Справа № 947/4098/20
Провадження № 1-кп/947/222/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2021 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
представника потерпілої ОСОБА_5 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в місті Одесі, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001804 від 29.08.2019 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, громадянки України, українки, з середньою освітою, не працюючої, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125КК України, за наступних обставин.

19.07.2019 року приблизно об 22 годині 30 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку №71 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_7 , нанесла останній удар рукою в область грудної клітини, чим спричинив ОСОБА_7 , тілесні ушкодження у вигляді садна грудної клітини, яке, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Дії обвинуваченої ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового слідства за ч.1 ст.125 КК України за ознаками: умисне спричинення легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні заявила клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення її від кримінальної відповідальності передбаченої ч.1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності передбачених п.1 ч.1 ст. 49 КК України.
Захисник ОСОБА_4 підтримав клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження та звільнення її від кримінальної відповідальності передбаченої ч.1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності передбачених п.1 ч.1 ст. 49 КК України, та просив його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 не заперечувала щодо задоволення клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження та звільнення її від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки дійсно закінчився строк притягнення до кримінальної відповідальності передбачений ч. 1 ст.125 КК України, та наявні докази того, що ОСОБА_6 не ухилялася від суду та слідства.
Потерпіла ОСОБА_7 та представник потерпілої ОСОБА_8 вирішення питання щодо закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв1язку з закінченням строків давності, поклала на розсуд суду.
Обвинуваченій ОСОБА_6 судом було роз`яснено, що звільнення особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження по справі, на підставі ст. 49 КК України, є нереабілітуючою підставою, між тим, обвинувачена ОСОБА_9 підтримала заявлене клопотання та просила його задовольнити.
Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання захисника та додатки до нього, суд прийшов до наступного.
Згідно до п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч.4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Так, злочин передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, згідно ст. 12 КК України є кримінальним проступком.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку минуло два роки - за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Згідно ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності здійснюється виключно судом.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Враховуючі, що ОСОБА_6 не ухилялася від кримінальної відповідальності, та не вчиняла будь-якого іншого злочину, зазначені твердження не спростовані учасниками судового провадження належними доказами, що дає суду підстави дійти висновку, що строки давності не переривалися.
Таким чином, виходячи з системного аналізу норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження. Суд, за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, та за згодою обвинуваченої, ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинувачену від кримінальної відповідальності.
Так, суд перевіривши законність заявленого клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 підтриманого захисником ОСОБА_4 з огляду на те, що кримінальний проступок у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , вчинено 19.07.2019 року, отже, після вчинення зазначеного злочину до дати вирішення питання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності минуло два роки, перебіг давності притягнення до кримінальної відповідальності не переривався, суд приходить до переконання, що клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про її звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а кримінальне провадження № 0001804 від 29.08.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, підлягає закриттю.
Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
В ході судового розгляду, цивільний позивач ОСОБА_7 пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної в наслідок кримінального правопорушення в загальному розмірі 12 486 гривень 30 копійок.
Відповідно до п. 7 Постанови пленуму ВСУ від 31.03.1989 №3 «Про практик застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається, а має бути залишений без розгляду. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.
Враховуючі зазначене, суд вважає, що позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди, можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття провадження на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. З урахуванням того, що провадження щодо ОСОБА_10 закрито з нереабілітуючих підстав, потерпіла має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.
Також потерпіла ОСОБА_7 просила стягнути з ОСОБА_6 судові витрати на правову допомогу.
В силу п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать і витрати на правову допомогу.
Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 120 КПК України, витрати,пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого,цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
Положеннями ч.1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
За змістом ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Така позиція цілком узгоджується з правовим висновком ВП ВС, висловленим у Постанові від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17, в якому зазначено, що КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
На підтвердження відповідності понесених потерпілою стороною витрат, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги не було суду надано жодних належних та допустимих доказів. Відсутність відповідних доказів не дає можливості суду визначити відповідність понесених потерпілою стороною витрат наданій правовій допомозі.
З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 про стягнення витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.44, 49 КК України, ст.ст. 118,120,124,126,128,284,250,369-372,395 КПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 підтримане її захисником ОСОБА_4 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, та закриття кримінального провадження за № 0001804 від 29.08.2019 року, відносно ОСОБА_6 - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від кримінальної відповідальності, передбаченою ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001804 від 29.08.2019 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченогоч.1 ст.125 КК України, закрити.
Залишити без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди у загальному розмірі 12 486 гривень 30 копійок.
Цивільний позов ОСОБА_7 в частині стягнення з ОСОБА_6 витрат на правову допомогу, залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1