Справа № 733/776/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/163/22
Категорія - ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

обвинуваченого ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000064 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_13 на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, освіта середня, працює трактористом-машиністом ТОВ «Івангородське», раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_13 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 - залишено без розгляду.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.03.2021 року на автомобіль ВАЗ - 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_16 , та велосипед, що належав потерпілому ОСОБА_17 .

Стягнуто з ОСОБА_13 на користь держави 6603,36 грн. процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 10 березня 2021 ОСОБА_13 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2107», р.н. НОМЕР_1 , рухався по вул. Незалежності, в с. Івангород, Прилуцького (Ічнянського) району, Чернігівської області, зі сторони центру села в напрямку міста Ічня. Рухаючись у вказаному напрямку, приблизно о 21-30 год, біля будинку № 60 по вул. Незалежності в с. Івангород, Прилуцького району, ОСОБА_13 проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, при виникненні перешкоди для руху, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на лежачого з велосипедом на проїзній частині дороги ОСОБА_17 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті. Смерть ОСОБА_18 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 на місці події.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_13 порушив вимоги п.2.3 «б», п.2.9 «а» та п.12.3 Правил дорожнього руху, що стало причиною даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність своєї вини, кваліфікацію своїх дій, просив змінити вирок суду першої інстанції та призначити йому більш м`яке покарання без врахування обставини, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, визнавши обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття. Категорично заперечив вживання спиртних напоїв у день події та перебування під час керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Послався на недопустимість доказу - Висновку щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння, так як він був отриманий до внесення відомостей до ЄРДР. Крім того, висновок щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння був неналежно оформлений, оскільки у ньому не можна ідентифікувати медичний заклад, де було проведено освідування, з урахуванням того, що на підставі рішення п`ятдесят шостої сесії сьомого скликання Ічнянської міської ради від 12.11.2020, була змінена назва Комунального некомерційного підприємства «Ічнянська центральна районна лікарня» Ічнянської районної ради Чернігівської області на комунальне некомерційне підприємство «Ічнянська міська лікарня Ічнянської міської ради». Однак, у лівому куті Висновку міститься штамп поліклінічного відділення КНП «Ічнянська центральна районна лікарня» Ічнянської районної ради, а на підписі лікаря міститься трикутний штамп з цими ж реквізитами, тоді як у графі 9 вказано, що огляд проводився в КНП «Ічнянська міська лікарня». Також зазначив, що Акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння був отриманий адвокатом ОСОБА_11 у спосіб, не передбачений КПК України. Також місцевим судом не було взято до уваги грубу необережність потерпілого, який у темну пору доби лежав на проїзній частині, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння. Крім того, судом не було враховано при призначенні йому покарання як обставину, яка пом`якшує покарання його щире каяття.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_13 і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; потерпілих ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , представника потерпілого, а також думку прокурора, котрі просили залишити вирок місцевого суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Призначаючи ОСОБА_13 міру покарання, місцевий суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, одружений, працює, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно; обставини, які пом`якшують покарання наявність на утриманні неповнолітньої дитини та часткове відшкодування шкоди; обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; категоричну позицію потерпілих щодо міри покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального, передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини, у своїй сукупності, не дають підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Так, ОСОБА_13 , керував транспортним засобом у населеному пункті, перебуваючи при цьому у стані алкогольного сп`яніння, чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників. Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_18 , тоді як відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого за наведених обставин, характеристика обвинуваченого ОСОБА_13 у загально-соціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини.

Тому покарання саме у виді позбавлення волі в межах санкції статті інкримінованого ОСОБА_13 кримінального правопорушення, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Доводи сторони захисту про те, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_13 не перебував у стані алкогольного сп`яніння, та посилання на недопустимість доказу - Висновку щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння, є неспроможними.

Так, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, хоча і становить порушення вимог п.2.9 «а» Правил дорожнього руху, однак само по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого статтею 286 КК України, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п.13 ч.2 ст.67 КК України.

При цьому, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, з огляду на що, визнання Висновку щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння недопустимим доказом у цьому провадженні, не є процесуальною перешкодою до визначення ознак стану алкогольного сп`яніння як обставини, що обтяжує покарання, у разі встановлення цієї обставини за результатами оцінки всієї сукупності доказів щодо встановлення такого стану.

Саме такий висновок був викладений у Постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року (справа № 672/1402/17, провадження №51-3315км21).

Доводи апелянта щодо безпідставного неврахування судом, як обставини, яка пом`якшує покарання, його щирого каяття, є непереконливими.

Колегія суддів звертає увагу, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як зазначалось вище, обвинувачений категорично заперечує той факт, що під час вчинення злочину він перебував у стані алкогольного сп`яніння. Відтак, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_13 , як щире каяття, є обґрунтованим.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні йому покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_13 - залишити без задоволення, а вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року щодо ОСОБА_13 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4