Справа № 298/1083/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/60/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 на вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі статей 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.
Заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті ухвалою слідчого судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 12 грудня 2018 року у виді арешту майна ухвалено скасувати.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 09 грудня 2018 року близько 07.18 год обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2107», р/н НОМЕР_1 , який знаходився у технічно справному стані, рухаючись по вулиці Штефаника в напрямку вулиці Шевченка смт. Великий Березний Великоберезнянського району, неподалік магазину «Шик», що розташований по вулиці Штефаника № 9, в порушення пунктів 12.2., 12.3. Правил дорожнього руху України, у темну пору доби в умовах недостатньої видимості, не вжив заходів для зменшення швидкості руху та застосування екстреного гальмування аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , яка рухалася проїзною частиною в попутному напрямку руху, та спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді «ВЧМТ. Забою головного мозку середнього ступеню тяжкості, що проявилось неврологічною симптоматикою, а саме: позитивним симптомом Седена, Гуревича-Мана, анізорефлесією, позитивним симптомом ОСОБА_11 -Родовичі, ністагмом. Переломом соскоподібного відростку скроневої кістки зліва», які згідно висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 35 від 21 червня 2019 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з даним вироком заступник прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України просить вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_7 у частині призначення йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання із встановленням іспитового строку терміном 1 рік 6 місяців і покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України. У решті вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор покликається на те, що постановлене у справі судове рішення підлягає скасуванню з огляду на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.
Зазначає, що покарання ОСОБА_7 суд призначив в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, однак не застосував поряд з основним покаранням відповідного додаткового позбавлення права керувати транспортними засобами, не у повній мірі врахував конкретні обставини провадження та наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення спричинення тяжких тілесних ушкоджень.
На переконання апелянта, суд першої не дотримався вимог кримінального закону і дійшов безпідставного висновку про призначення покарання ОСОБА_7 без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не навівши у вироку жодних підстав такого рішення.
Звертає увагу, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому основного покарання без додаткового не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, зокрема, що такий є тяжким злочином, обвинуваченим грубо порушені положення Правил дорожнього руху України, у результаті чого останній допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , що потягло за собою настання незворотніх наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень спричинених потерпілій.
Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не прибула, про причини своєї неявки суд не повідомила. Враховуючи викладене та на підставі ч.4 ст.405 КПК України апеляційний суд вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги прокурора за відсутності потерпілої.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора ОСОБА_8 на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , про обґрунтованість вироку суду першої інстанції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на зібраних у провадженні доказах.

Фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції у відповідності зі ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє та переглядає його в межах апеляційної скарги.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

В силу вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Санкція частини другої статті 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер, відтак питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для постановлення законного, справедливого та достатнього покарання.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 основного покарання і вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Так, вирішуючи питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції враховано, що відповідно до ст. 12 КК України, злочин, вчинений обвинуваченим, є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває; його ставлення до вчиненого; наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік обвинуваченого та повне відшкодування шкоди потерпілій, а також те, що обвинувачений є учасником бойових дій; відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Крім того судом першої інстанції з урахуванням зазначених обставин, відповідно до вимог кримінального закону і передбаченої цим законом санкції, взято до уваги інформацію, викладену у досудовій доповіді, згідно якої орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі цілком можливе та не становить високий рівень небезпеки для суспільства за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення і запобігання вчиненню ним повторних кримінальних правопорушень, а також врахував тяжкість злочину, особу винного, який свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, є молодим за віком і відшкодував потерпілій шкоду у повному обсязі, та врахував позицію прокурора, який просив застосувати до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України з його звільненням від відбування покарання відповідно до ст.75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Колегія суддів враховує той факт, що обвинувачений після скоєння дорожньо-транспортної пригоди самостійно пішов у поліцію, а також позицію потерпілої, яка ні матеріальних, ні моральних претензій до обвинуваченого не має, та просила призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, не пов`язане з реальним позбавленням волі, окрім того потерпіла не наполягала на призначенні ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Аналізуючи наведені обставини, на думку апеляційного суду, поведінка ОСОБА_7 свідчить про його дійсне розкаяння, оскільки він критично оцінює свої протиправні дії, засуджує свою поведінку, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду, висловив жаль з приводу вчиненого.
Вищенаведені обставини в їх сукупності дають колегії суддів підстави зробити висновок про те, що позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, враховуючи зазначені дані про його особу та конкретні обставини провадження і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не буде справедливим та необхідним покаранням у такому випадку.
Колегія суддів вважає, що з огляду на ступінь необережної форми вини дій обвинуваченого ОСОБА_7 , його поведінку після вчинення злочину, а саме те, що після дорожньо-транспортної пригоди він критично оцінив свою протиправну поведінку, що виразилося у визнанні ним своєї вини, відношенні до потерпілої ОСОБА_10 та добровільному відшкодуванні завданих збитків, а також те, що обвинувачений проживає із батьками, які сягають пенсійного віку і позбавлення його права керування транспортним засобом поставить його сім`ю у скрутне становище, обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Стосовно посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.
На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини справи та дані про особу ОСОБА_7 у своїй сукупності, давали суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.
Вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання мотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Покликання прокурора на те, що обвинувачений грубо порушив Правила дорожнього руху України, у результаті чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , що потягло настання незворотних наслідків, не є достатньою підставою для обов`язкового застосування щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки суд призначає таке покарання, виходячи з мотивів його доцільності.
Так, апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через його м`якість, оскільки незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке в даному випадку має альтернативний характер, не може свідчити про його явну несправедливість.
Судом першої інстанції проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, його щире каяття, наслідки суспільно-небезпечного діяння, обставини кримінального провадження в їх сукупності, відсутність будь-яких намірів уникнути кримінальної відповідальності, відтак доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності застосування додаткового покарання не підлягають до задоволення.
Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає, переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 , прокурор в апеляційній скарзі не навів.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, і дійшов вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченому лише основного покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 (один) рік, належним чином мотивувавши своє рішення.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування вироку місцевого суду, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак підстав для його зміни чи скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді