Ухвала
іменем України

12 квітня 2021 року

м. Київ
справа № 639/6335/19
провадження № 51-1272 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 вересня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року,

встановив:
Вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 вересня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а зазначений вирок місцевого суду

без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 11 червня

2019 року близько 13:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння поряд із житловим будинком АДРЕСА_2 публічно справляв природну потребу у невідведеному для цього місці. Помітивши протиправне діяння, майор поліції ОСОБА_6 зробив ОСОБА_4 зауваження і попросив припинити дрібне хуліганство, проте останній не відреагував на законну вимогу ОСОБА_6 та, діючи умисно, заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження під час виконання ним своїх службових обов`язків.
У касаційній скарзі засуджений та його захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказують на неповноту судового розгляду

і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначають, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки обставинам події, а висновки ґрунтуються на недостовірних показаннях потерпілого і свідка.
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі, та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Тому неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд під час перевірки матеріалів провадження за скаргою встановив, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.
Доводи засудженого про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину є безпідставними.
Як убачається з копій судових рішень, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах.
Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав показання потерпілого

ОСОБА_6 , який зазначив, що 11 червня 2019 року близько 13:00 під час виконання ним службових обов`язків, перебуваючи поряд із житловим будинком

АДРЕСА_2 , він помітив невідомого йому чоловіка, який справляв природну потребу у невідведеному для цього місці. З метою припинення протиправних дій він зробив ОСОБА_4 зауваження, на що останній не відреагував, почав нецензурно висловлюватися, а потім зненацька завдав йому удару кулаком в обличчя. У свою чергу, діставши службове посвідчення, він повідомив засудженому, що є працівником поліції, однак ОСОБА_4 знову наніс удар кулаком в обличчя, чим заподіяв ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

У тому числі зазначені обставини підтвердила свідок ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні повідомила, що перебуваючи неподалік від місця події, бачила, як невідомий їй чоловік у стані алкогольного сп`яніння справляв природні потреби в невідведеному для цього місці. Потерпілий ОСОБА_6 зробив засудженому зауваження, проте останній завдав йому удару кулаком в обличчя. Після чого потерпілий представився, повідомив, що є працівником поліції, показав службове посвідчення, але засуджений знову завдав йому удару кулаком в обличчя, від чого у потерпілого з носа пішла кров.

Показання потерпілого та свідка підтверджуються також і письмовими доказами,

а саме: даними протоколу огляду місця події від 11 червня 2019 року та фототаблицею до нього; даними протоколу проведення слідчого експерименту від

13 червня 2019 року і фототаблицею до нього, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , які у присутності понятих розповіли та показали обставини злочину; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 червня 2019 року за участю потерпілого та свідка, які впізнали ОСОБА_4 як особу, що вчинила зазначене кримінальне правопорушення; даними висновку щодо результатів медичного огляду від 11 червня 2019 року, згідно з яким, ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного сп`яніння; даними висновку судово-медичної експертизи від 19 червня 2019 року № 09-761/19, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_6 в результаті злочинного діяння були встановлені тілесні ушкодження: у вигляді синця у правій навколоочній ділянці, з розповсюдженням на правий схил носу з наявністю садна на правому схилі носу.
Судово-медичний експерт ОСОБА_8 в судовому засідання підтвердив свій висновок та зазначив, що виявлене у потерпілого тілесне ушкодження свідчить про спричинення його внаслідок одноразової травматичної дії, але виключати, що його спричинено від двох травматичних впливів, неможливо.
Стосовно доводів касаційної скарги про безпідставне неврахування показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , то вони є неспроможними. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив покази свідків, оскільки ОСОБА_9

в день, коли відбувалися зазначені події, перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, а свідок ОСОБА_10 підтримує дружні відносини з ОСОБА_4 , тому є заінтересованою особою.
Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності та допустимості, а їх сукупність із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку щодо доведеності вини ОСОБА_4 в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень під час виконання ним службових обов`язків та кваліфікував його дії за

ч. 2 ст. 345 КК. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з вимогами

ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до злочинів середньої тяжкості, дані про особу засудженого, зокрема те, що він задовільно характеризується, має двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий. Водночас за відсутності помякшуючих обставин суд визнав обтяжуючим вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, виходячи з конкретних обставин учинення злочину, суд, належним чином мотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання у виді обмеження волі на певний строк із застосуванням

ст. 75 КК, яке, на думку колегії суддів касаційного суду, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і не є несправедливим через його суворість.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не порушив положень ст. 405 КПК, належним чином перевірив доводи засудженого, викладені у його апеляційній скарзі, проаналізував і дав на них переконливі відповіді та дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду є обґрунтованим і вмотивованим. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Касаційна скарга засудженого та його захисника не містить доводів, які би свідчили про допущення судами першої та апеляційної інстанцій істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного покарання особі засудженого внаслідок суворості, що перешкодило чи могло перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення і з огляду на положення статей 412414 КПК може бути підставами для їх скасування відповідно до пунктів 13 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 вересня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3