Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/458/22
Провадження № 1-кс/758/265/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року Подільський районний суд міста Києва в складі

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва клопотання представника власника майна (захисника) ОСОБА_3 про скасування арешту майна нежитлового приміщення (приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок в літ А) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,9 кв.м. (РНОНМ 00) із забороною на проведення реєстраційних дій щодо цього об`єкту, накладеного у кримінальному провадженні № 0000250 від 23.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, накладеного ухвалами Подільського районного суду міста Києва від 04.04.2018 року у справі № 758/3860/18 та від 26.03.2019 року у справі № 758/3893/19,

В С Т А Н О В И В :
14.01.2022 року захисник ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

В обґрунтування клопотання зазначила, що законні власники майна обмежені у своєму праві власності, відсутні будь-які потреби досудового розслідування, які б виправдовували таке втручання у права власників.

У судове засідання представник третьої особи не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав своє клопотання з підстав, які у ньому зазначені.

Прокурор, слідчий у судове засідання не з`явилися, свої заперечення не подали.

Участь прокурора в суді є обов`язковою, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 36 КПК України).

Ухвалою суду від 19 січня 2022 року зобов`язано Подільське УП ГУНП у м. Києві надати матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000250, з метою всебічного повного та неупередженого розгляду зазначеного клопотання.

Подільським УП ГУНП у м. Києві ухвала суду від 19 січня 2022 року не виконана, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000250, до суду не надані.

Вивчивши клопотання та документи додані до клопотання суд прийшов до наступного висновку.

Установлено, що під процесуальним керівництвом Подільської окружної прокуратури міста Києва перебуває кримінальне провадження № 0000250 від 23.12.2016 року, за яким досудовим розслідуванням встановлено, що 15.08.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу була видана нотаріально посвідчена довіреність за реєстраційним № 793 на здійснення представницьких дій громадянином Республіки Молдова. У вказаній довіреності представнику надані повноваження, зокрема, створювати за участі останнього будь-які юридичні особи та вносити в якості частки до їх статутного капіталу об`єкти нерухомого майна, які належать довірителю на праві власності. Проте, як встановлено у ході допиту, останній на здійснення вказаних дій представника не уповноважував, до приватного нотаріуса ніколи не звертався, та, відповідно, довіреність із такими реквізитами та переліком повноважень власноручно не підписував.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду від 04.04.2018 року у справі № 758/3860/18 за клопотанням слідчого на вимогу потерпілого ОСОБА_4 накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження № 0000250 від 23.12.2016 року, а саме: нежитлові приміщення (приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок в літ А) № 604, 605, 616, 617, 635, АДРЕСА_2 ).

Крім того, Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду від 26.03.2019 року у справі № 758/3893/19 за клопотанням прокурора накладено арешт із заборонами реєстраційних дій на майно в рамках кримінального провадження № 0000250 від 23.12.2016 року, а саме: нежитлові приміщення (приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок в літ А) № 604, 605, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 ).

Метою арешту було збереження майна від протиправних реєстраційних дій з ним на час здійснення кримінального провадження.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 31.08.2020 року у справі № 758/8865/20 арешт, накладний ухвалою слідчого судді Подільського районного суду від 04.04.2018 року у справі № 758/3860/18 та ухвалою слідчого судді Подільського районного суду від 26.03.2019 року у справі № 758/3893/19 скасований арешт майна в частині приміщень:

приміщення 604, загальною площею 138,7 кв.м. (РНОНМ 00);

приміщення 605, загальною площею 182,3 кв.м. (РНОНМ 00);

приміщення 617, загальною площею 312,2 кв.м. (РНОНМ 00);

приміщення 635, загальною площею 361,4 кв.м. (РНОНМ 00);

приміщення 636, загальною площею 896,9 кв.м. (РНОНМ 00);

приміщення 637, загальною площею 365,4 кв.м. (РНОНМ 00),

із зняттям заборони на проведення реєстраційних дій, за заявою ТОВ «МОРЕПЛАВНЕ», як власника за рішенням суду.

Під арештом залишилось одне приміщення АДРЕСА_8 , загальною площею 35,9 кв.м. через невирішений статус власника приміщення.

На теперішній час, за рішенням судів, що набрали законної сили, право власності на вищевказане приміщення № 616 повернуто законним власникам, у зв`язку із чим в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року у справі № 755/11741/18 (що залишено без змін апеляційним та касаційним судом) витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 нежитлове приміщення (приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок в літ А) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35.9 кв.м. (РНОНМ 00 шляхом визнання права власності на це приміщення за ОСОБА_6 .

В подальшому додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.11.2021 року вищевказане рішення доповнено таким змістом: витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 нежитлове приміщення (приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок в літ А) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,9 кв.м. (РНОНМ 00 шляхом визнання права власності на це приміщення а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Більш того, державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірне приміщення скасовано.

Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є єдиними законними власниками спірного приміщень, в результаті придбання його за Договорами купівлі-продажу, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили.

На теперішній час, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є учасниками кримінального провадження № 0000250, їх право власності порушено та не може бути поновлено допоки не будуть внесені відповідні зміни до Реєстру речових прав про реєстрацію щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як власників.

Внесення таких змін до Реєстру неможливе при наявності відповідних арештів за кримінальним провадженням.

Власники майна не є підозрюваними, обвинуваченими або особами, яка в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також не мають відношення до кримінального провадження № 0000250 від 23.12.2016 та, відповідно, про підозру у встановленому законом порядку не повідомлялись.

Слід зазначити, що об`єкт нерухомості, на який було-накладено арешт, не може вважатись предметом кримінального правопорушення або майном, отриманим внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки він був набутий ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на повністю законних підставах, що підтверджується Рішенням суду у справі № 755/11741/18 та Додатковим рішенням від 24.11.2021 року у цій же справі.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

За приписами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та. їх об`єднаннями на всій території України. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (inter alia), який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], № 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Прокурором, органом досудового розслідування не доведено та судом не встановлено, що нежитлові приміщення були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто його відповідність критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, як і можливість використання вказаного майна як доказу у кримінальному провадженні.

Наведені обставини свідчать, що на даний час відсутні підстави для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, а іншої мети ініціатором клопотання про накладення арешту зазначено не було.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 312 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982 р. у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Позбавлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном як захід забезпечення кримінального провадження, в якому відсутні жодні докази вчинення ними кримінального правопорушення, а правовстановлюючими документами та судовими рішеннями підтверджена правомірність перебування об`єктів нерухомості саме у власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є порушенням майнових прав та інтересів цих осіб, що суперечить приписам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.?

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Разом з тим, при накладенні арешту судом не було встановлено обставин, які б свідчили про можливість приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування або передачі об`єкту нерухомості, належного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

На теперішній час, за рішенням судів, що набрали законної сили, право власності на вищевказане майно повернуто законним власникам, у зв`язку із чим в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку, зокрема, на нерухоме майно. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 4 ст. 132 КПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

Частиною 1 ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 4 статті 173 КПК України).

Усталеної практикою Європейського Суду з прав людини встановлено, що в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, 8егіе§ А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

Оцінюючи в сукупності надані стороною кримінального провадження докази, беручи до уваги можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наслідки арешту майна для власника та третіх осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження слідчий суддя не вбачає достатніми та обґрунтованими підстави для арешту зазначеного об`єкта нерухомого майна, оскільки обставини справи не свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів, до того ж, не встановлені будь-які можливі негативні наслідки, які можуть негативно позначитися на інтересах слідства, власника майна та інших осіб.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170 - 173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання представника власника майна (захисника) ОСОБА_3 про скасування арешту майна нежитлового приміщення (приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок в літ А) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,9 кв.м. (РНОНМ 00) із забороною на проведення реєстраційних дій щодо цього об`єкту, накладеного у кримінальному провадженні № 0000250 від 23.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, накладеного ухвалами Подільського районного суду міста Києва від 04.04.2018 року у справі № 758/3860/18 та від 26.03.2019 року у справі № 758/3893/19 задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду від 04.04.2018 році у справі № 758/3860/18 та ухвалою слідчого судді Подільського районного суду від 26.03.2019 року у справі № 758/3893/19 в рамках кримінального провадження № 0000250 від 23.12.2016 року, а саме: нежитлове приміщення (приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок в літ А) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,9 кв.м. (РНОНМ 00) із зняттям заборони на проведення реєстраційних дій щодо цього об`єкту.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1