Справа № 344/1348/21
Провадження № 11-кп/4808/83/22
Категорія ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0001923 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_11 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, працюючого вантажником контейнерів у ДП «Автоколона-2222», раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік шість місяців.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк один рік шість місяців.

Відповідно до ст.76 КК України, зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи передбачені пробаційною програмою.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої - 70 000 (сімдесят тисяч) гривень моральної шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій тяжке тілесне ушкодження.

Злочин вчинено за наступних обставин.

14.08.2020 року приблизно о 18 годині водій ОСОБА_8 , будучи позбавлений судом 25.06.2020 на один рік права керування транспортним засобом, керуючи автомобілем марки «Ореl Vektra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Б. Хмельницького у м. Івано-Франківську від перехрестя з вул. Надрічна у напрямку перехрестя з вул. Сагайдачного та наближався до заїзду до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», що знаходиться по вул. Б.Хмельницького, 59-А. Дана ділянка дороги для двох напрямків, по одній смузі руху у кожному напрямку і зустрічні потоки розділені дорожньою розміткою 1.5. Правил дорожнього руху України. В цей час у зустрічному напрямку своєю смугою рухався автомобіль марки «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 . Попереду автомобіля «Mersedes-Benz» у попутному напрямку, правим краєм своєї смуги руху, рухалась велосипедист ОСОБА_11 . При наближенні вказаних водіїв до заїзду до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», ОСОБА_12 розпочав виконувати маневр повороту ліворуч з такої віддалі до автомобіля «Ореl Vektra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка була безпечною для роз`їзду транспортних засобів. Водночас, ОСОБА_8 невірно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, у відповідності до вимог п.12.3 ПДР України негайно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу у межах смуги руху, маючи об`єктивну можливість бачити наближення велосипедистки та, усвідомлюючи ризик заподіяння їй тілесних ушкоджень, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, застосував невиправданий маневр об`їзду ліворуч, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, де вчинив наїзд на ОСОБА_11 .

При цьому ОСОБА_8 порушив вимоги ПДР України, а саме: п.1.2 в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п.2.1., в якому вказано, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; п.2.З., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1., який вказує, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п.12.1., згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п.12.3., який зобов`язує водія у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

У результаті порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 583 від 23.11.2020 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми обох гомілок з відкритим переломом верхньої третини правої великогомілкової кістки, відкритим переломом середньої третини лівої великогомілкової кістки, відкритим переломом нижньої третини лівої малогомілкової кістки, ранами в ділянках обох гомілок, яка ускладнилась тяжким травматичним шоком та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя у момент їх спричинення.

Не погодившись з вироком суду потерпіла ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просила: долучити до матеріалів судової справи та дослідити копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого 19007/2021; скасувати вирок Івано-Франківського міського суду від 24.11.2021 року в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині нове рішення, яким призначити ОСОБА_8 максимальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України; скасувати вирок Івано-Франківського міського суду від 24.11.2021 року в частині цивільного позову та ухвалити в цій частині нове рішення , яким цивільний позов задовольнити повністю.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, а саме, положень ст. 75 КК України, та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції не вказав, які саме з перелічених даних про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання. Водночас, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.10.2019 року (справа № 290/669/18, провадження № 51-3863км 19) обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не може бути звільнений від покарання з випробуванням за наявності формальних даних, що позитивно характеризують особу винуватого, не зменшують його суспільної небезпеки та вчиненого ним кримінального правопорушення, а в результаті порушення ним ПДР спричинені тяжкі наслідки потерпілим.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 не визнав усіх обставин кримінального правопорушення, надавав недостовірні відомості про обставини кримінального правопорушення, зокрема щодо факту надання їй першої медичної допомоги, змінював свої покази у ході досудового розслідування, за час розгляду справи жодного зацікавлення станом її здоров`я не виявив, вибачення не приніс, ніякого примирення з потерпілою не відбулось, фінансової допомоги для її лікування не надавав, а 30000 гривень, які ОСОБА_8 переказав їй уже під час розгляду справи в суді, незадовго до ухвалення вироку є діями, які спрямовані на створення у суду видимості каяття ОСОБА_8 . Крім того на час подання апеляційної скарги пройшов майже місяць, за який ОСОБА_8 не здійснив жодного відшкодування, не цікавився станом її здоров`я. З вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_8 не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці та формально визнав свою вину, що свідчить про відсутність щирого каяття.

Зазначає, що суд у достатній мірі не врахував те, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження та стала інвалідом ІІ групи, а тому та обставина, що обвинувачений через тривалий проміжок часу після ДТП переказав їй частку грошей у рахунок відшкодування завданої злочином шкоди не може бути достатньою підставою для пом`якшення призначеного йому покарання.

Важливим фактом, якому суд першої інстанції не надав належну правову оцінку, є те, що ОСОБА_8 на час ДТП був позбавлений права керування транспортними засобами. Так, постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.06.2020 року у справі № 344/6495/20 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та позбавлено права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Таким чином, 14.08.2020 року - через 2 місяці після позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_8 вчинив повторне правопорушення з важкими наслідками. Крім того, постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.06.2020 року у справі №344/6496/20 ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 ч.1 КУпАП.

Таким чином з огляду на тяжкість наслідків скоєного злочину та підвищену суспільну небезпечність вчинених винним дій та його особи, неодноразове порушення ним Правил дорожнього руху та вчинення обвинуваченим злочину через незначний період часу після позбавлення його права керування транспортними засобами за скоєння адміністративного правопорушення, слід оцінювати, як стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, а тому вважає неможливим застосування до ОСОБА_8 ст. 75 КК України та необхідність виправлення його лише в умовах ізоляції від суспільства.

Також вказує, що ДТП відбулась більше року тому, однак вона досі не стабілізувала свій стан здоров`я, сильний фізичний біль, який зафіксовано одразу після ДТП (больовий шок) триває і досі, про що свідчать відомості у виписках лікарень, безкінечні операції, які супроводжуються стражданнями та болем, (відповідні медичні довідки та виписки вона надавала суду, вони містяться в матеріалах справи). На час ухвалення вироку і в період після цього вона черговий раз перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого 19007/2021, відповідно до якої вона перебувала на лікуванні у стаціонарі з 15.11.2021 року по 03.12.2021 року. Вказану медичну виписку просить долучити до матеріалів судової справи, на підтвердження продовження лікування потерпілої і відсутності покращення стану її здоров`я. З вищезазначеного вбачається, що вона перенесла сильний емоційний стрес через отримані травми, втратила роботу, назавжди порушено звичайний ритм її життя, погіршився її психологічний та фізичний стан, що додає моральних страждань.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілої. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суд без змін. Вважає вирок суду таким, що прийнятий відповідно до вимог чинного кримінального процесуального законодавства, а апеляційна скарга є необґрунтованою.

Під час апеляційного розгляду:

- представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_10 просив задовольнити вимоги апеляційної скарги;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечили з приводу поданої апеляційної скарги, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін;

- прокурор вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, вирок суду необхідно залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В апеляційній скарзі потерпіла не оскаржує правильність встановлених судом фактичних обставин, правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його вини у вчиненні злочину, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпіла вказує на незаконність вироку суду у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості і вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст.50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, його вік, те що він негативно ставиться до вчиненого, позитивно характеризується, працює, висновок органу пробації, відповідно до якого в обвинуваченого низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, низький ризик небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб, виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства, а також обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зокрема, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого активне сприяння у розкритті злочину, щире каяття та часткове відшкодування заподіяної шкоди.

Колегія суддів приймає до уваги доводи потерпілої про те, що ОСОБА_8 на час ДТП був позбавлений права керування транспортними засобами, оскільки постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.06.2020 року був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та позбавлений права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказана обставина була встановлена судом першої інстанції та врахована при призначенні обвинуваченому покарання.

Колегія суддів вважає, що вищевказана обставина не свідчить про несправедливість призначеного покарання і не може бути визнана правовою підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Зокрема, зі змісту пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що він порушив вимоги щодо заборони права керування транспортним засобом у зв`язку з необхідністю надання медичної допомоги своїй дружині, яка її потребувала.

З урахуванням всіх вказаних обставин в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік шість місяців.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання, враховуючи наведені дані про його особу та конкретні обставини провадження.

Посилання потерпілої на неврахування судом тяжкості злочину та наслідків, що настали, є неспроможними, оскільки наслідки тяжкі тілесні ушкодження є кваліфікуючою ознакою складу злочин, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за який ОСОБА_8 засуджений і така обставина судом врахована.

У зв`язку з викладеним, доводи апеляційної скарги потерпілої щодо призначення обвинуваченому надто м`якого покарання задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілої про необґрунтоване застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх непереконливими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, мотивуючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, зазначив, що враховує особу винного, те, що обвинувачений негативно ставиться до вчиненого, його вік, обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття у вчиненому, часткове відшкодування заподіяної шкоди,обставини, і які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Наведене свідчить, що при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд належним чином обґрунтував можливість його виправлення без відбування покарання реально, та зазначив, які саме обставини провадження та дані про особу обвинуваченого давали підстави для такого висновку.

Водночас, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи потерпілої в частині необґрунтованого часткового задоволення її цивільного позову.

Згідно з вимогами ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пункт 9 зазначеної Постанови передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди тісно пов`язаний з обставинами справи, з самою особою, оскільки різні протиправні дії призводять до неоднакових наслідків емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхніх фізичних та психологічних особливостей тощо.

Обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан потерпілого, можуть бути: неможливість продовжувати активне суспільне життя, втрата певних навичок та здібностей, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, втрата роботи, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.

Колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій, визначений судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності і справедливості.

Під час апеляційного розгляду, було встановлено, що потерпілій завдані моральні та фізичні страждання, які спричинили негативні зміни у її житті: вона отримала 2 групу інвалідності і вже не зможе відновити попередній стан здоров`я, та повернути звичний спосіб життя, який був до ДТП, вона втратила роботу, перенесла багато операцій, які супроводжувалися стражданнями та болем. Незважаючи на те, що ДТП відбулась більше року тому, потерпіла й досі не стабілізувала свій стан здоров`я, відчуває фізичний біль, зокрема, в період з 15.11.2021 року по 03.12.2021 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні.

Колегія суддів враховує, надану потерпілою виписку із медичної карти стаціонарного хворого 19007/2021, згідно якої ОСОБА_11 в період з 15.11.2021 року по 03.12.2021 року перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КНП «ОКЛ Івано-Франківської обласної ради» з діагнозом: «Інфекція і запальна реакція, обумовлена внутрішнім фіксуючим пристроєм. Псевдоартроз в/З правої великогомілкової кістки. Стан після МОС пластиною та шурупами, ускладнений нагноєнням», проведено консервативне, оперативне лікування.

На переконання колегії суддів, докази по справі свідчать про те, що наслідки злочину досягли великої глибини фізичних та душевних страждань потерпілої, на тривалий час змінили їх звичайний спосіб життя.

Таким чином, враховуючи характер і обсяг душевних та фізичних страждань, які зазнала потерпіла, їх тривалість, вимушеність змін в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виходячи із загальних засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить до висновку про необхідність збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, проте не в повному обсязі, зазначеному потерпілою в позовній заяві.

На думку колегії суддів, з врахуванням обставин провадження, з обвинуваченого необхідно стягнути на користь потерпілої 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди. Колегія суддів вважає, що вищевказана сума відповідає глибині душевних та фізичних страждань потерпілої, завданих злочином.

При вирішенні цього питання, колегія суддів враховує матеріальне становище обвинуваченого та те, що він в добровільному порядку на стадії судового розгляду частково відшкодував потерпілій моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно п.3 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 необхідно задовольнити частково, а вирок суду змінити в частині відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5