Номер провадження: 11-сс/813/883/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2021 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000527 від 12.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України, -

встановив:
Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого дізнавача сектору дізнання ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 та в рамках кримінального провадження №0000527 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України, накладено арешт на речі вилучені в ході огляду місця події за адресою: м. Одеса, Київський район, Монастирський пляж, причал 145.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що правовою підставою арешту майна є сукупність підстав та розумних підозр вважати, що виявлене та вилучене під час огляду місця події майно є речовим доказом, оскільки зберегло на собі сліди злочину.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, власник майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, та постановити нову, якою в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити та повернути майно.

Апелянт посилається на те, що ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та є необґрунтованою, оскільки слідчим суддею не враховано, що вилучене майно не має ніякого відношення до кримінального провадження та не може бути речовими доказами, оскільки це особисті речі.

Одночасно, в апеляційній скарзі апелянт порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді. Однак, порушення ОСОБА_7 питання про поновлення строку на апеляційне оскарження є зайвим, оскільки останнім фактично дотримано строк звернення з апеляційною скаргою, а тому строк на апеляційне оскарження поновлення не потребує.

Заслухавши суддю-доповідача; власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Апеляційний розгляд проведено без участі прокурора, який будучи повідомленим про дату та час розгляду справи, не повідомив апеляційному суду про причини своєї неявки.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

У ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таким обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження та долучених до апеляційної скарги документів, власником майна зазначеного в оскарженій ухвалі майна, - є ОСОБА_7 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, ОСОБА_7 , є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді, про накладення арешту на речі, вилучені в ході огляду місця події за адресою: м. Одеса, Київський район, Монастирський пляж, причал 145, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалою слідчого судді від 14.05.2021 року задоволено клопотання старшого дізнавача та накладено арешт на речі, зазначені у клопотанні.
Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що розглянувши клопотання діхнавача, слідчий суддя районного суду, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК.

Так, клопотання дізнавача про арешт майна не відповідає вимогам ч.2 ст. 171 КПК, оскільки відсутнє належне обґрунтування підстав та мета відповідно до положень ст.170 КПК у необхідності арешту майна; відсутнє посилання на докази, які підтверджують факт події злочину.

Апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні дізнавача про накладення арешту на майно, на те, що є достатні підстави вважати, що виявлені та вилучені в ході огляду місця події речі, є предметом та речовим доказом у кримінальному провадженні, є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно клопотання дізнавача кримінальне провадження №0000527 від 12.05.2021 року внесене до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України.

Матеріали додані до клопотання дізнавача не містять жодного доказу про те, що вилучені речі є знаряддями кримінального правопорушення, мають будь-яке відношення до нього, тобто відповідають критерію речових доказів у кримінальному провадженні.

Матеріали провадження не містять даних, що в даному кримінальному провадженні будь-якій особі, у тому числі власнику арештованого майна повідомлено про підозру. До клопотання слідчого не долучено документів, які свідчать про існування цивільного позову пред`явленого ОСОБА_7 . Матеріали провадження також не містять відомостей про те, що власник арештованого майна за законом несе цивільну відповідальність у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, посилання в клопотанні на те, що вилучені під час огляду місця події речі, є речовими доказами, мають доказове значення у кримінальному провадженніє безпідставними, оскільки до клопотання не долучено доказів щодо існування події злочину, передбаченого ч.1 ст.249 КК України.
Крім того, постанова дізнавача про визнання речовими доказами речей від 12.05.2021 року, яка долучена до клопотання, ніяким чином не вказує на те, що речі, належні ОСОБА_7 може мати відношення до предмету доказування в даному кримінальному провадженні, а тому доводи дізнавача про визнання вилучених речей речовим доказом є безпідставними, декларативними, а тому не можуть слугувати підставою для накладення арешту на майно.

З урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо належного на праві власності ОСОБА_7 майна обмежувальних заходів.

За таких обставин, ініціювання дізнавачем питання про накладення арешту на вилучене в ході огляду майно, право власності на яке належить фізичній особі та не скасоване у передбаченому законом порядку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.п.1, 2 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора.

З урахуванням матеріалів кримінального провадження, долучених до клопотання слідчого, які надані в розпорядження апеляційного суду, колегія суддів вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно на те, що виявлене під час огляду може бути предметом злочину, а накладення арешту необхідне з метою збереження речових доказів, є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК України, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді і постановити нову ухвалу, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу власника ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2021 року, якою у кримінальному провадженні №0000527 від 12.05.2021 року накладено арешт на майно, вилучене під час проведення огляду місця події за адресою: м. Одеса, Київський район, Монастирський пляж, причал 145 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого дізнавача сектору дізнання ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000527.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4