Ухвала
Іменем України
29 червня 2021 року

м. Київ
справа № 643/11672/17

провадження № 51-3148 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року,
встановив:
Вироком Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України, на підставі ст. ст. 70, 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією усього належного йому майна.
Згідно ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув?язнення з 10 липня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув?язнення за один день позбавлення волі.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року вирок районного суду залишено без зміни.
Засуджений звернувся із касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд рішення суду першої інстанції щодо нього.
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам ст. 427 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу подано без додержання вимог зазначеної статті.
Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 427 КПК України касаційна скарга має містити обґрунтування заявлених скаржником вимог, із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень та вимоги особи, яка подає касаційну скаргу.
Наведене обґрунтування вимог засудженим викладено без урахування вимог ст. 433 КПК України, яка визначає межі перегляду судом касаційної інстанції, та положень ч. 1 ст. 438 КПК України, якою регламентовано, що підставами для скасування або зміни судових рішень у касаційному суді є лише: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, при вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
Однак, як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений, вказуючи на порушення ч. 3 ст. 349 КПК України, посилається на неправильне встановлення фактичних обставин кримінального провадження, а саме, часу скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 КК України щодо виготовлення наркотичних засобів саме 22 червня 2017 року. При цьому засуджений зазначає про незаконність вироку суду першої інстанції через порушення розумних строків розгляду кримінального провадження та його права на захист, проте належним чином дані доводи не обгрунтовує та не конкретизує, які його права було порушено та чи в повному обсязі йому було роз`яснено наслідки щодо застосування такої норми процесуального закону та подальше право оскаржити обставини, які ніким не оспорюються, з підстав недоцільності дослідження доказів щодо цих обставин.
Крім того засуджений вказує на невідповідність вироку районного суду ст. 50 КК України, оскільки до нього не було застосовано ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Натомість, ч. 1 ст. 539 КПК України передбачено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Згідно з п. 1 ч. 2 цієї статті клопотання про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
За наведених підстав питання щодо зарахування ОСОБА_4 строку попереднього ув`язнення у строк покарання може бути вирішене в порядку статей 537, 539 КПК України за наявності передбачених законом підстав місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, і не потребує втручання суду касаційної інстанції.

Таким чином, у касаційній скарзі засуджений ставить питання про перегляд судового рішення у частині, яка пов`язана із виконанням вироку, що не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, всупереч наведеним положенням процесуального закону, у поданій скарзі засуджений не зазначає, яких саме порушень допустилися суди першої та апеляційної інстанцій та не конкретизує, у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених судами судових рішень, і чому ці порушення слід відносити до підстав для зміни касаційним судом вироку районного суду та ухвали апеляційного суду згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України та з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу.

При цьому у касаційній скарзі засуджений не зазначає, в чому незаконність та необґрунтованість ухвали апеляційного суду, які конкретно порушення закону, в силу ст. 419 КПК України, на його думку, було допущено цим судом та які доводи апеляційної скарги сторони захисту суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив.

Крім того, у касаційній скарзізасуджений просить скасувати вирок Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року в порядку п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України та ухвалити новий вирок, яким перерахувати йому у строк відбування покарання строк перебування його під вартою на підставі ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що суперечить повноваженням суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги згідно ст. 436 КПК України.

Разом з тим, засуджений не вказує у чому полягає незаконність ухвали апеляційного суду, а також у касаційній скарзі не ставить питання про скасування чи зміну такої ухвали. Тим самим засуджений допускає суперечності при обґрунтуванні своєї скарги, оскільки скасування рішення суду першої інстанції без скасування рішення суду апеляційної інстанції не передбачено нормами кримінального процесуального законодавства.
Вказані порушення перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Згідно звимогами ч. 1 ст. 429 КПК України суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених статтею 427цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 429 КПК України залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження, шляхом подання виправленої касаційної скарги.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії цієї ухвали.
У разі невиконання вимог ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3