Провадження №1-кп/638/386/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань судове провадження за матеріалами кримінального провадження №0004053 від 22.10.2018 року стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, українця, з вищою освітою, не одруженого, має неповнолітню дитину, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

встановив:

21 жовтня 2018 року приблизно об 11 годині 00 хвилин ОСОБА_4 перебував у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де за усною домовленістю з власницею вказаної квартири ОСОБА_5 здійснював дрібні ремонтні роботи. Під час перебування в квартирі у ОСОБА_4 раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме побутової техніки, меблів та іншого майна, яке знаходилось в квартирі ОСОБА_5 .. Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_4 , діючи умисно, скориставшись тим, що ОСОБА_5 у зв`язку з поганим станом здоров`я не могла бути присутньою в квартирі і передала йому ключі від неї, розуміючм, що самостійно винести майно з квартири він не зможе, зателефонував своєму знайомому ОСОБА_6 і попрохав його домогти у демонтажі ванної, на що останній погодився і прибув за вказаною адресою разом з їх спільним знайомим ОСОБА_7 . Після демонтажу ванної ОСОБА_4 умисно ввів в оману ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , повідомивши їм, що власниця квартири дозволила йому вивезти з квартири майно, оскільки вона продає квартиру і це майно їй не потрібно, а його вартість буде платою за виконану ОСОБА_4 роботу, а також запропонував перевезти майно на зберігання до гаражу, який орендує ОСОБА_6 , на що останній та ОСОБА_7 погодилися. За вказівкою ОСОБА_4 вони викликали вантажне таксі та винесли з квартири ОСОБА_5 наступне майно, яке належить останній: газову плиту «Zanussi ZCG921091W» білого кольору вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 4300 грн., холодильник «Zanussi ZRT23100WA» білого кольору вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року 5590 грн., пральну машину «Атлант 45У102» білого кольору вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року 3000 грн., дзеркало для ванної кімнати з підсвіткою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року 600 грн., плаский світильник (плафон) із скла білого кольору вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року 100 грн., мийку для кухні з металу сірого кольору (нержавіюча сталь) вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року 200 грн., електрокамін вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року 400 грн., стільці від кухонного гарнітуру з натуральної деревини з дубу темно-коричневого кольору у кількості 2 штук, загальною вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року 300 грн., а також вішалку з деревини, подушки від дивану у кількості 4 штук, покривала пухову у кількості 2 штуки, гардини у кількості 2 штуки, пластикові відра у кількості 2 штуки, сумку з тканини, новорічні прикраси для ялинки, які матеріальної цінності для потерпілої не становлять.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишились чекати вантажне таксі, на якому відвезли вказане майно до гаражу ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись таким чином викраденим майном на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілій ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 14 490 грн.
Допитаний в судовову засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив як зазначено вище, що у жовтні 2018 року здійснював ремонтні роботи у квартирі потерпілої та коли останньої не було вдома викрав майно, зазначене у обвинувальному акті. При цьому зазначив, що його знайомим не були відомі його наміри про крадіжку майна.
Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому проступку ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст. 349 КПК України було визнано не доцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 в таємному викраденні чужого майна (крадіжка), та кваліфікує його дії за ч.1 ст.185 КК України.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є проступком, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 раніше не судимий, не одружений, має неповнолітню дитину, на диспансерному (профілактичному) обліку в КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР не звертався, за місцем мешкання характеризується зодовільно.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у виді штрафу.

Водночас, суд зазначає, що згідно з приписами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Означена норма Основного закону України визначає загальне правило прямої дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, а також заборону їх зворотної дії, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують саме відповідальність особи (тобто йдеться про злочинність та караність діяння).
Питання дії закону про кримінальну відповідальність у часі врегульовано також статтями 4 та 5 Кримінального кодексу України, положення яких доповнюють одне одного і мають тлумачитися та застосовуватися в їх взаємозв`язку.
Згідно з ч.2 ст.4 Кримінального кодексу України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до приписів ч.1 ст.5 Кримінального кодексу України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч. 3 ст. 5 Кримінального кодексу України).
Суд враховує, що 01.07.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року № 2617-VIII.
Вказаним Законом внесені зміни до ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України, згідно з якими таємне викрадення чужого майна (крадіжка) карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років

Натомість, на момент вчинення обвинуваченим кримінального проступку ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України передбачала, що таємне викрадення чужого майна (крадіжка) карається, штрафом від п`ятидесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадяськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років.
Виходячи з вищевказаних приписів чинного законодавства та враховуючи те, що санкцією ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України в редакції, яка діяла на час вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку (21 жовтня 2018 року), зокрема, передбачалось покарання у виді штрафу від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а з 1 липня 2020 року, після внесення змін Законом № 2617-VIII від 22.11.2018 - від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд застосовує положення ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України в редакції, чинній на час вчинення обвинуваченим кримінального проступку.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності кримінального правопорушення і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання ОСОБА_4 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової товарознавчої експертизи №24077 від 31.10.2018 року у розмірі 1430,00 грн., за проведення судової дактилоскопічної експертизи у розмірі 2288,00 грн., а всього 3718,00 грн.

Після набрання вироком законної сили скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.10.2018 року.

Речовий доказ - газову плиту «Zanussi ZCG921091W» білого кольору, холодильник «Zanussi ZRT23100WA» білого кольору, пральну машину «Атлант 45У102» білого кольору вартістю, дзеркало для ванної кімнати з підсвіткою, плаский світильник (плафон) із скла білого кольору, мийку для кухні з металу сірого кольору (нержавіюча сталь), електрокамін, стільці від кухонного гарнітуру з натуральної деревини з дубу темно-коричневого кольору у кількості 2 штук, вішалку з деревини, подушки від дивану у кількості 4 штук, покривала пухову у кількості 2 штуки, гардини у кількості 2 штуки, пластикові відра у кількості 2 штуки, сумку з тканини, новорічні прикраси для ялинки - залишити ОСОБА_5 .
Речовий доказ два ключі від гаражу № НОМЕР_1 ГК «Серпімолотовець» - залишити законному володільцю.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1