Справа № 463/1902/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/433/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Боромля Тростянецького району Сумської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 2 ст. 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

вищезазначеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України.
Обрано покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.
На підставі положень ч. 4 ст. 70 КК України шляхом частково складання покарань за цим вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року визначено остаточно вважати ОСОБА_10 засудженим до 4 років 4 місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.
Строк покарання засудженому ОСОБА_10 постановлено рахувати з часу звернення вироку до виконання.
Зараховано повністю у строк відбуття покарання ОСОБА_6 відбутий строк покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 31січня 2020 року.
ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 23 червня 2017 року близько 20 год. 20 хв., перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 26, скориставшись моментом несподіванки, підійшовши ззаду до потерпілої ОСОБА_9 , що в цей момент здійснювала рух по тротуару по вул. Личаківській у м. Львові, повторно, відкрито заволодів чужим майном, шляхом ривка, зірвав із шиї потерпілої ОСОБА_11 золотий ланцюжок звичайного плетіння, вагою 4 гр., вартістю 3000 гривень із золотою підвіскою квадратної форми, із зображенням Матері Божої та Ісуса Хреста, вагою 2 гр., вартістю 1500 гривень, а всього на суму 4500 грн. з викраденим з місця події втік.
Не погоджуючись з вироком Личаківського районного суду від 29 березня 2021 року, захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок змінити та призначити ОСОБА_6 покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд при призначенні ОСОБА_6 покарання не врахував, що той є особою, яка з дитинства позбавлена батьківського піклування, є сиротою, дійсно розкаявся, без його ініціативи написання явки з повинною, зазначений злочин не був би розкритий, тому він заслуговує на мінімальне покарання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні, правильності кваліфікації його дій учасниками судового провадження не оскаржувалися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вирок у зазначеній вище частині не перевірявся.

Щодо доводів апеляції сторони захисту з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з посиланням на тяжкість призначеного судом покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим, в тому числі й за ст. 186 КК України; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без його ізоляції від суспільства, а покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям за відсутності підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті, а саме чотири роки позбавлення волі. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними доказами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу ОСОБА_6 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого вимог ч. 4 ст. 70 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, до постановлення вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року.

Відповідно до положень п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

З урахуванням того, що обвинувачений вчинив корисливий тяжкий злочин повторно, заподіяну потерпілій шкоду не відшкодував, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при призначенні остаточного покарання ОСОБА_6 слід застосувати принцип часткового складання покарань за даним вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року, з призначенням обвинуваченому остаточного покарання у виді 4 років 4 місяців позбавлення волі, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Покликання апелянта на те, що судом при призначенні покарання ОСОБА_6 не враховано того, що він розкаявся у вчиненому та сприяв розкриттю злочину, колегія суддів апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку враховано дані обставини.

Дані стосовно того, що ОСОБА_6 є сиротою ніякими доказами не підтверджені. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» дитиною-сиротою є дитина, в якої померли чи загинули батьки. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином як на момент ухвалення вироку, так і на момент вчинення ним даного кримінального правопорушення, обвинувачений був повнолітньою особою. З огляду на наведене, той факт, що останній був сиротою (навіть при наявності належних доказів), не може враховуватись судом при призначенні покарання.

Поза тим, така обставина як особливості виховання обвинуваченого не є визначальною при призначенні особі покарання, оскільки суд, призначаючи покарання, керується, зокрема, принципом індивідуалізації покарання та призначає особі, яка вчинила злочин, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення такої особи і приватної превенції, а також сприяє досягненню інших цілей, поставлених перед покаранням, зокрема, визначених ст. 50 КК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_6 призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, яке є мінімальним покаранням у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

З огляду на наведене, підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через тяжкість покарання немає.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого в даному кримінальному провадженні такою, що не підлягає задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про порушення під час судового розгляду істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку або його зміни, у справі не встановлено.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2021 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4