Дата документу 11.01.2022 Справа № 336/598/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/598/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/106/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізький апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, не працює, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
24 липня 2006 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.187 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 104 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;
14 травня 2007 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.190 КК України до штрафу у розмірі 850 гривень;
27 липня 2007 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі, звільнений 10 вересня 2010 року умовно-достроково на 5 місяців 7 днів;
31 березня 2015 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;
02 лютого 2017 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.307, ст.ст.69,71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією Ѕ частки майна, звільнений 28 січня 2019 року умовно-достроково на 1 рік 4 місяці 15 днів,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

Прокурор Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_6 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч.4 ст.81, ст.71 КК України до покарання, призначеного за вказаним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02 лютого 2017 року і призначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 06 січня 2020 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави витрати на проведення експертиз в кримінальному провадженні в сумі 628 грн 14 коп.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_6 , просить вирок суду першої інстанції в частинні призначеного покарання скасувати внаслідок його м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч.4 ст.81, ст.71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02 лютого 2017 року і призначити остаточне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
В обґрунтування своєї скарги зазначає, що ОСОБА_6 скоїв тяжкий злочин, у вчиненому злочині не розкаявся, намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи, раніше судимий п`ять разів, судимості за злочини не зняті та не погашені, новий злочин вчинив під час умовно-дострокового звільнення за попереднім вироком суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та закрити провадження щодо нього на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Також обвинувачений просить повторно дослідити докази у кримінальному провадженні у зв`язку із тим, що судом першої інстанції їм надана неналежна оцінка, а саме: повторно допитати потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , дослідити письмові докази.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції враховано, що він раніше мав судимості за вчинення корисливих злочинів, тому суд мав щодо нього обвинувальний ухил, що є неприпустимим.

В основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладені пояснення потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , які спростовуються показаннями свідка ОСОБА_13 , який показав, що потерпілий ОСОБА_11 добровільно дістав мобільний телефон з внутрішнього карману куртки і добровільно без погроз з боку обвинуваченого передав його останньому для здійснення дзвінка, що ніякої реальної загрози своєму здоров`ю та життю потерпілі не відчули.

Згідно з вироком суду, 06 січня 2020 року у період часу з 19-00 години по 19-30 годину ОСОБА_6 , знаходячись на території ринку «Меркурій», який розташований за адресою: вул.Чарівна,56 в м.Запоріжжі, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, підійшов до неповнолітнього ОСОБА_11 , 2005 року народження, та висловлюючи погрозу застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Ergo B501 Maximum» в корпусі чорного кольору, який належить його матері ОСОБА_10 , вартість якого становить 526,67 грн, чим спричинив ОСОБА_10 шкоду на зазначену суму.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 разом із відкрито викраденим майном направився до кафе, яке розташоване на території ринку «Меркурій» по вул.Чарівна, 56 в м.Запоріжжі, де поблизу був затриманий працівниками поліції.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в межах заявлених вимог та заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора;

прокурора, яка заперечувала проти доводів та вимог апеляційної скарги обвинуваченого, підтримала апеляційну скаргу процесуального прокурора;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження в цілому дотримався вказаних вимог закону, ретельно дослідив зібрані у провадженні докази, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні вказаного злочину фактично не визнав. Спочатку обвинувачений не погоджувався із кваліфікацію його дій за ч.2 ст.186 КК України, зазначаючи, що в його діях є склад злочину, передбаченого ст.190 КК України. В подальшому ОСОБА_6 вказував на те, що не мав умислу на заволодіння телефоном та, отримавши телефон від потерпілого, збирався його повернути, але був затриманий працівниками поліції. Пояснив, що він попрохав потерпілого дати телефон щоб зателефонувати, за що сплатив ОСОБА_11 тридцять-сорок гривень. Отримавши телефон, зайшов у кафе. Після того як поговорив, вийшов із кафе та збирався віддати телефон потерпілому, однак був затриманий поліцейськими. Наголошує на тому, що телефон був у нього в руках на час затримання, а працівники поліції поклали телефон йому до кишені.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на фактичне не визнання своєї вини ОСОБА_6 , вина останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду.
Так, потерпілий ОСОБА_11 при судовому розгляді зазначив, що 06 січня 2020 року близько 20-00 год. він разом із братом ОСОБА_12 та другом ОСОБА_13 йшли по ринку «Меркурій», що розташований по вул.Заводській, на зупинку громадського транспорту. До них підійшов раніше незнайомий чоловік та висунув йому (потерпілому ОСОБА_11 ) вимогу про передачу телефону, який знаходився у руках останнього. Потерпілий відмовив у цьому, але ОСОБА_6 витяг телефон з його руки та пішов за кіоски. Потерпілий з товаришем та братом просили обвинуваченого повернути телефон, але той висловив погрозу, що вб`є, якщо вони будуть йти за ним. В подальшому вони звернулись до чоловіків за допомогою, а ОСОБА_16 зателефонував до поліції. Через декілька хвилин під`їхав екіпаж швидкого реагування, який затримав ОСОБА_6 .
Потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що про подію злочину їй стало відомо від працівників Шевченківського ВП, а про обставини його вчинення від синів - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Телефон, яким заволодів обвинувачений, був придбаний у 2017 році за 1200 грн та ним користувався ОСОБА_11 .
Свідок ОСОБА_12 показав, що він є братом потерпілого ОСОБА_11 6 січня 2020 р. він із братом та ОСОБА_13 знаходились на вул.Заводській. Із кафе вийшов обвинувачений та попросив потерпілого дати мобільний телефон, щоб перевірити «Галерею» та Телеграм. Отримавши відмову, обвинувачений вихопив телефон з руки ОСОБА_11 та пішов. Відійшовши декілька метрів, ОСОБА_6 повернувся, протягнув телефон, але не віддав, при цьому висловив погрозу вбити їх, якщо ті підуть за обвинуваченим. Вони звернулися за допомогою до незнайомих чоловіків. ОСОБА_13 викликав поліцію, дочекалися приїзду поліцейських і обвинувачений був затриманий у їх присутності. При цьому телефон був знайдений у товариша ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_13 повідомив, що він із друзями - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 узимку 2020 року близько 20-00 години, знаходились на вул.Заводській. До них підійшов обвинувачений, який грубим голосом, суворим тоном висунув вимогу ОСОБА_11 надати телефон, щоб перевірити « ОСОБА_17 ». Потерпілий передав телефон. Коли ОСОБА_11 хотів забрати телефон, ОСОБА_6 протягнув телефон, але утримуючи у руці, не віддав, та пішов, пригрозивши, що вб`є їх, якщо вони підуть за ним.
Свідок ОСОБА_14 повідомив суду, що працює у Жовтневому міжрайонному відділі охорони. 06 січня 2020 року він перебував на службі, коли на планшет наряд отримав виклик про те, що чоловік відібрав телефон у хлопця. Прибувши на місце події, зустріли потерпілого з друзями, який пояснив, що у нього чоловік забрав телефон та пішов у кафе. В цей час з кафе вийшов ОСОБА_6 , на якого і вказав потерпілий, як на особу, причетну до злочину. Обвинувачений був з товаришем. В ході поверхневого огляду вказаних осіб телефон був знайдений у товариша ОСОБА_6 , однак останній відразу відібрав телефон та залишив при собі.
Свідок ОСОБА_15 , який працює водієм наряду реагування відділу охорони надав показання, які є аналогічними показанням ОСОБА_14 .
Також, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка, а саме:

- відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 січня 2020 року, свідок ОСОБА_13 вказав на ОСОБА_6 , як на особу, що 06 січня 2020 року взяв мобільний телефон у потерпілого (а.с.103-105);
- відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 18 січня 2020 року за участі потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , показання останніх під час проведення вказаної слідчої дії в цілому відповідають їх показанням, наданим при судовому розгляді;
- згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 07 січня 2020 року (а.с.106-115), в ході затримання у ОСОБА_6 з лівої зовнішньої кишені куртки, в яку він був вдягнутий, вилучено мобільний телефон Ergo В501 Maximum DUAL SIM в корпусі чорного кольору, в якому знаходиться сім-картка оператора «Водафон». Також у ОСОБА_6 було вилучено мобільний телефон «Nokia C2» без сім-карти. Зауважень до вказаного протоколу від ОСОБА_6 та його захисника не надійшло;
- згідно з постановою слідчого від 07 січня 2020 року, вилучені мобільні телефони визнані речовими доказами (а.с.116-117);
- згідно із протоколами оглядів від 15 січня 2020 року та фототаблицями до них (а.с.134-140, 144-148), слідчий за участі власника телефону ОСОБА_10 оглянув мобільний телефон Ergo В501 Maximum та порівняв його серійний номер і номери imei із наданими ОСОБА_10 документами (коробкою) від телефону та встановлено, що номери співпадають;
- відповідно до постанови від 15 січня 2020 року коробка з-під телефону Ergo D501 Maximum визнана речовим доказом (а.с.142-143);
- відповідно до висновку експерта судово-товарознавчої експертизи №10-7 від 15 січня 2020 року, ринкова вартість мобільного телефону Ergo В501 Maximum з урахуванням зносу складає 526 грн 67 коп. (а.с.123-132).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказані докази у своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді про протилежне суперечать матеріалам справи.
Виходячи з положень ч.3 ст.404 КПК України, підстав для повторного дослідження зазначених доказів (як про це просить сторона захисту) колегія суддів не убачає, оскільки порушень кримінального процесуального закону при їх дослідженні, а також неповноти судового розгляду з боку суду першої інстанції не убачається. Не вказує про такі порушення і сторона захисту, фактично не погоджуючись лише з оцінкою, яку суд надав доказам.
В свою чергу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України та надав правильну оцінку дослідженим доказам.

Твердження обвинуваченого про те, що суд діяв з обвинувальним ухилом, у зв`язку з наявністю у нього попередніх судимостей, на думку колегії суддів, є помилковими.

Упередженості з боку суду при розгляді цього провадження не убачається.

В свою чергу наявність у обвинуваченого судимостей, в т.ч. за правопорушення проти власності, обґрунтовано враховано судом при кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України - окрім іншого за ознакою повторності.

З приводу доводів сторони захисту про те, що показання потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , спростовуються показаннями свідка ОСОБА_13 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Як відображено вище, свідок ОСОБА_13 при судовому розгляді зазначив, що обвинувачений грубим голосом, суворим тоном висунув вимогу ОСОБА_11 надати телефон, щоб перевірити « ОСОБА_17 », потерпілий передав телефон. Коли ОСОБА_11 хотів забрати телефон, ОСОБА_6 протягнув телефон, але утримуючи у руці, не віддав, та пішов, пригрозивши, що вб`є їх, якщо вони підуть за ним.
Потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 вказали на те, що ОСОБА_6 витягнув (вихопив) телефон у потерпілого з рук та пригрозив, що якщо вони підуть за ним, то він їх вб`є.
Отже, як потерпілий так і зазначені свідки підтвердили факт відкритого протиправного заволодіння ОСОБА_6 телефоном у ОСОБА_11 з висловлюванням погрози застосування насильства, що повністю узгоджується з висунутим обвинуваченням та висновками суду.
Те, що свідок ОСОБА_13 зазначив, що потерпілий сам передав телефон обвинуваченому на вимогу останнього, а потім обвинувачений відмовився цей телефон віддати та протиправно заволодів ним, висловлюючи погрози, не свідчить про неправдивість показань свідка, оскільки в цілому ці показання узгоджуються з показаннями потерпілого, інших свідків та іншими доказами, на які суд послався у вироку.
В свою чергу показання обвинуваченого зазначеними доказами спростовуються.
Так, в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що він приїхав з роботи на таксі до бабусі на Різдво - понести їй вечерю. У нього був вимкнений телефон розрядився. Він побачив хлопців та попросив у них зателефонувати, вони відповіли, що в них немає телефону. А ОСОБА_18 (потерпілий) витягнув з карману телефон і надав йому. Взявши телефон, він зайшов у приміщення кафе, щоб зателефонувати. Хвилин через 5-6 він вийшов та передав телефон своєму знайомому ОСОБА_19 . В цей час під`їхала поліція, забрала телефон потерпілого та його телефон, який був вимкнений, перевірили його сумку. Працівники поліції поклали телефон потерпілого йому в кишеню та відвезли до відділу поліції, на що він висловлював свої заперечення. Працівники поліції не допитали свідків, які були присутні на місці події, зокрема, його брата, працівника кафе. Не було проведено його огляд на стан сп`яніння. За те, що він взяв телефон у потерпілого зателефонувати, він надав останньому грошові кошти.

Проте, жоден із допитаних свідків та сам потерпілий таку версію не підтвердили.
Ставити під сумнів достовірність показань свідків та потерпілих жодних підстав немає, з огляду і на те, що вони узгоджуються між собою та з іншими доказами у провадженні, на які послався суд у вироку. Вказані свідки були приведені до присяги та попередженні про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Твердження обвинуваченого про те, що працівники поліції поклали до його кишені мобільний телефон потерпілого, є непереконливими та спростовуються матеріалами кримінального провадження, в т.ч. вищевказаним протоколом затримання від 07 січня 2020 року.

Так, в протоколі затримання відображено, що в ході затримання у ОСОБА_6 з лівої зовнішньої кишені куртки, яка була на ньому, вилучено мобільний телефон марки марки «ERGO D501 Maximum DUAL SIM», в корпусі чорного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , s/n: НОМЕР_3 , в якому знаходиться сім-картка «Водафон» НОМЕР_4 . Окрім того, у ОСОБА_6 вилучено особистий мобільний телефон «Nokia c 2» в корпусі чорного кольору серійний номер НОМЕР_5 , сім-картка мобільного оператору відсутня.

Зауважень і доповнень до протоколу у обвинуваченого ОСОБА_6 його захисника - адвоката ОСОБА_20 не було, про що останні прямо зазначили в протоколі. Також протокол підписаний двома понятими.

Доводи обвинуваченого про те, що він не перебував в стані алкогольного сп`яніння 06 січня 2020 року та його огляд на стан сп`яніння не проводився, є недоречними, оскільки останньому не інкримінується вчинення злочину в такому стані.

Відкидаючи доводи сторони захисту про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ст.190 КК України, суд першої інстанції навів для цього належне обґрунтування у вироку, з яким погоджується і колегія суддів.

При цьому суд першої інстанції врахував практику Верховного Суду та обґрунтовано послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 21 липня 2020 року у справі № 545/1937/18.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини провадження та надав правильну оцінку зібраним доказам, при цьому, належним чином вмотивував свої висновки та вказав, чому приймає одні докази та відкидає інші, а також надав у вироку відповіді на всі доводи сторони захисту. Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого про протилежне, суперечать змісту оскаржуваного вироку.

Суд правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України.

Проте, помилково вказав у вироку при кваліфікації дій обвинуваченого, що останній вчинив грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, замість - із погрозою застосування такого насильства, як про це йдеться у висунутому обвинуваченні, а також у сформульованому судом обвинуваченні, визнаному доведеним, та підтверджується дослідженими судом доказами, вказаними вище.

У зв`язку з викладеним, вирок суду в зазначеній частині підлягає зміні на підставі ст.ст.407-408 КПК України, що не погіршує становище обвинуваченого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який неодружений, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, вчинив злочин в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд не встановив.

Також суд правильно призначив остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням положень ч.4 ст.81 та ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Доводи апеляційної скарги прокурора правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що призначаючи покарання, суд першої інстанції належним чином не врахував особу обвинуваченого, є безпідставними, оскільки суд в повній мірі врахував як обставини та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, так і особу ОСОБА_6 , та відсутність тяжких наслідків від його дій.

Призначене ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з реальним його відбуванням, на думку колегії суддів, неможна вважати надто м`яким.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407-409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і засуджено, змінити в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 , зазначивши, що дії ОСОБА_6 кваліфікуються за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечних для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно (а не із застосуванням насильства, як про це зазначено у вироку суду).
У решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, але з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3