Житомирський апеляційний суд
Справа №287/3/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
прокурора: ОСОБА_8 ,
обвинуваченого: ОСОБА_9 ,
захисника: ОСОБА_10 ,
потерпілого: ОСОБА_11 ,
представника потерпілого: ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_13 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 15 січня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України,

встановила:

Вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 15 січня 2020 року
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кривотин Ємільчинського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого трактористом ТОВ «Агробенефіт», раніше не судимого, який має 4 неповнолітнії дітей,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ухвалено звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.
Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк ОСОБА_9 ухвалено відраховувати з дня постановлення вироку.
Цивільний позов потерпілого ухвалено задовольнити частково. Стягнуто зі ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_11 80 000 гривень моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов прокурора ухвалено задовольнити. Стягнуто зі ОСОБА_9 на користь управління фінансів Олевської районної державної адміністрації Житомирської області витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_11 в розмірі 4300, 38 гривень.
Ухвалено стягнути зі ОСОБА_9 на користь держави 306,9 грн. процесуальних витрат на проведення дактилоскопічної експертизи.
Речовий доказ: молоток ухвалено знищити

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винним та засуджений за те, що близько 20 години 25 жовтня 2015 року, на грунті неприязного ставлення, яке виникло у нього до потерпілого ОСОБА_11 з приводу суперечок щодо необхідності повернення боргу, маючи умисел на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, зайшовши на територію домогосподарства по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , за допомогою молотка, якого приніс із собою, з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 умисно наніс три удари тупою стороною молотка в потиличну ділянку голови потерпілого, внаслідок чого ОСОБА_9 заподіяв потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді садна лобної та тім`яної ділянок голови справа, що супроводжувалися закритою черепно-мозковою травмою, струсом головного мозку, внаслідок заподіяння яких у потерпілого маються залишкові явища черепно-мозкової травми у вигляді після травматичного арахноїдиту, після травматичної енцефалопатії з помірними вестебулярно-атактичними порушеннями, стійкою цефалгією, вираженим церебрастенічним синдромом, які потягли за собою довготривалий розлад здоров`я та які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок суду, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі. Посилається на те, що вирок суду є необгрунтованим, невмотивованим та незаконним. Вказує на те, що дії ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство з корисливих мотивів. Суд у своєму рішенні не погодився з кваліфікацією дій ОСОБА_9 , викладених в обвинувальному акті, та кваліфікував його дії за ч.1 ст.122 КК України. Стверджує, що перекваліфікувавши дії ОСОБА_9 на ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ч.1 ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. Так, встановлені фактичні обставини у ході досудового розслідування та судового розгляду свідчать про те, що даний злочин вчинявся обвинуваченим з прямим умислом на умисне вбивство потерпілого, а тому висновок про відсутність в діях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, є безпідставним. Висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України вирок підлягає скасуванню в апеляційному порядку з ухваленням нового вироку. Просить також додатково дослідити протокол огляду місця події від 26.10.2015 та фототаблиці до нього, яким оглянуто та зафіксовано знаряддя вчинення злочину - фрагмент молотка.

Допитані під час апеляційного розгляду провадження обвинувачений ОСОБА_9 та потерпілий ОСОБА_11 підтримали свої показання, дані ними під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції. При цьому обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурор, потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_12 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши безпосередньо письмові докази за клопотанням учасників кримінального провадження, перевіривши інші матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до положень ст.ст. 409, 411, 413 КПК України апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначення йому покарання, з постановленням нового вироку в цій частині відповідно до положень ст. 374, 420 КПК України, виходячи з наступного.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.
Відповідно до ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Постановляючи вирок, суд першої інстанції зазначених вимог КПК України дотримався не в повному обсязі.

Так дії ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство з корисливих мотивів.

З обвинувачення, пред`явленого органом досудового розслідування вбачається, що 25 жовтня 2015 року, близько 20 години ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, переслідуючи мету неповернення коштів за придбаний в потерпілого ОСОБА_11 комбайн, маючи умисел на протиправне позбавлення життя останнього, зайшовши на територію домогосподарства по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , за допомогою молотка, якого заздалегідь заготовив для вчинення злочину та приніс із собою, з метою вбивства ОСОБА_11 , наніс три удари тупою стороною молотка в потиличну ділянку голови потерпілого, однак свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя останнього довести до кінця не зміг з причин, які не залежали від його волі, так як при нанесенні третього удару дерев`яна ручка заздалегідь заготовленого предмету, а саме молотка зламалася, потерпілий почав чинити опір та кликати на допомогу, внаслідок чого ОСОБА_9 заподіяв потерпілому ОСОБА_11 лише тілесні ушкодження у вигляді садна лобної та тім`яної ділянок голови справа, що супроводжувалися закритою черепно-мозковою травмою, струсом головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, внаслідок заподіяння яких у потерпілого маються залишкові явища черепно-мозкової травми у вигляді після травматичного арахноїдиту, після травматичної енцефалопатії з помірними вестебулярно-атактичними порушеннями, стійкою цефалгією, вираженим церебрастенічним синдромом, які потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, та які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, і смерть останнього не настала.

В результаті судового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції не погодився з кваліфікацією дій ОСОБА_9 , викладених в обвинувальному акті, та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України та мотивував своє рішення тим, що наявність у ОСОБА_9 прямого умислу саме на вбивство потерпілого не доведено поза розумним сумнівом дослідженими у справі доказами, а зазначені докази свідчать про наявність в засудженого непрямого - альтернативного умислу на настання будь-яких наслідків у результаті вчинених дій, в тому числі і тілесного ушкодження середньої тяжкості або можливої смерті потерпілого, а тому дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за наслідками, що фактично настали. Оскільки своїми умисними діями ОСОБА_9 заподіяв ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що спричинило тривалий розлад здоров`я і підтверджується висновком комісійної судово-медичної експертизи №61 від 05.06.2018, такі його дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

До зазначеного висноку суд першої інстанції прийшов на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, а саме пояснень обвинуваченого, потерпілого свідків, письмових доказів, наданих стороною обвинувачення - протоколу огляду місця події, протоколів слідчих експериметів за участю обвинуваченого та потерпілого, висновків судово-медичних експертиз потерпілого, тощо.

Проте, колегія суддів вважає, що перекваліфікувавши дії ОСОБА_9 на ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ч. 1 ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, та прийшов до помилкового рішення про необхідність такої перекваліфікації.

Так згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2, яка кореспондується з правовими висновками Верховного суду з цього питання, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (інших тілесних ушкоджень) суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення. Прямий умисел це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного.

Отже, перевірівши доводи сторони обвинувачення, повторно допитавши в ході апеляційного розгляду обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_11 , дослідивши протокол огляду місця події від 26.10.2015 та фототаблиці до нього, яким оглянуто та зафіксовано знаряддя вчинення злочину - фрагмент молотка, та протоколи слідчих експериментів за участю обвинуваченого та потерпілого, колегія суддів вважає, що встановлені в ході досудового розслідування та судового розгляду фактичні обставини свідчать про те, що даний злочин вчинявся обвинуваченим з прямим умислом на умисне вбивство потерпілого.

Так, ОСОБА_9 пояснив, що наніс потерпілому два удари молотком, третього удару він не наносив. Потерпілий вказані показання підтвердив частково, та показав про нанесення йому трьох ударів, при цьому пояснив, що від першого удару по голові він впав, а коли намагався піднятися, по голові були нанесені ще два удари, від яких він знову падав. Після третього удару ОСОБА_9 втік. Той факт, що від нанесених ударів молотком по голові потерпілий падав на землю, враховуючи його стан здоров`я та тілобудову, свідчить про нанесення йому ударів зі значною силою прикладання. Крім того, зважуванням знаряддя злочину - молотка, встановлено, що його вага становить 831 грам.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на послідовність дій обвинуваченого, який зазделегідь розробив план своїх дій, приготував знаряддя злочину молоток вагою 831 гр., домовившись з потерпілим про зустріч по телефону, приїхав до нього в будинок, з метою забезпечення таємності своїх дій повторно викликав потерпілого з будинку, вигадавши привід необхідності надання йому дроту для ремонту автомобіля, прослідував з потерпілим за господарську споруду (сарай), де пересвідчившись, що вони залишилися наодинці, йдучи позаду потерпілого, який не міг бачити його дій, зі значною силою прикладання наніс вказаним молотком три удари в потиличну частину голови потерпілого, і тільки після того, як від таких ударів ручка молотка зламалася, він, не довівши свого умислу до кінця з незалежних від нього причин, залишив місце вчинення кримінального правопорушення.

Тобто за таких обставин, ОСОБА_9 , наносячи удари настільки важким молотком зі значною силою прикладання в розташування життєво-важливого органу потерпілого, а саме по голові, не міг не усвідомлювати можливість спричинення потерпілому смертельних тілесних ушкоджень та бажав настання таких наслідків. А той факт, що він вдруге цим же молотком наніс потерпілому в життєво-важливий орган удар, а при нанесенні третього удару молоток зламався, свідчить саме про те, що обвинувачений свідомо та цілеспрямовано вчиняв дії, спрямовані на вбивство потерпілого, але не довів свій злочин до кінця лише тому, що було зіпсовано знаряддя вчинення злочину, та потерпілий почав активно протидіяти обвинуваченому і кликати на допомогу.

При цьому до показів ОСОБА_9 про те, що він бажав завдати потерпілому лише тілесні ушкодження, щоб він перестав вимагати в нього гроші, з огляду на зазначені вище обставини, розцінюються апеляційним судом як спосіб захисту обвинуваченого та намагання зменшити свою відповідальність за вчинене та пом`якшити можливе покарання. Проте суд першої інстанції належної оцінки вказаним доказам не дав.

Викладені обставини свідчать про наявність у ОСОБА_9 прямого умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_14 , проте злочин не доведено до кінця з незалежних від нього причин.

Наведені вище обставини та надані стороною обвинувачення докази поза розумним сумнівом свідчать про те, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а суд першої інстанції, визнавши останнього винним за ч. 1 ст. 122 КК України, припустився невідповідності висновків фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин у відповідності до вимог п. 2,4 ч. 1 ст. 409, ст.ст. 411, 413 КПК України апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок підлягає скасуванню в частині кваліфікації дій обвинуваченого та відповідно в частині призначення йому покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.

При цьому доводи прокурора про наявність у обвинуваченого ОСОБА_15 корисливого мотиву при вчиненні даного кримінального правопорушення, як і висновки суду першої інстанції щодо корисливих мотивів обвинуваченого при завданні тілесних ушкоджень та переслідування ним мети неповернення коштів за придбаний в потерпілого ОСОБА_11 комбайн, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду кримінального провадження, оскільки достатніх та допустимих доказів наявності зазначених боргових зобов`язань обвинуваченого перед потерпілим при вчиненні даного кримінального правопорушення матеріали провадження не містять, при цьому суд при розгляді кримінального провадження не має повноважень на встановлення та визнання відповідних цивільно-правових відносин між учасниками цього провадження. При тому, що обвинувачений заперечує наявність боргу перед потерпілим. З пояснень як обвинуваченого так і потерпілого безумовно вбачаються неприязні стосунки між ними щодо зазначених обставин, разом з тим апеляційний суд не може вказані пояснення покласти в основу свого рішення щодо встановлення саме корисливого мотиву неправомірних дій обвинуваченого.

На підставі наведеного апеляційним судом встановлено, що близько 20 години 25 жовтня 2015 року, на грунті неприязних відносин, які виникли між обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_11 з приводу суперечок щодо наявності боргу обвинуваченого перед потерпілим, маючи умисел на протиправне позбавлення життя потерпілого, ОСОБА_9 зайшовши на територію домогосподарства по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , за допомогою молотка, який заздалегідь заготовив для вчинення злочину, з метою вбивства ОСОБА_11 , наніс три удари тупою стороною молотка в потиличну ділянку голови потерпілого. Однак свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_9 довести до кінця не зміг з причин, які не залежали від його волі, так як при нанесенні третього удару дерев`яна ручка молотка зламалася, тим самим знаряддя вчинення злочину стало непридатне для використання. В цей час, потерпілий почав чинити опір та кликати на допомогу, внаслідок чого ОСОБА_9 заподіяв потерпілому ОСОБА_11 лише тілесні ушкодження у вигляді садна лобної та тім`яної ділянок голови справа, що супроводжувалися закритою черепно-мозковою травмою, струсом головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, внаслідок заподіяння яких у потерпілого маються залишкові явища черепно-мозкової травми у вигляді після травматичного арахноїдиту, після травматичної енцефалопатії з помірними вестибуло-атактичними порушеннями, стійкою цефалгією, вираженим церебрастенічним синдромом, які потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, та які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Враховуючи у сукупності всі обставини вчиненого діяння, а саме характер взаємовідносин між обвинуваченим та потерпілим до вчинення злочину, спосіб та обстановку завдання ударів, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що наявність у обвинуваченого прямого умислу саме на вбивство потерпілого доведеного поза розумним сумнівом дослідженими у справі доказами, тому кваліфікує дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на умісне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Призначаючи обвинуваченому покарання за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, апеляційний суд, відповідно до положень ст.ст. 50, 65-68 КК України, погоджуючись з обставинами, які мають значення для призначення покарання, встановленими судом першої інстанції, враховує характер та ступінь суспільної тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого.
Так злочин, у вчиненні якого ОСОБА_9 визнається винним, відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких.
З даних про особу обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_9 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, одружений, має 1 малолітню дитину, яка проживає з ним, та 3-х малолітніх дітей від попереднього шлюбу.
Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Потерпілий висновив думку про необхідність призначення обвинуваченому суворого покарання у виді позбавлення волі.
Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи те, що ОСОБА_9 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, має на утриманні неповнолітніх дітей, апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк в розмірі найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.1 ст. 115 КК України із врахуванням положень ст. 68 КК України. При цьому невизнання ОСОБА_9 вини у вчиненні саме замаху на вбивство потепілого ОСОБА_11 не може бути перешкодою для призначення такого найменшого покарання, оскільки обвинувачений має право на таку позицію захисту та визнання обвинувачення в його частині.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами, саме таке покарання буде відповідати особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правпорушення.

При цьому на підставі ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 ситрок відбуття покарання ОСОБА_9 підлягає зарахуванню строк строк попереднього ув`язнення із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду ніким із учасників кримінального провадження не оскаржувався, та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 15 січня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України скасувати в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 та призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 68 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 зарахувати ОСОБА_9 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 12.11.2015 р. по 13.05.2016 р. із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набуває чинності негайно та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного Кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді: