Справа № 460/2773/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/130/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 00000330 за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Чернівці, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючого, раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:
Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 393 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Застосовано до ОСОБА_7 ст. 75 КК України та звільнено його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Згідно з ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та праці.

Прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду першої інстанції, в частині призначення покарання ОСОБА_7 , скасувати зокрема в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним та призначити йому покарання за ч.1 ст. 393 КПК України у виді 3 років позбавлення волі.

Не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого апелянт вважає що вирок суду є незаконним і так мит, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з врахуванням тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України.

Апелянт покликається на те, що у вироку не зазначені підстави та обґрунтування для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України. Зокрема судом не враховано, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, зокрема що до нього було винесено 7 вироків і він під час відбування покарання вчинив новий злочин, передбачений ч.1 ст. 393 КК України, який полягав у втечі з місця позбавлення волі. Дані обставини негативно характеризують обвинуваченого та викликають сумнів про його виправлення без відбування покарання. Суд визнавши щире каяття обвинуваченого пом`якшуючою обставиною, однак не зазначив його ставлення до скоєного. Вчинення нового злочину, під час відбування покарання, свідчить про те, що обвинувачений не робить належних висновків для себе, на шлях виправлення не стає, а каяття є способом уникнення відповідальності. Таким чином звільнення ОСОБА_7 від відбування реальної міри покарання не сприятиме фактичній меті покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі, на дільниці соціальної реабілітації Державної установи «Личаківська виправна колонія №30», яка розташована у м. Львів на вулиці Шевченка, 156, будучи залученим на підставі строкового трудового договору №8 від 21 лютого 2018 року до виконання робіт у ТОВ «ФУДЖІКУРА АУТОМОТІВ УКРАЇНА ЛЬВІВ», що в с. Підрясне Яворівського району Львівської області на вул. Європейській, 1, 28 березня 2018 року о 23 год. 06 хв., маючи умисел на втечу з місць позбавлення волі, скориставшись тимчасовою відсутністю нагляду за його діями з боку працівників виправної колонії, умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, без належного дозволу та відсутності законних підстав, самовільно покинув визначене місце роботи, тим самим вчинив втечу з місця позбавлення волі, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 393 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора, який просив задовольнити апеляційні вимоги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , підтриману його захисником адвокатом ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних вимог прокурора, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кримінальне провадження було розглянуто в порядку ст. 349 КПК України.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 393 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам та ніким не оскаржується.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.
Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи та різного роду факторів і критеріїв, що впливають на покарання.
За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності вказують на можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням прийнятого рішення в процесуальному документі суду, тощо.
Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд взяв до уваги вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, при цьому було враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшують покарання, обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

На думку колегії суд першої інстанції при призначення покарання, а в подальшому і при звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, у повній мірі врахував саме дані про особу обвинуваченого.
Таким чином вимоги, зазначені в апеляційній скарзі прокурора щодо підстав для скасування вироку суду першої інстанції, які полягають в неналежній оцінці особи обвинуваченого ОСОБА_7 не знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що раніше він відбував покарання у виправній колонії №48, яка розташовувалася в м. Львові, однак після її розформування його було переведено, для подальшого відбування покарання у виправну колонію № 30, яка також розташована у м. Львові. Керівництво ВК № 30 до нього мало упереджене ставлення і саме через це, 28.03.2018 він вирішив звернутися до обласної прокуратури зі скаргою та дане керівництво. Через це він покинув місце праці, прибув у обласну прокуратуру, де повідомив причини своєї присутності там, а в подальшому самостійно викликав працівників поліції, які саме і відвезли його у виправну колонію №30, де він продовжив відбувати покарання у виді позбавлення волі. У грудні 2020 року він був звільнений у зв`язку із закінченням строку відбування покарання та вибув з ВК №30 до місця теперішнього проживання у м. Чернівці.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку суд першої інстанції підставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на нього відповідних обов`язків, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і таке відношення є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Таким чином, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався належних норм закону, які вказані вище, при цьому навів у вироку переконливі, на думку колегії суддів, доводи на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.
Відповідно колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, є безпідставним та недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

У даному випадку, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції були враховані всі аспекти кримінального провадження, а також, як суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції бере до уваги відношення обвинуваченого до скоєного злочину.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:
Судді: