УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому в межах кримінального провадження №0000027 апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 червня 2021 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.194, ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України.

-якою обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , строком до 01.08.2021 року із триманням в Державній установі "Миколаївський СІЗО", з попереднім та подальшим утриманням в ІТТ №3 та ІТТ №2 ГУНП в Миколаївській області.

Учасники судового провадження:

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 . Змінити відносно ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду задоволено клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою обвинуваченому за ч.2 ст.194, ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_6 .

Обрано обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід в вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський СІЗО" із строком дії до 01 серпня 2021 року включно, з попереднім та подальшим утриманням в ІТТ №3 та ІТТ №2 ГУНП в Миколаївській області для участі в судових засіданнях по розгляду кримінального провадження з єдиним унікальним номером справи №473/1578/21, яке знаходиться в провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник зауважує, що стороною обвинувачення при скеруванні до суду клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою були допущені порушення вимог ч.ч.1,2,3 ст.184 КПК України, що унеможливлювало прийняття суддею такого клопотання до провадження та його розгляду.

Вказує, що відсутні ризики на які посилається сторона обвинувачення, оскільки немає жодних підстав вважати, що ОСОБА_6 буде переховуватися, знищить, сховає або спотворить будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, буде впливати на потерпілу, свідків чи вчинить інше кримінальне правопорушення. На думку сторони захисту, клопотання прокурора є необґрунтованим, а ризики не доведені.

Стверджує, що обвинувачений має постійне місце проживання, сталі соціальні зв`язки, а тому у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу зобов`язується дотримуватися покладених на нього обов`язків.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває обвинувальний акт за №0000027 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.194, ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . В обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.194, ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України, один з яких є особливо тяжким, а тому наявні ризики, передбачені п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 червня 2021 року задоволено клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою обвинуваченому за ч.2 ст.194, ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_6 . Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває обвинувальний акт за №0000027 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.194, ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . В обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.194, ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України, один з яких є особливо тяжким, а тому наявні ризики, передбачені п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України.

Приймаючи рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд, пославшись на відомості що характеризують особу обвинуваченого, обставини вчинення та тяжкість інкримінованих йому злочинів, прийшов до обґрунтованого висновку, що заявлені раніше ризики не зменшилися, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до ст.12 КК України, відносить до категорії особливо тяжких злочинів, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, офіційно не працює. Судове провадження на даний час триває.

Крім того, ОСОБА_6 не був офіційно працевлаштований, не мав стабільного джерела доходу, не одружений, дітей на утриманні немає, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків за місцем проживання, а тому спростовує твердження захисника про те, що обвинувачений має сталі соціальні зв`язки. До того ж, 24.02.2020р. обвинувачений був звільнений з ДУ «Миколаївський СІЗО» по закінченню строку тримання під вартою, в межах провадження яке на даний момент перебуває на перегляді в суді першої інстанції, згідно з рішенням Верховного Суду, проте на шлях виправлення не став та 14.01.2021р. вчинив новий злочин, що подібний за способом вчинення до того, який йому інкримінується в судовому порядку.

Наведені обставини підтверджують ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду, оскільки усвідомлює можливість призначеного йому покарання у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого йому злочину. Окрім цього ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України не зменшився адже ОСОБА_6 відома адреса потерпілої, яка мешкає сама, також відомі свідки вчинення ним кримінального правопорушення, а тому обвинувачений може незаконно впливати на свідків вказаного злочину, з метою перешкоджання встановлення істини по даному кримінальному провадженню.

Вищенаведені обставини підтверджують наявність ризиків, передбачених, п. 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому висновок суду першої інстанції з цього питання є правильним.

Також необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Враховуючи наведене, є безпідставними доводи апелянта в частині необґрунтованості висновків суду першої інстанції про наявність достатніх підстав вважати що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

З урахуванням тяжкості злочину та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу, про що просить апелянт, не зможе запобігти встановленим ризикам.

Посилання захисника на те, що обвинувачений має постійне місце проживання, з огляду на характер, обставини та велику суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується, не зменшують встановлених ризиків та не є визначальними аргументами, які б давали можливість обрати обвинуваченому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 червня 2021 року, якою обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , строком до 1 серпня 2021 року включно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: