні, що має суттєве значення для кваліфікації дій за ч. 1 ст. 121 КК.

Крім того, вирок місцевого суду не містить жодних мотивів з приводу того, що саме тілесні ушкодження у виді перелому 8-9 ребер, завдані потерпілому, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з крововиливом у праву плевральну порожнину та були небезпечними в момент заподіяння цих ушкоджень, тобто, що загрозливий для життя стан був розвинутий в клінічному перебігу отриманих ушкоджень незалежно від проміжку часу, що минув після їх заподіяння. При цьому судом першої інстанції не було надано оцінки тій обставині, що тілесні ушкодження потерпілому завдані 06.06.2019, після чого в період часу з 08.06.2019 до 14.06.2019 він знаходився на стаціонраному лікуванні в Роменській ЦРЛ (виписаний на амбулаторне лікування у зв`язку з одужанням. Заключний діагноз: Закрита травма грудної клітки справа. Перелом 8 ребра справа. Підшкірна емфізема. Малий гідроторакс справа), і тільки 21.09.2021 йому була проведена операція. Можливість настання крововиливу в результаті інших, не пов`язаних з діями обвинуваченого, чинників, не розглядалася та не з`ясовувалася, хоча це питання ставилось стороною захисту.

Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, що свідчить про можливу невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також про можливе порушення судом вимог кримінального процесуального закону, що може бути є підставами, передбаченими п. 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК для зміни та/або скасування вироку.

У той же час, наводячи в апеляційній скарзі підстави для скасування вироку суду (п. 1-3 ч. 1 ст. 409 КПК), ні обвинуваченим, ні його захисником не наведено жодних обгрунтованих підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції згідно ч. 1 ст. 415 КПК.

Необхідно зазначити, що змістом ст. 409 КПК процесуальний закон не ототожнює, а розрізняє такі підстави для скасування (зміни) рішення суду першої інстанції, як неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Системний аналіз положень ст. 409, 412, 415 КПК дає підстави для висновку, що будь-які порушення (окрім істотних порушень кримінального процесуального закону, зазначених у ч. 1 ст. 415 КПК), допущені судом першої інстанції, як неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також ті порушення кримінального закону, які можуть бути визнані істотними на підставі ч. 1 ст. 412 КПК (оскільки перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення), за свідомою волею законодавця згідно ст. 415 КПК не визнані такими, що дають підстави суду апеляційної інстанції для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, за змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення. При цьому колегія суддів звертає увагу, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі tantum devolutum quatum appellatum («скільки скарги стільки рішення»). Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги. Відтак повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження (передослідження, переоцінки) доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням змісту ч. 2 ст. 404 КПК.

Згідно ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за сукупності таких чинників: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) обставини, встановлені під час кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено не повністю або з порушеннями. Також вказана норма закону передбачає право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Оспорюючи висновки суду першої інстанції, клопотання про дослідження доказів захистом не заявлено, у зв`язку з чим колегія суддів під час апеляційного розгляду скарги на вирок суду позбавлена процесуальної можливості надати будь-яку іншу оцінку доказам, ніж та, що була надана судом першої інстанції, та покласти її в основу ухваленого рішення, оскільки такого висновку можна дійти виключно, якщо такі докази були предметом дослідження судом із дотриманням загальних засад кримінального провадження, зокрема принципу безпосередньості дослідження доказів (ст. 7, 23 КПК), про що Верховний Суд України наголосив у своїй постанові від 21.01.2016 (провадження № 51-2599км18), зазначивши, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повну та об`єктивну оцінку фактичних обставин конкретного кримінального провадження.

Рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у справі «Бельзюк проти Польщі» (Belziuk v. Poland), тому за відсутності відповідного клопотання сторони захисту про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000, «Білуха проти України» від 09.11.2006 про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27.03.2007 у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Таким чином, відсутність клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, як і передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази згідно ч. 3 ст. 404 КПК. При цьому колегія суддів також ураховує той факт, що обвинувачений та його захисник не просили суд апеляційної інстанції ухвалити нове рішення, для чого і потрібне повторне дослідження доказів, у разі незгоди з наданою оцінкою суду першої інстанції, а навпаки після скасування вироку наполягали на новому розгляді, у ході якого суд першої інстанції повинен дослідити докази. Тотбо, при апеляційних вимогах сторони судового провадження повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції будь-яке дослідження доказів судом апеляційної інстанції є недоцільно та не передбачено кримінальним процесуальним законом.

Враховуючи те, що ані в апеляційній скарзі, ані в судовому засіданні апеляційного суду, стороною захисту не заявлено клопотання про дослідження доказів (як і прокурором) для надання їм іншої правової оцінки, ніж тієї, що була надана судом першої інстанції у своєму вироку, то колегія суддів позбавлена процесуальної можливості надати окремим доказам іншу оцінку, скасувати обвинувальний вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції або ж ухвалити своє рішення (п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК).

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що досліджені в суді докази не містять в собі достатніх даних, які б підтверджували факт отримання потерпілим тілесних ушкоджень 06.06.2019 від ОСОБА_12 , показання потерпілого є сумнівними, слідчий експеримент за участю обвинуваченого не проведений, також не можуть бути перевірені в апеляційній інстанції, оскільки, як зазначено вище, апеляційний суд позбавлений можливості надати оцінку цим обставинам без дослідження доказів з урахуванням вимог ст. 84-87, 89, 91 і 94 КПК, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.

Ухвалюючи таке рішення, колегія суддів враховує, що дослідження судом апеляційної інстанції доказів «за власною ініціативою», а також призначення нового розгляду в суді першої інстанції не у визначених ч. 1 ст. 415 КПК випадках після скасування вироку, хоча і на законних підставах, ймовірно буде наслідком для притягнення суддів апеляційного суду до дисциплінарної відповідальності ВРП з мотивів допущення цією колегією суддів «грубої недбалості» через порушення права обвинуваченого на справедливий суд (не дотримання засад верховенства права, законності, безпосередності дослідження доказів, диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, права на захист, а також відповідності судового процесу завданням кримінального провадження в частині забезпечення застосування до кожного учасника належної правової процедури), про що свідчить дисциплінарна практика/позиція ВРП стосовно суддів Сумського апеляційного суду (рішенні Другої ДП ВРП від 07.09.2020 № 2571/2дп/15-20, залишене без змін рішенням ВРП від 10.11.2020) та правова позиція Великої Палати Верховного Суду (постанова від 20.05.2021, справа № 11-420сап20).

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила :

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.02.2021 відносно ОСОБА_23 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4