Справа № 161/6586/21 Провадження №11-кп/802/737/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 135 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець, житель та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , неодружений, працюючий тренером, раніше не судимий,
засуджений:

- за ч.1 ст.135 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку один рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Іспитовий строк обвинуваченому визначено рахувати з моменту проголошення вироку суду.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.
Стягнута з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральна шкода в сумі 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень.
У задоволенні решти позову відмовлено.
В порядку ст.ст.120, 124 КПК України з ОСОБА_7 стягнуті на користь потерпілої ОСОБА_10 процесуальні витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_7 в дохід держави 14 453 (чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят три) гривні 66 коп. судових витрат за проведення під час досудового розслідування судових експертиз.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішена доля речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 01 січня 2019 року близько 02 год 00 хв він, керуючи автомобілем, марки «Volkswagen Sharan» реєстраційний номер НОМЕР_1 Республіки Польша, та рухаючись на вул. Набережній, поблизу будинку № 1а, що у с. Тарасове Луцького району Волинської області, у напрямку до с. Боголюби Луцького району, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалась проїжджою частиною в попутному напрямку, в результаті чого остання померла на місці пригоди.

Після наїзду на пішохода ОСОБА_11 водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п.2.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 (з наступними змінами та доповненнями), достовірно знаючи, що ОСОБА_11 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження, розуміючи, що поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, та усвідомлюючи те, що залишає без допомоги особу, яка внаслідок отриманих травм позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, маючи реальну можливість надати їй допомогу, не переконався, чи потребує потерпіла допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відвіз потерпілу до найближчого лікувального закладу та з метою уникнення відповідальності самовільно покинув місце дорожньо-транспортної пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_11 , яка перебувала у небезпечному для життя стані та була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, а, отже, він сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілій допомогу.

Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи № 79 від 03.12.2020, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала такі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді зламу кісток склепіння та основи черепа (в лівій тім`яній ділянці у вигляді лінійної форми зламу, який має початок в задній частині лівої тім`яної кістки, йде до заду в напрямку потиличної кістки та переходить на кістки основи черепа в ліву задньо-черепну ямку у вигляді хвилястого зламу і змінює напрямок дещо донизу та поперечно, в напрямку лівої передньої черепної ямки, в середній черепній ямці змінює напрямок до спинки «турецького сідла» перетинає косо-горизонтально спинку «турецького сідла», переходить на праву середньо-черепну ямку та йде до низу в напрямку правої задньої черепної ямки де сліпо закінчується), забою головного мозку (тім`яно-потилична доля зліва) з крововиливами під оболонки (під твердою мозковою оболонкою виявлено близько 200 мл3 рідкої темно-червоної крові на конвекситальній поверхні обох півкуль, більше на лівій півкулі; в м`якій мозковій оболонці та під нею виявлено дифузні крововиливи майже на всій конвекситальній поверхні лівої півкулі), масивний дифузно-обмежений крововилив на внутрішній поверхні м`яких тканин голови в лівій тім`яно-потиличній ділянці; крововиливи в ділянці коренів легень. Крім того, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 01 від 23.01.2019, причиною смерті ОСОБА_11 є закрита черепно-мозкова травма, яка супроводжується зламом кісток черепа, забоєм головного мозку, крововиливами під оболонки.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, захисник ОСОБА_8 оскаржує вирок суду в частині стягнення з обвинуваченого в дохід держави судових витрат за проведення під час досудового розслідування судових експертиз. Посилається на те, що згідно з витягом з ЄРДР № 0000002 від 01.01.2019 розслідувалося кримінальне провадження за ч.2 ст.286 КК України, а 30.03.2021 до ЄРДР були внесені відомості № 0000113 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, у якому жодні експертні дослідження не проводилися. Кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, закрите за відсутністю у діях складу кримінального правопорушення. Таким чином, на думку сторони захисту, експертні дослідження, проведені в рамках кримінального провадження за ч.2 ст.286 КК України, не мають будь-якого відношення до обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України. А тому вирок у цій частині підлягає зміні із відмовою у стягненні з обвинуваченого в дохід держави 14 453 (чотирнадцяти тисяч чотирьохсот п`ятдесяти трьох) гривень 66 коп. судових витрат за проведення під час досудового розслідування судових експертиз.
У поданій апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 оскаржує вирок суду з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і в частині стягнення на користь потерпілої розміру моральної шкоди. Зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі взяті до уваги тяжкі наслідки вчиненого злочину, які спричинили смерть доньки потерпілої. З огляду на наведене, просить вирок місцевого суду змінити і призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого і захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту у повному обсязі і заперечили апеляцію потерпілої сторони та просили змінити вирок, прокурора, який заперечив доводи апеляційних скарг і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, а саме: у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційних скаргах не заперечується.
Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
Згідно з положеннями ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Посилання в апеляційній скарзі представника потерпілої на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії нетяжких.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відніс щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , місцевим судом не встановлено.
Судом першої інстанції взято до уваги, що обвинувачений є особою молодого віку, раніше не судимий, не перебуває на обліках у лікарів психіатра та нарколога, неофіційно працевлаштований.
У суді першої та апеляційної інстанцій потерпіла наполягала на призначенні ОСОБА_7 суворої міри покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений добровільно відшкодував потерпілій моральну шкоду у розмірі 8 (вісім) тисяч гривень та повністю відшкодував завдану матеріальну шкоду.
На думку апеляційного суду, враховуючи усі вищенаведені пом`якшуючі обставини, а саме: щире каяття, особу винного, який є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, вчинив нетяжкий злочин, часткове добровільне відшкодування ним шкоди, а також позицію потерпілої сторони, яка наполягала на суворій мірі покарання, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчиненню ОСОБА_7 нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Щодо посилань, наведених в апеляційній скарзі представника потерпілої про те, що вирок підлягає зміні в частині відшкодування розміру завданої потерпілій моральної шкоди, на думку апеляційного суду, вони є голослівними.
Положення ч.1 ст.128 КПК України регламентують, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Приписами ч.5 ст.128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що вироком суду цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.
Стягнута з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральна шкода в сумі 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень.
Твердження потерпілої сторони про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом, у повній мірі відповідає обсягу та характеру, спричинених ОСОБА_10 душевних, нервових потрясінь і психічних страждань, що призвели до різкого погіршення стану її здоров`я, а також вимушених змін у її життєвих стосунках.
Суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим судом у повній мірі врахована втрата потерпілою близької людини дочки, яка зумовила необхідність докладання додаткових зусиль для організації ОСОБА_10 свого життя.
На переконання апеляційного суду, у даному випадку при вирішенні цивільного позову потерпілої місцевим судом в повній мірі взяті до уваги вказані обставини.
Щодо тверджень захисника ОСОБА_8 про те, що вирок в частині стягнення з обвинуваченого судових витрат за проведення під час досудового розслідування судових експертиз підлягає зміні, на думку суду апеляційної інстанції, вони не ґрунтуються на законі.

Згідно вимог ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з витягом з ЄРДР № 0000002 від 01.01.2019, розслідувалося кримінальне провадження за ч.2 ст.286 КК України.

30.03.2021 до ЄРДР були внесені відомості № 0000113 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.

Вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне кримінальне провадження № 0000002.
Кримінальне провадження в частині кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України було закрите за відсутністю у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що до суду першої інстанції був направлений обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000002, внесеному в ЄРДР 01.01.2019 (а.к.п.2), в рамках якого і проводилися п`ять інженерно-транспортних експертиз, на загальну суму 14 453 (чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят три) гривні 66 коп. (а.к.п.6).
Тому апеляційні доводи сторони захисту з цього приводу є голослівними і не є підставою для зміни судового рішення в цій частині, так як суперечать приписам ч.2 ст.124 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді