ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1367/19 Номер провадження 11-кп/814/457/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 травня 2019 року за №0000331, за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Єгорівка Семенівського р-ну Полтавської обл., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, неодноразово судимого, останні рази:

- 17 серпня 2020 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч.1 ст. 70, ч.1 ст.71 КК України на 2 роки 2 місяці позбавлення волі;

- 28 серпня 2020 року Крюківським районним судом м. Кременчук за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України на 2 роки 1 місяць позбавлення волі, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання - 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань за вироками Автозаводського районного суду м. Кременчук від 17 серпня 2020 року та Крюківського районого суду м. Кременчук від 28 серпня 2020 року, більш суворим покаранням за оскаржуваним вироком суду, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 03 грудня 2020 року та зараховано обвинуваченому у строк покарання його перебування під вартою з 15 листопада 2019 року по 17 березня 2020 року та з 15 липня 2020 року по 02 грудня 2020 року.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 травня 2019 року приблизно о 16 годині 00 хвилин, у приміщенні магазину «Єва», який розташований за адресою: вул. Центральна, 226-б м. Глобине, повторно, умисно, шляхом вільного доступу, таємно викрав з полиці магазину чоловічу туалетну воду Труссарді Май Ленд 100 мл, вартістю 809 гривень 14 копійок, що належить ТОВ «Руш» та у подальшому викраденим розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв матеріальних збитків на вказану суму.
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2020 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що у матеріалах кримінального провадження відсутні та в оскаржуваному вироку суду не наведено доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Одночасно обвинувачений вважає, що слідчим під час досудового розслідування не проведено ряд слідчих дій, зокрема, слідчого експеримента.
При цьому, в апеляційній скарзі зазначається про те, що судом першої інстанції безпідставно: відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про призначення йому захисника, чим порушено право на захист останнього; під час судового розгляду щодо обвинуваченого застосовулися заходи психологічного та морального тиску; не надано ОСОБА_7 останнього слова та проголошено вирок у відсутності останнього, копію якого він отримав під розписку 03 грудня 2020 року о 19 годині 35 хвилин в ІТТ.
Крім того, апелянт посилається на суворість призначеного йому судом першої інстанції покарання, так як цим судом не враховано незначний розмір предмету злочину, а також те, що: ОСОБА_7 є учасником АТО; потерпіла сторона не подавала заяв щодо відшкодування моральної та майнової шкоди, не має претензій до обвинуваченого; виходячи з вимог ч.2 ст.416 КПК України при новому розгляді можливість посилення покарання апелянту виключалась, оскільки попередній вирок щодо ОСОБА_7 було оскаржено виключно останнім з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону (та скасовано з цих підстав), а не потерпілим чи прокурором у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та одночасно ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердив вчинення ним кримінального правопорушення, за яке його засудженено; прокурора, який вважав, що вирок місцевого суду підлягає зміні з підстав порушення цим судом вимог ч.2 ст.416 КПК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, за обставин, встановлених судом, ґрунтується на зібраних у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Такий висновок підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9 - адміністратора магазину, яка підтвердила суду першої інстанції, що 11 травня 2019 року приблизно о 16 годині 00 хвилин вона у своєму службовому кабінеті у магазині Єва» по вул. Центральній, 226-б у м. Глобине з камер відеоспостереження побачила як ОСОБА_7 у відділі елітної парфурмерії викрав з полиці туалетну воду, зняв з неї упаковку з допомогою ножа і витяг її з коробки. Помітивши наведене, вона відразу вийшла з кабінету, але обвинуваченого та особи, з якою він разом зайшов до приміщення, уже не було у магазині, натомість після чого у відділі з елітною парфумерією вона виявила нестачу туалетної води на вітрині, а також знайшла у приміщенні крамниці коробку з плівкою від неї.

У свою чергу, даними технічного носія інформації, на якому записано відеозаписи з камер відеоспостереження магазину «Єва 665», підтверджено зазначені вище показання свідка, а саме те, що у вказаних вище місці та часі ОСОБА_7 виркав з вітрини з парфумами коробку, поклав її до внутрішньої кишені куртки, після цього в іншому відділі розпакував цю коробку з допомогою ножа та вийняв із неї туалетну воду. При виході з магазину апелянт не підходив до каси (т.1 а.к.п. 216).
При цьому, версія обвинуваченого, висунута на свій захист у суді першої інстанції, про те, що він поставив туалетну воду назад на полицю, є неспроможною, оскільки безперевним відеозаписом зафіксовано, що з моменту викрадення апелянтом туалетної води з вітрини, та до мометну виходу останнього з магазину, ніхто до згаданої вітрини у парфумерному відділі не підходив та не вчиняв будь-яких дій з предметами, що знаходяться на ній.
Крім того, наведені вище докази об`єктивно стверджуються та узгоджуються з протоколом огляду місця події від 14 травня 2019 року, яким установлено, що цього дня у ході огляду приміщення наведеного магазину виявлено на третій зверху полиці стенду з елітною парфумерією тестер чоловічої туалетної води Труссарді Май Ленд (100 мл) та цінник на нього, у той час як сама туалетна вода на полиці відсутня (т.1 а.м.к.п. 219), а також з даними довідки ТОВ «Руш» магазин «ЄВА» № 665 від 14 травня 2019 року, за якими вбачається, що облікова кількість туалетної води Труссарді Май Ленд 100 мл становить мінус один, а фактична кількість нуль (т.1 а.к.п.213).
05 червня 2019 року за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи встановлено, що вартість викраденої чоловічої туалетної води Труссарді Май Ленд (100 мл) становить 809 гривень 14 копійок, що підтверджується висновком експерта №1898/19 від 05 червня 2019 року (т.1 а.к.п. 79-81).
До того ж слід зазначити, що окрім викладених вище доказів, під час апеляційного розгляду сам обвинувачений підтвердив вчинення ним кримінального правопорушення, за яке його засуджено судом першої інстанції.
Таким чином, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд дійшов правильного висновку, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України.

Доводи апеляційної скарги про непроведення слідчим під час досудового розслідування певних слідчих дій, є неспроможними, оскільки ч.5 ст.40 КПК України передбачено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. У той час як правильно встановлено судом першої інстанції, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведено поза розумним сумнівом.

Необгрунтованими є і твердження апелянта про допущені цим судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, з огляду на таке.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК України здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 чи ст. 381 КПК України, визнається істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування судового рішення. Указана вимога є однією з гарантій дотримання прав обвинуваченого, передбачених, зокрема, у ст. 42 КПК України, та спрямована на ефективну реалізацію таких прав під час здійснення судового провадження. Тобто, для прийняття рішення щодо того чи являється відсутність обвинуваченого в судовому засіданні під час здійснення судового провадження підставою для скасування судового рішення, слід визначити яким чином така відсутність вплинула чи могла вплинути на ефективну реалізацію обвинуваченим своїх прав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 був присутнім у судових засіданнях під час здійснення кримінального провадження у суді першої інстанції, де висловлював свою думку з приводу висунутого обвинувачення, заявляв клопотання, брав участь у дослідженні доказів, виступав у дебатах та звертався до суду з останнім словом. При цьому, під час проголошення вироку суддею місцевого суду, обвинувачений не був присутнім, оскільки його не було доставлено на проголошення вироку, що підтверджується журналом судового засідання Глобинського районного суду Полтавської області та технічним носієм інформації на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції від 03 грудня 2020 року (т.2 а.м.к.п. 21).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 КПК України судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. На виконання зазначених приписів місцевий суд після виходу з нарадчої кімнати 03 грудня 2020 року негайно проголосив вирок, незважаючи на відсутність обвинуваченого у судовому засіданні. Цього ж дня копію вироку було вручено ОСОБА_7 , що підтверджується розпискою апелянта у матеріалах кримінального провадження (т.2 а.к.п. 25). Крім того, слід зазначити, що згідно з положеннями ч.3 ст.395 КПК України для ОСОБА_7 , який перебував під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислювався з моменту вручення йому копії судового рішення.

Розбіжностей між текстом вироку, який було проголошено 03 грудня 2020 року під звукозапис, та його письмовим варіантом немає.

Відсутність ОСОБА_7 у залі судового засідання під час проголошення вироку жодним чином не вплинула на законність і обґрунтованість ухваленого рішення місцевим судом, не перешкодила обвинуваченому реалізувати свої права, у тому числі й право на оскарження вироку в апеляційному порядку, а тому не може бути підставою для скасування цього судового рішення.

Твердження апелянта про те, що йому не було надано останнього слова, є надуманими та такими, що спростовуються журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції від 02 грудня 2020 року, з яких вбачається, що ОСОБА_7 після закінчення судових дебатів скористався правом на останнє слово у суді першої інстанції, тривалість якого не була обмежена певним часом та під час якого відповідно до вимог ч.3 ст.365 КК України обвинуваченому питання не ставились.

Щодо доводів автора апеляційної скарги про порушення його права на захист, що проявилось у тому, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про призначення йому захисника, то ці доводи також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 03 вересня 2020 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшла заява обвинуваченого ОСОБА_7 про відмову від захисника ОСОБА_10 (т.1 а.к.п. 200).
Згідно з положеннями ст.54 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його.

Відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії.

Відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.
Відповідно до ст.52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

В інших випадках обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні:

1) щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років, - з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є повнолітньою;

2) щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів виховного характеру, - з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є повнолітньою;

3) щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад;

4) щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження, - з моменту встановлення цього факту;

5) щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішується питання про їх застосування, - з моменту встановлення факту наявності в особи психічного захворювання або інших відомостей, які викликають сумнів щодо її осудності;

6) щодо реабілітації померлої особи - з моменту виникнення права на реабілітацію померлої особи;

8) щодо осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження, - з моменту прийняття відповідного процесуального рішення;

9) у разі укладення угоди між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості - з моменту ініціювання укладення такої угоди.

У цьому кримінальному провадженні місцевий суд дотримався наведених вимог кримінального процесуального закону. Так, з технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції (судове засідання від 03 вересня 2020 року) вбачається, що суддею місцевого суду у судовому засіданні встановлено, що між обвинуваченим та захисником відбулося конфіденційне спілкування, ОСОБА_7 роз`яснено наслідки відмови від захисника та з`ясовано думку обвинуваченого, який підтвердив відмову від захисника та повідомив, що буде здійснювати захист від обвинувачення самостійно. Така відмова від захисника ОСОБА_10 відбувалась у присутності захисника та зафіксована у журналі судового засідання від 03 вересня 2020 року (т.1 а.к.п. 202).

У подальшому, протягом судового розгляду (до виходу суду до нарадчої кімнати) обвинувачений ОСОБА_7 не заявляв клопотання про залучення захисника, не зазначав про бажання, щоб його захист здійснював захисник, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції.

Із матеріалів справи чітко видно, що під час судового розгляду пам`ятка про процесуальні права ОСОБА_7 була вручена, права йому були зрозумілі, у тому числі право на захист, а участь захисника у даному кримінальному провадженні, відповідно до положень ст.52 КПК України, не є обов`язковою.
При цьому, з даних указаного вище технічного носія інформації не вбачається здійснення будь-якого тиску суддею місцевого суду на обвинуваченого, про що йдеться в апеляційній скарзі, а тому посилання апелянта у цій частині є неприйнятними.

За таких обставин, відсутні стверджувані апелянтом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Положеннями ст.65 КК України регламентовано, що при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

За п. 3 наведеної постанови Пленуму Верховного суду України, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Місцевий суд при призначенні врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, що вчинено обвинуваченим у період іспитового строку, те, що апелянт систематично здійснює крадіжки, не відшкодував шкоду потерпілій стороні, особу обвинуваченого, який судимий, неодружений, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, за місцем реєстрації характеризується незадовільно, схильний до зловживання спритними напоями, веде аморальний спосіб життя, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, але знаходиться на обліку у лікаря нарколога, був призваний у Збройні сили України по мобілізації, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст. 128 КПК України пред`явлення юридичною особою, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, є правом, а не обов`язком останньої. Непред`явлення позову представником ТОВ «РУШ» жодним чином не впливає на призначення покарання обвинуваченому. Крім того, за матеріалами провадження, представник юридичної особи, будучи належним чином повідомленим про місце та час розгляду справи, у судові засідання судів першої та другої інстанцій не з`явився, просив здійснювати розгляд кримінального провадження без його участі та свою думку з приводу того, що юридична особа не має до ОСОБА_7 претензій майнового характеру, не висловлював, а лише у письмовій заяві, направленій до апеляційного суду вказав, що при призначенні покарання покладається на розсуд суду, а тому доводи ОСОБА_7 у цій частині є безпідставними.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, проте при застосуванні положень ст.ст.50, 65 КК України залишив поза увагою те, що у кримінальному процесі діє принцип заборони повороту до гіршого (reformatio in pejus). Так, відповідно до ч. 2 ст. 416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Указані вимоги кримінального процесуального закону спрямовані на забезпечення правової визначеності для обвинуваченого шляхом встановлення законодавчої заборони погіршення його становища під час нового розгляду в суді першої інстанції після скасування апеляційним судом попереднього судового рішення місцевого суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

У цьому провадженні 17 березня 2020 року Полтавський апеляційний суд скасував вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 , за яким останнього було засуджено за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, і призначив новий розгляд у суді першої інстанції. Указане судове рішення було скасовано за апеляційною скаргою обвинуваченого з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Інші учасники судового провадження наведений вирок не оскаржували (т.1 а.к.п. 152-155).

Разом з тим, 03 грудня 2020 року Глобинським районним судом Полтавської області за результатами нового розгляду кримінального провадження призначено ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України - 4 роки позбавлення волі, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 416 КПК України та погіршено становище обвинуваченого, так як призначено апелянту суворіше покарання за ч.2 ст.185 КК України, ніж за попереднім скасованим вироком суду у вигляді 2 років позбавлення волі (т.1 а.к.п. 84-85).

Отже, доводи обвинуваченого про недотримання судом першої інстанції при обранні заходу примусу вимог ч.2 ст.416 КК України, є слушними.

У свою чергу, при призначенні покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України є нетяжким, його характер та ступінь суспільної небезпеки, виходячи з конкретних обставин вчинення, умисну форму вини та корисливий мотив, розмір предмету кримінального правопорушення 809 гривень 14 копійок, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за злочини проти власності та вчинив аналогічне кримінально-протиправне діяння у період іспитового строку (т.1 а.к.п. 31-34), неодружений, непрацюючий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, але знаходиться на обліку у лікаря нарколога, за місцем реєстрації характеризується незадовільно (т.1 а.к.п. 41), є учасником АТО, визнання винуватості під час апеляційного розгляду, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено у межах санкції ч.2 ст.185 КК України, а саме у вигляді 2 років позбавлення волі, яке буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та сприятиме меті покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати найбільш сприятливий принцип призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим), який було застосовано місцевим судом, так як протилежне призведе про погіршення становища обвинуваченого.

Зважаючи на встановлені вище обставини та відповідні їм правовідносини, оскаржуваний вирок суду не можна визнати законним, обґрунтованим та справедливим, а тому він підлягає зміні у частині призначення покарання обвинуваченому, а апеляційна скарга частковому задоволенню, оскільки колегія суддів не встановила підстав, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення щодо ОСОБА_7 , про що йдеться у скарзі, поданій до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 у частині призначення обвинуваченому покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань за вироками Глобинського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2020 року та Крюківського районного суду м. Кремечнук від 28 серпня 2020 року, більш суворим за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчук від 17 серпня 2020 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання 2 роки 2 місяці позбавлення волі.

В іншій частині вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4