УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінального провадження №0002258 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2021 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Аджамка, Кіровоградського району, Кіровоградської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину 2007 року народження, працюючого будівельником в "Міськбуд Миколаїв", зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2021 року, стосовно нього скасувати та призначити новий розгляд в судді першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_5 звільнено від відбуття призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та з покладенням відповідно до ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді особистого зобов`язання ухвалено вважати таким, що припинив свою дію.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави витрати на провадження експертиз в сумі 11431 (одинадцяти тисяч чотириста тридцяти однієї) грн. 35 коп..

Цивільний позов прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва (Миколаївської місцевої прокуратури №1) про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_8 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь держави в особі військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України кошти, витрачені на лікування потерпілого ОСОБА_8 в сумі 2699 (дві тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 71 коп.

Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Апелянт вважає, що оскаржуваний вирок повинен бути скасований, а кримінальне провадження призначене до нового судового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та реальним подіям.

Вказує, що жодних конфліктів із потерпілим ОСОБА_8 або іншими особами (свідками: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) в нього не було. Будь-яких тілесних ушкоджень нікому не наносив, та неприязнених стосунків ні з ким не мав.

Зазначає, що факт знаходження його у стані алкогольного сп`яніння, матеріалами справи не доведено, також зазначає, що він раніше не судимий, на психіатричному, наркологічному обліку не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину 2007 року народження.

На думку апелянта, органами досудового розслідування та судом першої інстанції допущена однобічність та неповнота дослідження обставин справи, котрі роблять неправосудним постановлене судове рішення, а обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, належним чином не з`ясовані.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом встановлено, що 10 червня 2018 року близько 10:00 години ОСОБА_5 перебував біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 , де між ним та потерпілим ОСОБА_8 виникла сварка на ґрунті особистих неприязних відносин. Під час словесного конфлікту ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, тримаючи в правій руці предмет ззовні схожий на ніж, наніс ОСОБА_8 один удар в область грудної клітини.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 , потерпілому ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді рани грудної клітини зліва проникаючої у плевральну порожнину, з гемотораксом, що могла утворитись від дії будь-якого колюче-ріжучого предмету, типу клинка ножа, яке відповідно до висновку експерта від 15.08.2018 року №725 по ступеню тяжкості відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційній сказі, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений, і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме в спричиненні потерпілому ОСОБА_8 умисних тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений ОСОБА_5 свою провину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, суду показав, що в 2018 році, більш точної дати та часу не пам`ятає, у суботу він прийшов за місцем проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_4 , де вони разом почали вживати алкогольні напої. Близько 18:00 години, за місцем проживання ОСОБА_12 прийшов потерпілий ОСОБА_8 , який хотів забрати свій паспорт та воєнний квиток, однак не зміг цього зробити, бо вказані документи знаходились у матері ОСОБА_12 - ОСОБА_13 , якої вдома ще не було. У зв`язку з тим, що ОСОБА_8 перебував у нетверезому стані, він пішов додому, де взяв 100 гривень та передав їх ОСОБА_8 , щоб той у такому стані не йшов до військової частини. Після цього, ОСОБА_8 пішов, а він разом з ОСОБА_14 продовжили далі вживати алкогольні напої. Через деякий час, до них приєдналась ОСОБА_13 , з якою вони близько до 03:30 години також вживали спиртні напої. Потім, він вирішив залишитись в гостях у ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та ліг спати. Близько 11:00 години, його розбудив телефонний дзвінок старшини військової частини, який повідомив, що він когось підрізав. Зазначив, що будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 не наносив, холодної зброї при собі не мав.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим, його винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, підтверджується показами свідка та письмовими доказами.

Згідно показів свідка ОСОБА_10 яка пояснила суду, що потерпілий ОСОБА_8 раніше був її співмешканцем, а з обвинуваченим ОСОБА_5 вони були знайомі. В червні 2018 року, більш точної дати та часу вже не пам`ятає, вона зі своїм сином ОСОБА_9 та ОСОБА_5 знаходились в приміщенні кухні за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_4 , де разом вживали спиртні напої. Потім, за місцем її проживання прийшов колишній співмешканець ОСОБА_8 , який був ще з двома чоловіками та намагався зайти в коридор квартири. Вона вийшла до нього на зустріч і ОСОБА_8 , побачивши в квартирі ОСОБА_5 , який також вийшов у коридор з ОСОБА_9 , приревнував її та наніс один удар рукою в область обличчя. Після цього, ОСОБА_8 вибіг на вулицю, а за ним вийшли її син ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .. Через деякий час, вона також вийшла на вулицю та побачила, що ОСОБА_5 знаходився біля під`їзду будинку і біля нього був ОСОБА_9 , а ОСОБА_8 стояв окремо від них. Вона бачила, що у ОСОБА_8 на футболці в області грудного відділу збоку була кров, а у ОСОБА_5 в руках був ніж-метелик чорного кольору. Даний ніж вони використовували в себе вдома для побутових потреб і він лежав у них на кухонному столі. Після цього, вона вихопила ніж у ОСОБА_5 та порізала ним собі руку, у зв`язку з чим на вказаному ножі була її кров. Даний ніж вона передала синові ОСОБА_9 , а потім знову забрала його. Потім, ОСОБА_8 пішов, а вона разом з ОСОБА_5 та сином ОСОБА_9 повернулись до квартири, а через деякий час ОСОБА_5 пішов до військової частини. Згодом, ОСОБА_9 взяв даний ніж і також пішов до військової частини, а вона пішла за ним.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку зазначені вище показання свідка, які узгоджуються з дослідженими судом та наведеними у вироку такими письмовими доказами, як: витягом з ЄРДР по кримінальному провадженню №0002258, від 10 червня 2018 року; заявою ОСОБА_8 від 10 червня 2018 року, в якій просить прийняти міри до ОСОБА_5 який 10.06.2018 року близько 10:00 год. наніс йому удар ножем в область тулуба; протоколом огляду місця події від 10.06.2018 року; заявою ОСОБА_9 від 10.06.2018 року, згідно якої останній добровільно видав співробітникам поліції розкладний ніж метелик чорного кольору, який 10.06.2018 року брав ОСОБА_15 ; протоколом огляду предмета від 11.06.2018 року із фототаблицею до нього, предметом огляду був складний ніж "метелик"; заявою ОСОБА_8 від 23.07.2018 року, згідно якої останній добровільно видав співробітникам поліції футболку в якій він був під час нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ; протоколом огляду предмета від 23.07.2018 року із фототаблицею до нього, предметом огляду якого була чоловіча футболка; копією медичної картки стаціонарного хворого №2343/440 військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_16 ; висновком судово-медичної експертизи Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи від 15.08.2018 року №725, яким виявлено тілесні ушкодження у громадянина ОСОБА_8 ; висновком експерта від 20.08.2018 року №360, в якому предметом дослідження був ніж вилучений в ході огляду місця події; висновком експерта від 22.08.2018 року №642; висновком Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи від 29.08.2018 року №138-МК, та протоколами слідчих експериментів від 16.08.2018 року та 18.08.2018 року із фототаблицями до них за участю свідка ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_8 у присутності двох понятих, оскільки вони є логічними, послідовними, узгодженими між собою, а тому об`єктивних підстав недовіряти їм немає.

Посилання обвинуваченого на те, що не він спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, спростовуються дослідженими судом доказами, а саме заявою потерпілого в якій при зверненні до правоохоронних органів ОСОБА_16 вказав на ОСОБА_5 , як на особу яка спричинила йому тілесні ушкодження, зазначені обставини потерпілий підтвердив і при проведені з ним слідчого експерименту 18.08.2018 року.

Доводи апелянта щодо відсутності доказів перебування його в алкогольному сп`янінні, не заслуговують на увагу, оскільки перебування обвинуваченим ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння підтвердила свідок ОСОБА_10 , яка була допитана судом першої інстанції, а також і сам обвинувачений під час дачі показів в суді першої інстанції, не заперечував факт вживання ним алкоголю того дня.

Також є неприйнятними доводи обвинуваченого про неврахування судом першої інстанції відомостей, які характеризують його особу. При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання судом першої інстанції належним чином враховано, що обвинувачений раніше не судимий, на психіатричному, наркологічному обліку не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину 2007 року народження. Саме з урахуванням цих бставин, судом першої інстанції прийнято рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, допущення судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив всі обставини кримінального провадження, провів розгляд справи з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, належним чином мотивував свої висновки у вироку.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які б перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .

Таким чином, істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку, органами досудового розслідування та судом не допущено, а тому немає підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, обвинувачений, висуваючи вимогу про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції не зазначає про допущення судом першої інстанції порушень, передбачених пунктами 2,3,4,5,6,7 ст. 412 КПК України та ст. 415 КПК України, та які є підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Не встановлено таких порушень і судом апеляційної інстанції.

А тому, вимоги апелянта щодо скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції є неприйнятними.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2021 року, стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді