Провадження № 1-кп/161/214/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Луцьк 26 липня 2021 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
провівши у залі судових засідань судове засідання у кримінальному провадженні, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002511, щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.15, ч.2 ст.307, ч.2 ст.15, ч.3 ст.307 КК України,
В С Т А Н О В И В
Захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали письмові клопотання про визнання доказів, закріплених протоколом огляду місця події з додатками від 17.07.2020 та похідних від даного протоколу документів, недопустимими доказами, захисник ОСОБА_6 заявив аналогічне усне клопотання.

В обгрунтування клопотання покликаються на те, що не дотримано належної процедури визначення старшого слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 слідчим, який здійснюватиме досудове розслідування кримінального провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002511 від 17.07.2020, працівниками УСР у Волинській області допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, оскільки під виглядом проведення огляду місця події фактично проведено особистий обшук ОСОБА_7 , в ході якого порушено право на захист останнього.

Обвинувачений та захисники підтримали клопотання про визнання доказів недопустимими.

Прокурор заперечила щодо задоволення клопотання, вважає доводи, викладені захисниками необґрунтованими, надала письмові заперечення.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це, відповідно до ч.2 ст.89 КПК України, тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення .

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі N 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: 1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; 2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК України вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК України. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК України .

Як вбачається зі змісту клопотань захисників, як на підставу для визнання очевидно недопустимими доказами, а саме протоколу огляду місця події та відеозапису затримання від 17.07.2020, захисники покликаються на той факт, що відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування кримінального провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002511 від 17.07.2020, обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані слідчим, який не мав на те законних повноважень та те, що під час затримання ОСОБА_7 порушено право на захист та останньому не роз`яснено його права, і протокол затримання останнього та докази роз`яснення йому його прав у матеріалах кримінального провадження відсутні, а особистий обшук від 17.07.2020 проведено без достатніх правових підстав.

Так, даючи оцінку доводів, викладених у клопотаннях захисників, суд не вбачає очевидної недопустимості протоколу місця події та відеозапису затримання від 17.07.2020. Клопотання захисників зводяться до оцінки процесуальних порушень, вчинених, на думку захисників, під час проведення досудового розслідування.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладені захисниками, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває, конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Керуючись ст. ст. 87, 89, 349 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В
В задоволенні клопотань захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання доказів недопустимими відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий