ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/329/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

скаржника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши 17 серпня 2021 р. у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду в м. Тернополі матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2021 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 09 липня 2021 р. задоволено клопотання прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 , подане в рамках кримінального провадження №0000170 від 06 липня 2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, про арешт тимчасово вилученого майна.

Накладено арешт на:

- автомобіль марки «ИЖ 27175-036-01», д.н.з. НОМЕР_1 ;

- автомобіль марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 09.07.2021, оскаржувану ухвалу змінити, постановити нову, якою частково скасувати накладення арешту на автомобіль марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 в частині заборони користування ним та передати вказаний автомобіль на відповідальне зберігання йому, як власнику майна.

Зазначає, що, враховуючи те, що в судовому засіданні 09.07.2021 він присутнім не був, а повний текст отримано 04.08.2021 в канцелярії суду, просить визнати поважною причиною пропуск строку на апеляційне оскарження та поновити його.

Вважає, що прийняте рішення є необґрунтованим, незаконним, прийнятим з порушенням норм кримінального процесуального закону, а тому підлягає зміні.

Вказує, що на даний час автомобіль марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 продовжує зберігатись на території майданчика для тимчасового утримання транспортних засобів у м. Тернополі по вул. Бережанській.

Як зазначає апелянт, за повідомленням органу досудового розслідування на сьогодні всі сліди кримінального правопорушення, які утворились внаслідок ДТП, зафіксовані, необхідні для слідства експертизи проведені у повному обсязі, а тому немає необхідності в подальшому утриманні його автомобіля на території майданчика для утримання транспортних засобів, оскільки це перешкоджає в його користуванні та збереженні, чим порушуються права володільця.

В апеляційній скарзі йдеться про те, що авто зберігається під відкритим небом, умови зберігання речових доказів не відповідають вимогам, а тому потребує додаткового догляду з метою його належного збереження та уникнення додаткових пошкоджень, знищення авто.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на ряд нормативно-правових актів, а саме: ч. 3 ст. 41 Конституції України, в якій зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника автомобіля «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 , який просив поновити строк на апеляційне оскарження та задовольнити апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, потерпілого ОСОБА_8 , який заперечував проти розгляду скарги за відсутності його захисника ОСОБА_9 , оскільки останній знаходиться за кордоном, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду слід поновити, а скаргу задовольнити, виходячи з таких міркувань.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованого у постанові від 27.05.2019 у справі № 461/1434/18, у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали. У разі, якщо повний текст було складено пізніше, у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України, а тому колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_7 підлягає задоволенню з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, в тому числі і тому, що останній, не будучи учасником ДТП та являючись власником автомобіля, не був в силу обєктивних причин обізнаним про час та місце розгляду справи щодо арешту його майна.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість ухвали слідчого судді, то колегія суддів, дослідивши надані їй матеріали, приходить до наступних висновків.

Як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів, 06 липня 2021 р. приблизно о 07 год. 57 хв. на автодорозі «Тернопіль Львів Рава-Руська» 5 км +900 відбулась ДТП за участі автомобіля марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який здійснив обгін в забороненому місці та допустив зіткнення із транспортним засобом марки «ИЖ 27175-036-01», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого останній та пасажир автомобіля «ИЖ 27175-036-01», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримали тілесні ушкодження.

За даним фактом 06.07.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості та розпочате кримінальне провадження №0000170 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Як вбачається із протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, 06 липня 2021 р. з місця події вилучено автомобілі марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 та марки «ИЖ 27175-036-01», д.н.з. НОМЕР_1 , які поміщено на арештмайданчик, що по вул. Бережанська, 44Б у м. Тернополі.

Автомобіль марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 належить ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 22 липня 2006 року, виданого ТСЦ 5642.

Постановою слідчого від 06 липня 2021 р. зазначені автомобілі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000170.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування в апеляційному порядку може бути оскаржена ухвала слідчого судді про арешт майна.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб;розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора чи слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає, аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особа. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права і обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим з ч. 2 ст. 174 КПК вбачається, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як заявив прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду, на день розгляду справи в апеляційному порядку експертом Тернопільського відділення Киівського НДІСЕ зроблено огляд арештованих автомобілів, в тому числі автомобіля марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , з метою проведення ряду експертиз, в тому числі транспортно-трасологічної, і потреба тримати його на арештмайданчику відпала.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватись судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності підчас кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

При цьому п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України зобов`язує слідчого суддю, суд при вирішенні питання про арешт майна врахувати, серед іншого, також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Так, на момент розгляду справи в апеляційному порядку необхідність обмеження ОСОБА_7 у використанні права власності на вказаний автомобіль, що може призвести до приховування, пошкодження чи інших незаконних дій відносно автомобіля як речового доказу, - відпала.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що існують підстави для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на автомобіль марки «ИЖ 27175-036-01», д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіль марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 без позбавлення його фактичного користувача, ОСОБА_7 , права користування та володіння, оскільки таке обмеження його права власності на зазначений автомобіль буде надмірним та безпідставним.

Приписами п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

На переконання колегії апеляційного суду, в даному випадку достатнім задля забезпечення досягнення визначеної прокурором мети арешту майна у виді збереження речового доказу буде накладення арешту на зазначений автомобіль, належний ОСОБА_7 , із переданням йому на відповідальне зберігання із забороною його відчуження.

Що стосується позиції потерпілого ОСОБА_8 про неможливість слухати справу у відсутності його захисника з тієї причини, що йому не відшкодовані спричинені під час ДТП збитки, - колегія суддів зазначає, що предметом розгляду апеляційної скарги є вирішення питання передачі на відповідальне зберігання автомобіля, належного власнику ОСОБА_7 .

Жодного відношення питання відшкодування збитків потерпілому до вирішення питання зберігання автомобіля марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 не має, а тому підстав для відкладення слухання справи колегія суддів не вбачає.

Більш того, жодних доказів того, що потерпілий ОСОБА_8 уклав угоду про надання правової допомоги із зазначеним захисником, він не надав.

Керуючись ст. ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :
Строк на апеляційне оскарження поновити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 09.07.2021 про накладення арешту на майно, а саме - автомобіль марки «ИЖ 27175-036-01», д.н.з. НОМЕР_1 ; автомобіль марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково та накласти арешт на автомобіль марки «ИЖ 27175-036-01», д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 22 листопада 2006 р., виданого ТСЦ 5642, належить ОСОБА_7 , передавши вказаний автомобіль (марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 ) на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_7 із забороною його відчуження.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до частини 4 статті 424 КПК України.

Головуючий

Судді