В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0003367 від 05.06.2019 відносно:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Здовбиця, Здолбунівського району, Рівненської області, без постійного місця реєстрації, фактично проживючого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, судимого вироком Здлбунівського районного суду від 04.04.2019 за ч.2 ст. 185 КК України до трьох років та трьох місяців позбавлення волі, і на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування поарання з іспитовим с троком на один рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_2 , захисників-адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ :

05.06.2019, біля 15 год 30 хв, ОСОБА_7 , перебуваючи у салоні автомобіля марки " Мерседес 814", реєстаційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на зупинці громадського транспорту автостанції за адресою : м. Рівне, Привокзальний майдан,7, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення,намагався таємно викрасти з панелі приладів вказаного автомобіля належні потерпілому ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2300 грн, та в подальшому усвідомлюючи, що його протиправні дії викри о особами, які знаходились в салоні вказаного автомобіля та на вулиці, не зважаючи на це ОСОБА_2 продовжив свої дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, втікши з місця події, чим завдав потерпілому ОСОБА_4 майнової шкоди у вказаному розмірі.

Таким чином, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, як своїми умиснимидіями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна, ( грабіж), вчиненими повторно,

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та підтвердив факт, що дійсно

Проаналізувавши покази обвинуваченого, суд приходить до висновку, що вони узгоджуються, і повністю відповідають показанням потерпілого та свідків.

Так, потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні

покарання просить призначити судом на власний розсуд.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 .

Таким чином, покази потерпілого та свідка також є послідовними та узгоджуються між собою.

Крім показів потерпілого, свідка, вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви, протоколами огляду місця події, протоколом огляду речей та іншими доказами.

Так, згідно форми виводу АРМ 102, 27.06.2018 о 11 год 52 хв до Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення про те, що з будівництва храму «Дім Молитви», що по вул.Жукова, 13 в м.Рівне невідомими особами викрадено металеву драбину (а.к.п. 12);

Відповідно до протоколу огляду місця події від 05.07.2018 разом з фототаблицею, по місцю проживання ОСОБА_9 , що по АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено металеву драбину, сірого кольору, довжиною чотири метри ( а.к.п. 13-16 );

Згідно заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.06.2018 представник потерпілого ОСОБА_10 просить встановити та притягнути до відповідальності невідомих осіб, які 26.06.2018 з будівельного майданчика, що по АДРЕСА_3 викрали металеву драбину сірого кольору, довжиною чотири метри ( а.к.п 17 );

Як вбачається з виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 27.12.2012 була створена релігійна громада церкви євангельських християн-баптистів « Преображення» м. Рівне, і керівником якої являється ОСОБА_10 ( а.к.п. 23);

Постановою слідчого ОСОБА_11 від 05.07.2018 було визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження металеву драбину, сірого кольору, довжиною чотири метри та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_10 (а.к.п. 30 );

Висновком експерта № 3.2-554/18 від 16.07.2018 з фототаблицею, згідно якої ринкова вартість металевої драбини, сірого кольору, довжиною чотири метри становить 4276 грн 12 коп (а.к.п. 37-40);

Згідно заяви ОСОБА_9 від 05.07.2018, останній добровільно надає працівникам поліції відео з камер відеонагляду будинку АДРЕСА_2 (а.к.п. 41);

Як слідує з протоколу огляду відео від 16.07.2018, слідчим ОСОБА_11 було оглянуто відеоматеріали від 26.06.2018 подвір`я будинку АДРЕСА_2 , де зафіксовано факт продажу обвинуваченими ОСОБА_9 металевої драбини, сірого кольору, довжиною чотири метри ( а.к.п. 42-47);

Протоколами пред`явлення особи для впізнання від 25.07.2018 згідно яких свідок ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які 26.06.2018 пропонували придбати у них металеву драбину сірого кольору, довжиною чотири метри (а.к.п. 51-56 );

Протоколами пред`явлення особи для впізнання від 30.07.2018 згідно яких свідок ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яких бачив 26.06.2018 по вул. Вінницькій в м. Рівне, і які несли металеву драбину, сірого кольору (а.к.п. 60-65 );

Протоколами слідчого експерименту від 26.07.2018 з фототаблицею, згідно яких ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розповіли та показали на місці, як вони 26.06.2018 перелізли через паркан та викрали з будівельного майданчика, де будується храм «Дім Молитви», що по вул. Жукова,13 в м.Рівне металеву драбину, сірого кольору, довжиною чотири метри (а.к.п 66-73).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, дослідивши в судовому засіданні докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, суд прийшов до переконання, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та винуватість якого підтверджено належними та допустимими доказами.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Витрат на залучення експертів немає.

Ухвалою Рівненського міського суду від 07.06.2019 накладено арешт на грошові кошти у сумі 2300 грн.

Речовий доказ - 2300 грн повернуті потерпілому ОСОБА_4 на відповідальне зберігання.

Відносно ОСОБА_2 продовжений строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 15.10.2021.

При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, а також особу винного.

Пом`якшуючими обставинам суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків.

Обтяжуючих обставин судом не встановлено.

Щодо особи обвинуваченого то суд приймає до уваги, що він має постійне місце проживання де проживає з бабусею, і характеризуються посередньо, раніше судимий, страждає хронічною невилікованою хворобою, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, з дитячих років виховувався без батьків, до вчинення кримінального правопорушення займався суспільно-корисливою працею.

Обвинувачений по місцю перебування в СІЗО м. Рівне також зарекомендував себе з позитивної сторони.

ОСОБА_2 вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04.04.2019 був визнаний виним за ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 3 років та 3 місяців позбавлення волі, та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки правопорушення, обставини вчинення правопорушення, особу винного та обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, пом"якшуючі обставини, а обтяжуючих обставин суд не встановив, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Статтею 69 ч. 1 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Враховуючи наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, а саме, щире каяття, активне сприяння розкриттю правопорушення, відшкодування завданих збитків, з урахуванням особи обвинуваченого, який страждає тяжкою невилікованою хворобою, то суд приходить до переконання про призначення обвинуваченому основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.186 КК України. Крім того, суд бере до уваги, що обвинувачений по місцю проживання характеризується посередньо, по місцю перебування в СІЗО також характеризується з позитивної сторони, виховувався в неповній сім`ї. Також судом не встановлено обтяжуючих обставин.

Водночас при призначенні покарання суд повинен урахував всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, так і після нього. Ці фактори мають стати показником позитивних чи негативних тенденцій виправлення винного, зниження їх рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації обвинувченого, тобто бути підставою призначення менш суворого покарання, ніж передбачено в законі, або засвідчити відсутність таких підстав.

Згідно Постанови Верховного Суду від 18.09.2019 - каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обвинувачений щиро покаявся з приводу вчиненого як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, висловив жаль з приводу вчиненого, і вказав, що в подальшому більш таких протиправних діянь вчиняти не буде.

За таких підстав, суд приходить до переконання, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинувачених та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинувачених, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,371,373,374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки і чотири місяці.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України суд до призначеного покарання частково приєднує невідбуте покарання за вироком Здолбунівського районного суду від 04.04.2019 і призначає остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на три роки і шість місяців.

Зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_2 з 05.06.2019 з моменту затримання та застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою

До набрання вироком законної сили продовжити ОСОБА_2 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 09.12.2021.

Речовий доказ - грошові кошти у сумі 2300 грн вважати повернутими потерпілому ОСОБА_4 .

Скасувати арешт накладений ухвалою Рівненського міського суду від 06.06.2021 на грошові кошти в сумі 2300 грн.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1