ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3599/17 Номер провадження 11-кп/814/61/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника адвоката ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розлідувань 02 вересня 2017 року за №0000410 за апеляційними скаргами прокурора відділу Прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_9 , поданою в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2018 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Нові Санжари Полтавської обл., українця, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , несудимого, -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку - 2 роки та покладено на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1, п. 2 ч. 2 ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Ухвалено не обирати запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку у законну силу.

Закрито провадження за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_7 у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Цивільні позови прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення Прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 , в інтересах держави, задоволено та стягнуто з ОСОБА_8 на користь:

- Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського - 16677 гривень 06 копійок у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_7 ;

-Другої міської клінічної лікарні м. Полтава - 3715 гривень 25 копійок у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_7 ;

-Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтава - 13767 гривень 03 копійок у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 .

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 02 вересня 2017 року приблизно о 05 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки Volkswagen Polo, д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі сполученням Полтава-Олександрія від м. Полтава у напрямку м. Кременчук, проїжджаючи навпроти автозаправної станції «Татнафта», розташованої за адресою: вул. Європейська, 93 (стара назва вул. - Фрунзе) с. Розсошенці Полтавського р-ну, у порушення вимог п.п. 2.9 а), 10.1 та 1.1 розділу 34 ПДР України, перед початком маневру обгону не переконався, що смуга зустрічного руху на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки Сееlу CК, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по своїй смузі для руху у зустрічному напрямку.
Причиною дорожньо-транспортної події та наслідків, що настали є порушення ОСОБА_8 вимог п.п. 10.1 та 1.1 розділу 34 ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події.
ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної події, а саме уникнути зіткнення, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати вимоги вказаних вище норм ПДР України.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди спричинено: пасажирці автомобіля марки Gееlу СК, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 - тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті останньої; водію цього автомобіля ОСОБА_7 - тяжкі тілесні ушкодження, а пасажирці зазначеного автомобіля ОСОБА_11 - середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність винуватості та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить скасувати вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2018 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити ОСОБА_8 покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспорнтими засобами строком на 3 роки; визнати обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 відповідно до ст.67 КК України вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що місцевим судом залишено поза увагою те, що перебування обвинуваченого ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , відповіддю заступника Управління патрульної поліції в Полтавській області ОСОБА_18 .

Крім того, прокурор зазначає про те, що судом першої інстанції не враховано: тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, тяжкі наслідки вчиненого злочину, а саме зруйнування повної молодої сім`ї (смерть молодої жінки, отримання тяжких тілесних ушкоджень чоловіком померлої та травмування їх малолітньої дитини), грубість дій обвинуваченого, який в нічний час, керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем Volkswagen Polo на великій швидкості виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення з автомобілем Gееlу СК.

Крім того, на думку прокурора, відсутні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття, оскільки ОСОБА_8 жодного разу не прийшов до потерпілих, щоб поцікавитись станом їх здоров`я, які тривалий час перебували у лікарні; активне сприяння розкриттю злочину, так як обвинувачений у своїх показаннях стверджував, що він нічого не пам`ятає.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_9 , не оскаржуючи фактичні обставини, встановлені місцевим судом та правильність призначення ОСОБА_8 основного покарання, просить змінити вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2018 року та пом`якшити покарання ОСОБА_8 , призначивши обвинуваченому покарання без позбавленння права керувати транспортними засобами.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що обвинувачений ОСОБА_8 : повністю визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні; надавав правдиві показання та сприяв встановленню фактичних обставин справи; допомагав потерпілим та примирився з ними, що вказує на дійове каяття, відшкодував потерпілим матеріальну та моральну шкоду і останні вважають за можливе виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства; кримінальне правопорушення вчинив з необережності, до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцями роботи та проживання характеризується позитивно.

На думку захисника, наявні обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: зізнання у вчиненні кримінального правопорушення; щире каяття; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне відшкодування шкоди; вчинення кримінального правопорушення з необережності, вперше, особою молодого віку, який раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності; позитивні характеристики обвинуваченого за місцем проживання та роботи, у той час як наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, не доведено поза розумним сумнівом та правильно відхилено місцевим судом.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, подану прокурором ОСОБА_10 та заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, пояснення обвинуваченого та його захисника, які частково підтримали апеляційну скаргу, подану захисником та одночасно відмовились від апеляційних вимог у частині необхідності скасування вироку місцевого суду у частині задоволення цивільних позовів прокурора та повернення останньому цих позовів у порядку ст. 185 ЦПК України та просили врахувати, що ОСОБА_8 визнав вину у вчиненні злочину у стані алкогольного сп`яніння; потерпілого, який покладався як на розсуд суду при призначенні покарання, так і не наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокурора та повідомив, що мати померлої внаслідок ДТП перебуває на обліку у психіатричній лікарні, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть ОСОБА_12 заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_7 та середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_11 , ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевіреними у суді доказами, оціненими у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи прокурора про наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння є слушними.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, інкримінував ОСОБА_8 вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Вирішуючи питання про наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів слідує позиції, викладеній у Постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №372/2291/16-к) та 03 грудня 2019 року у справі №571/1436/15-к, згідно якої у кримінальному провадженні не виключається можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Так, допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_17 лікар екстреної медичної допомоги, повідомила, що у вересні 2017 року приблизно о 05:00-05:30 годин ранку, отримавши повідомлення про ДТП прибула на місце ДТП поблизу села Розсошенці Полтавського району у напрямку міста Кременчук. Свідок ОСОБА_17 підтвердила, що вона оглядала ОСОБА_8 , який був з пошкодженнями та повідомив, що перебував за кермом автомобіля. Лікар підтвердила, що в обвинуваченого були нечіткі мова та хода; запах алкоголю у видихаємому повітрі. Більш того, як пояснила ОСОБА_17 , сам обвинувачений повідомив їй, що вживав пиво. Цей свідок зазначила, що нею було поставлено ОСОБА_8 попередній діагноз, а саме: закрита черепно-мозкова травма, струс мозку та алкогольне сп`яніння середнього ступеню, заключний діагноз встановлюється медичним закладом. Після надання першої медичної допомоги ОСОБА_8 відвезли до першої міської клінічної лікарні у м. Полтава, доставили туди останнього десь о 05 годині 55 хвилин та передали лікарям.
У судовому засіданні апеляційної інстанції свідок ОСОБА_17 надала показання, які узгоджуються з наведеними вище, підтвердивши те, що вона оглядала ОСОБА_8 після ДТП та той факт, що обвинувачений повідомляв їй під час огляду що вживав пиво перед керуванням транспортним засобом. Цей свідок також підтвердила наданий нею попередній діагноз, зазначений у картці виклику швидкої медичної допомоги закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, ушиб та садна, а також алкогольне сп`яніння середнього ступеню.

В апеляційному суді ОСОБА_8 підтвердив, що його оглядала лікар ОСОБА_17 .

Згідно з даними довідки Комунальної установи «Полтавський обласний центр екстернної медичної допомоги та медицини катастроф» Полтавської обласної ради, лікар ОСОБА_17 працює на посаді лікаря за фахом «Медицина невідкладних станів», має відповідний сертифікат та вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю. Дана посада не передбачає додаткової підтоговки за напрямом «Наркологія». Бригади екстреної медичної допомоги не проводять освідування на алкогольне, наркотичне та інші види сп`яніння і не видають відповідних довідок, але з метою надання якісної екстреної медичної допомоги мають право встановлювати попередній діагноз «алкогольне сп`яніння», який може бути підтверджений або скасований у закладах охорони здоров`я (т.2 а.м.к.п. 61).

Показання свідка лікаря ОСОБА_17 повністю підтвердила свідок ОСОБА_14 працівник патрульної поліції, яка у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів пояснила, що 02 вересня 2017 року уранці вона спільно з напарником ОСОБА_13 прибули на місце ДТП та по прибуттю, вони запросили до карети швидкої ОСОБА_8 , який повідомив, що був водієм та перебував за кермом автомобіля Volkswagen Polo, д.н.з. НОМЕР_1 . Свідок ОСОБА_14 підтвердила, що при спілкуванні з обвинуваченим в останнього були явно виражені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме стійкий запах алкоголю, нечітка мова та тремтіння рук. В апеляційному суді обвинувачений підтвердив, що спілкувався з працівником поліції ОСОБА_14 .
Свідок ОСОБА_13 працівник патрульної поліції у судовому засіданні місцевого суду надав показання щодо встановлення обставин ДТП, які є аналогічними показанням свідка ОСОБА_14 , та зазначив, що з ОСОБА_8 особисто не спілкувався, однак в останнього були ознаки алкогольного сп`яніння, про що свідчила поведінка обвинуваченого, його хитка хода, млява мова та почервоніння обличчя.

У судах апеляційної та першої інстанцій цей свідок пояснив, що усі троє осіб обвинувачений та його пасажири, з якими він знаходився поруч, перебували у стані алкогольного сп`яніння. У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_13 підтвердив, що, у ОСОБА_8 та його пасажирів, був наявний запах алкоголю з порожнини рота, в обвинуваченого була млява мова та хитка хода.

Крім того, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 у судах першої та апеляційної інстанцій звертали увагу на шалену швидкість білого автомобіля (приблизно 140-150 км/год), який проїхав повз них у сторону виїзду з м. Полтава, коли вони перебували на чергуванні, незадовго до настання зазначеного вище ДТП. Як пояснив ОСОБА_13 , інші автомобілі білого кольору типу седан у сторону виїзду з м. Полтава не проїжджали та у як у подальшому було встановлено, цим автомобілем керував ОСОБА_8 .

Указані свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України та приведені до присяги, підстав обмовити обвинуваченого не виявлено, зокрема, і зважаючи на встановлений судом характер відносин між даними свідками та іншими учасниками кримінального провадження «взагалі незнайомі».
Показання цих свідків є послідовними, логічними та такими, що об`єктивно узгоджуються з даними картки виклику швидкої медичної допомоги від 02 вересня 2017 року щодо ОСОБА_8 , у якій вказано попередній діагноз ОСОБА_8 , а саме: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, ушиб та садна, а також алкогольне сп`яніння середнього ступеню, зазначено наведені вище ознаки алкогольного сп`яніння обвинуваченого, а саме: запах алкоголю у видихаємому повітрі, нечітка та сповільнена мова, хитка хода (т.2 а.к.п. 9).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що незначні розбіжності при наданні показань цими свідками та необхідність надання відповідей на уточнюючі питання у суді апеляційної інстанції прямо пов`язані з плином часу, що було повідомлено цими свідками, оскільки ОСОБА_8 вчинено кримінальне правопорушення 2017 року, у той час як допит зазначених свідків в апеляційному суді здійснювався 2021 року.

За відповіддю УПП у Полтавській області ДПП НП України від 14 грудня 2017 року, патрульні поліцейські ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у період часу із 25 грудня 2015 року по 05 березня 2016 року пройшли навчання на курсах первинної професійної підготовки (спеціалізації) працівників підрозділів патрульної поліції у тренінговому центрі Головного управління Національної поліції у Полтавській області, що підтверджується відповідними сертифікатами. Під час проходження даного курсу патрульні поліцейські ОСОБА_14 та ОСОБА_13 набули спеціальних знань для виялення у особи ознак алкогольного сп`яніння. Спеціального навчання чи підготовки для встановлення наявності або відсутності стану сп`яніння у особи патрульні поліцейські ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не проходили. Патрульні поліцейські ОСОБА_13 та ОСОБА_14 при виконанні своїх службових обов`язків можуть виявити у особи ознаки алкогольного сп`яніння відповідно переліку, встановленого Інстуркцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що затверджена спільним наказом МОЗ і МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року №1452/735 (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови; виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці). Встановити стан алкогольного сп`яніння самостійно без направлення до закладу охорони здоров`я чи спеціальних технічних засобів до посадових обов`язків патрульних поліцейських ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не входить. Патрульні поліцейські ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не здійснювали оформлення матеріалів ДТП, що мало місце 02 вересня 2017 року за участю ОСОБА_8 , та відповідно не проводили освідування ОСОБА_8 (т.2 а.к.п. 65).

Колегія суддів не оцінює критично ту обставину, що нечіткі мова та хода могли бути викликані отриманими ОСОБА_8 травмами, однак зауважує, що запах алкоголю з порожними рота ОСОБА_8 , наявність якого підтверджують наведені вище докази - викликаний саме вживанням алкогольних напоїв обвинуваченим та не перебуває у зв`язку з отриманими обвинуваченим ушкодженнями. Більше того, сам обвинувачений повідомив лікарю ОСОБА_17 , що вживав пиво та допитані свідки підтвердили наявність у ОСОБА_8 запаху алкоголю з порожнини рота.
Даними довідки Першої міської клінічної лікарні м. Полтава від 13 жовтня 2017 року № 3112, підтверджено, що ОСОБА_8 був доставлений швидкою медичною допомогою до травматологічного пункту 02 вересня 2017 року о 06 годині 05 хвилин. Зі слів, травму отримав 02 вересня 2017 року приблизно о 05 годині 10 хвилин (побут, ДТП, був водієм «Фольцваген Поло», що зіткнувся з автомобілем у районі с. Розсошенці). Медичну допомогу надавав черговий лікар ОСОБА_15 . Хворий оглянути себе не дозволив. Від проведення алкотесту відмовився. Самовільно покинув травмпункт (станом на 06 годину 55 хвилин на території Першої МКЛ відсутній) (т.1 а.к.п. 204).
Наведені вище дані підтверджуються також відповіддю Першої міської клінічної лікарні від 14 грудня 2017 року, за якою ОСОБА_8 був доставлений бригадою СШМД до травматологічного пунтку 02 вересня 2017 року о 06 годині 05 хвилин. Оглянути себе ОСОБА_8 не дозволив, вийшов у туалет, після чого зовсім зник. Від проходження тесту на факт сп`яніння відмовився. ОСОБА_8 самовільно покинув травмпункт. Станом на 06 годину 55 хвилин 02 вересня 2017 року ОСОБА_8 на території Першої МКЛ був відсутній, про що свідчать записи у відповідному журналі по травмотологічному пункту Першої МКЛ. У вказаній відповіді також зазначено, що при кожному зверненні особи до даного медичного закладу або направлення пацієнта у встановленому чинним законодавством порядку, хворому здійснюють первинний медичний огляд, серед яких є проведення тесту на вміст алкоголю у крові як загальний медичний огляд відповідно до регламентованого законодавством порядку. У відповідності до наказу Департаменту охорони здоров`я №1100 від 07 грудня 2015 року «Про затвердження Переліку лікувально-профілактичних закладів області, яким надається право проведення медичних оглядів з метою виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» Перша міська клінічна лікарня не входить до Переліку закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду на стан сп`яніння водіїв згідно Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (т.2 а.м.к.п. 63).

З аналізу наведених вище доказів вбачається, що сама поведінка ОСОБА_8 у частині того, що останній не дозволив себе оглянути та відмовився від проходження алкотесту, після чого зник з медичного закладу, свідчить про відмову обвинуваченого від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене у стані алкогольного сп`яніння та додатково у сукупності з іншими доказами спростовує версію обвинуваченого щодо неперебування ним у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ДТП за обставин, встановлених місцевим судом.
Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою наведене та взагалі не проаналізував поведінку обвинуваченого після вчинення злочину у медичному закладі.
Допитаний у судах першої та апеляційної інстанцій свідок ОСОБА_16 лікар-нарколог Новосанжарської центральної районної лікарні, повідомив, що 02 вересня 2017 року о 14 годині 30 хвилин він за направленням слідчого проводив огляд на стан сп`яніння хворого ОСОБА_8 , який надійшов до хірургічного відділення вказаної лікарні. Свідок ОСОБА_16 пояснив, що перед початком огляду ОСОБА_8 знаходився у палаті на ліжку на крапельниці. Він, ОСОБА_16 , двічі приладом «Драгер» освідував обвинуваченого та показник алкотестера перший раз показав 0,25 проміле, а наступного разу через 20 хвилин - 0,23 проміле, у ОСОБА_8 було взято кров, яку у подальшому направлено на хіміко-токсикологічне дослідження, результати якого склали 0,3 проміле. За результатами огляду він, ОСОБА_16 , надав висновок про відсутність ознак сп`яніння у обвинуваченого саме на момент огляду, тобто 14 годину 30 хвилин 02 вересня 2017 року, виходячи з отриманих показників та того, що клініки сп`яніння вже не було. У судових засіданнях лікар ОСОБА_16 зазначав, що у ОСОБА_8 на момент огляду був «перегар» та те, що за їх критеріями у медицині за нормативними актами сп`яніння починається з 0,5 проміле.
Показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які перебували у салоні автомобіля під керуванням ОСОБА_8 під час вчинення злочину, про те, що обвинувачений не вживав спиртне, колегія суддів оцінює критично та розцінює як спосіб допомоги обвинуваченому ОСОБА_8 уникнути кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення за наявності обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого, а саме вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 давно знайомі та мають дружні відносини з обвинуваченим, що підтверджено самими свідками у судовому засіданні суду першої інстанції та показання наведених свідків суперечать іншим взаємоузгодженим доказам у справі.
Крім того, в матеріалах кримінального провадження містяться наступні докази, які також були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, а саме дані:
- висновку експерта № 7697-Т/17 від 03 листопада 2017 року, за якими при судово-медичній експертизі доставленого зразка крові ОСОБА_8 виявлено етиловий спирт у кількості - 0,41 проміле; метиловий, ізопропіловий, н-пропіловий, ізобутиловий, н-бутиловий, ізоаміловий спирти не виявлено. Примітка: результат експертизи має відносне значення через порушення строків зберігання та транспортування об`єкту дослідження. За дослідною чатиною цього висновку зразок крові було відібрано 02 вересня 2017 року о 14 годині 15 хвилин ( т.2 а.к.п. 4-5);

- висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №23 від 02 вересня 2017 року, складеного ОСОБА_16 на підставі акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижуть увагу та швидкість реакції №23 від 02 вересня 2017 року (т.2 а.к.п. 6), відповідно до яких 02 вересня 2017 року о 14 годині 30 хвилин лікарем ОСОБА_16 проведено медичний огляд ОСОБА_8 , за результатами якого у ОСОБА_8 ознак сп`яніння не виявлено (т.2 а.к.п. 30);

- відповідей Полтавського обласного наркологічного диспансеру від 22 вересня 2017 року № 5030 та Полтавської обласної державної адміністрації від 25 вересня 2017 року, за якими встановлення стану сп`яніння відбувається на підставі наказів та інструкцій МОЗ України. Зокрема це: наказ МОВ/МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`янінням або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»; Методичні вказівки від 01 вересня 1988 року №06-14/33-14 МОЗ СРСР «Медицинское осведетельствование для установления факта употребления алкоголя и состояния опьянения»; Міжнародна класифікація хвороб 10-го перегляду за травень 1990 року; Методичні рекомендації МОЗ України «Судово-медична діагностика смертельних отруєнь етиловим алкоголем» за 2004 рік; «Клініко-діагностичні та експертні критерії гострої алкогольної інтонсикації» Харків, 2008 рік та інші. Відповідно до вказаних нормативних документів для встановлення висновку «Стан сп`яніння внаслідок вживання алкоголю» головним критерієм є клінічна оцінка стану особи, яка оглядається. Показником для встановлення алкогольного сп`яніння є концентрація алкоголю у крові з 0,5 проміле. Заклади охорони здоров`я до нормативно-правових документів Міністерства внутрішніх справ, за якими відбувається кримінальне провадження, відношення не мають та не можуть надавати їх правовий коментар ( т.2 а.к.п. 56, 58).

Аналізуючи наведені вище письмові докази, а саме: висновок експерта № 7697-Т/17 від 03 листопада 2017 року, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №23 від 02 вересня 2017 року та дані відповідей Полтавського обласного наркологічного диспансеру від 22 вересня 2017 року № 5030 та Полтавської обласної державної адміністрації від 25 вересня 2017 року, суд апеляційної інстанції констатує, що вони стосуються результатів медичного огляду, проведеного майже через 10 годин після ДТП (ДТП 02 вересня 2017 року о 05 годині 00 хвилин, медичний огляд 02 вересня о 14 годині 30 хвилин, відібрання зразків за висновком експерта від № 7697-Т/17 02 вересня 2017 року о 14 годині 15 хвилин), що прямо пов`язано з поведінкою обвинуваченого, який ухилився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а тому не можуть відображати актуальні відомості щодо ступеню алкольного сп`яніння ОСОБА_8 на момент вчинення кримінального правопорушення.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що з показань свідка ОСОБА_16 лікаря нарколога, який проводив освідування ОСОБА_8 майже через 10 годин після ДТП, встановлено, що результати аналізу хіміко-токсикологічного дослідження крові, яка вже відбиралась у Новосанжарській Центральній районній лікарні при проведенні огляду ОСОБА_16 склали 0,3 проміле, при освідуванні обвинуваченого лікарем ОСОБА_16 за допомогою алкотестера результати технічного приладу відобразили показники 0,25 проміле, а через 20 хвилин 0,23 проміле, що дає обґрунтовані підстави вважати про наявність значно більшої кількості проміле алкоголю у крові обвинуваченого на момент вчинення останнім кримінального правопорушення, зважаючи також на його першочергову відмову від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, про що також слушно зауважено прокурором в апеляційній скарзі.

Таким чином, на думку колегії суддів, твердження ОСОБА_8 щодо того, що він не перебував в стані алкогольного сп`яніння, є неспроможними, оскільки спростовуються наведеними вище послідовними, логічними, такими, що узгоджуються між собою показаннями свідків, а саме: лікаря екстреної медичної допомоги ОСОБА_17 (13 років лікарського стажу), патрульних поліцейських ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , в яких, як встановлено вище, підстав обмовити обвинуваченого не було, та відповідними їм наведеними вище письмовими доказами; показаннями свідка ОСОБА_16 - лікаря нарколога щодо проведення огляду ОСОБА_8 , й, окрім цього, поведінкою самого обвинуваченого, який втік з медичного закладу, з метою ухилення від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Більш того, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння підтвердив і сам ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду після повторного дослідження доказів у суді апеляційної інстанції, зазначивши, що визнає свою винуватість у вчиненні ДТП у стані алкогольного сп`яніння.
Отже, під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що 02 вересня 2017 року приблизно о 05 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки Volkswagen Polo, д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі сполученням Полтава-Олександрія від м. Полтава у напрямку м. Кременчук, проїжджаючи навпроти автозаправної станції «Татнафта», розташованої за адресою: вул. Європейська, 93 (стара назва вул. - Фрунзе) с. Розсошенці Полтавського р-ну, у порушення вимог п.п. 2.9 а) ПДР України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у порушення вимог п.п. 10.1 та 1.1 розділу 34 ПДР України, перед початком маневру обгону не переконався, що смуга зустрічного руху на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки Сееlу CК, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по своїй смузі для руху у зустрічному напрямку.
Причиною дорожньо-транспортної події та наслідків, що настали є порушення ОСОБА_8 вимог п.п. 10.1 та 1.1 розділу 34 ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події.
ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної події, а саме уникнути зіткнення, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати вимоги вказаних вище норм ПДР України.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди спричинено: пасажирці автомобіля марки Gееlу СК, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 - тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті останньої; водію цього автомобіля ОСОБА_7 - тяжкі тілесні ушкодження, а пасажирці зазначеного автомобіля ОСОБА_11 - середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я.

У свою чергу, колегія суддів також вважає обґрунтованими мотиви апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 КК України зазначено, що при призначенні покарання обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються, зокрема: щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася та готовність нести кримінальну відповідальність.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої інстанції свою винуватість у вчиненому злочині визнав частково, оскільки не визнав та з метою уникнення справедливого покарання приховував факт вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння, наявність якого повністю підтверджено сукупністю доказів, наведених вище.

Так, за наведених обставин, за відсутності повного визнання ОСОБА_8 винуватості у вчиненому, таке каяття обвинуваченого не можна вважати дійсно щирим, справжнім, що свідчить про відсутність цієї обставини, що пом`якшує покарання.

Колегія суддів враховує те, що ОСОБА_8 в апеляційному суді визнав винуватість у вчиненому повністю, зазначивши, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, однак таке визнання вини колегія суддів вважає формальним, оскільки воно здійснено вже після повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції. Тобто, обвинувачений надав правдиві показання в суді апеляційної інстанції з метою применшення кримінальної відповідальності під тиском беззаперечних доказів його винуватості у вчиненні злочину у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про формальність каяття.

Відповідно до абз. 6 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання

особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги

в установленні невідомих їм обставин справи.

Активне сприяння як і щире каяття, може мати місце як під час дізнання та досудового слідства, так і під час судового розгляду.

Як вбачається з обвинувального акта, органами досудового розслідування не встановлено наявність обставини, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Не встановлено такої обставини і колегією суддів, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що обвинувачений ОСОБА_8 під час досудового слідства надавав органам досудового розслідування допомогу у з`ясуванні тих обставин вчинення кримінального правопорушення, які мають істотне значення для його повного розкриття. З аналізу обвинувального вироку суду першої інстанції та показань обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційний суд не вбачає наявність активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення також і під час судового розгляду, так як обвинувачений у судовому засіданні стверджував, що не пам`ятає значну частину подій та більш того у частині повідомляв неправдиві дані, стверджуючи у суді першої інстанції про те, що не вчиняв кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

До того ж, колегія суддів наголошує, що сприяння розкриттю кримінального правопорушення має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності обставини, яка пом`якшує покарання, передбаченої п.2 ст.66 КК України добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки ця обставина підтверджена потерпілими, якими був заявлений цивільний позов на суму 1119381,41 гривень, від якого у подальшому останні відмовились через відшкодування обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди внаслідок кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Обговорюючи доводи прокурора щодо невідповідності призначеного місцевим судом ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного за ч. 2 ст. 286 КК України покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає ці доводи слушними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7«Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суд має враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно приписів ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував: тяжкість вчиненого злочину; особу обвинуваченого, який раніше несудимий, позитивно характеризується за місцем проживання, здоровий, працездатний, примусового лікування не потребує, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебував та не перебуває; думку потерпілих, які просили призначити обвинуваченому несуворе покарання із застосуванням ст.75 КК України; наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілим, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, яке не є максимальним у межах санкції вказаної норми, звільнивши обвинуваченого, на підставі ст.75 КК України від покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 роки, поклавши на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки місцевий суд не виконав вимоги ст.ст.50, 65 КК України і призначив обвинуваченому основне покарання, наближене до мінімального та додаткове покарання, яке не є максимальним, та у повній мірі не врахував високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, виходячи з його характеру та конкретних обставин вчинення, а саме те, що ОСОБА_8 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив одночасно декілька пунктів Правил дорожнього руху у нескладній дорожній обстановці у населеному пункті, при цьому наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого вчинив, хоча і з необережності, але тяжкий злочин з невідворотними наслідками, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_12 , тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя потерпілому ОСОБА_7 та середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я тілесне ушкодження малолітній потерпілій ОСОБА_11 .

Крім того, суд першої інстанції взагалі не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання.

Також без належної оцінки місцевий суд залишив поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочину у медичному закладі, звідки обвинувачений втік з метою уникнення кримінальної відповідальності за наявності обставини, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Наведене значно підвищує як суспільну небезпечність особи обвинуваченого, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Крім того, колегія суддів зауважує, що наслідки у виді смерті людини не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виді.

З урахуванням указаних обставин, призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки є явно несправедливим через м`якість та застосування щодо останнього положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, на підставі п. 2 ч. 1 ст.413 цього Кодексу застосування закону, який не підлягає застосуванню.

За ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання та необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких обставин, вирок місцевого суду не можна визнати законним, обгрунтованим і справедливим, у зв`язку з чим він підлягає скасуванню через

невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України, з ухваленням судом апеляційної інстанції у цій частині нового вироку.

При призначенні покарання колегія суддів, відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 злочину, який хоча вчинено і з необережності, однак цей злочин згідно ст. 12 КК України є тяжким, високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину, виходячи з його характеру та конкретних обставин вчинення, що виразилось у грубому порушенні ОСОБА_8 одночасно декількох пунктів ПДР України, зокрема, у безвідповідальному ставленні ОСОБА_8 як водія до вимог щодо заборони керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину у медичному закладі, наслідки, які настали від вчинення злочину, а саме загинула молода людина, заподіяно тяжкі та середнього ступеню тяжкості ушкодження членам її сім`ї та внаслідок вчинення злочину мати померлої перебуває на обліку у психіатричній лікарні; особу обвинуваченого, який визнав вину в апеляційній інстанції під тиском доказів, є особою молодого віку (т.2 а.к.п. 18), уперше притягується до кримінальної відповідальності (т.2 а.к.п. 27), позитивно характеризується за місцями роботи та реєстрації (т.2 а.к.п. 28-29, т.3), на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (т.2 а.к.п. 24-26), до вчинення та після вчинення злочину працював, думку потерпілих, які вважали достатнім покарання, призначене місцевим судом, без реального його відбуття, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - добровільне відшкодування збитків та обставини, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів звертає увагу, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України належить до категорії двооб`єктних злочинів, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, додатковим об`єктом - життя і здоров`я особи, а тому думка потерпілих підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, однак сама по собі не є вирішальною при прийнятті рішення при застосуванні положень ст.ст.50, 65 та 75 КК України.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище у сукупності, з дотриманням положень ст.ст. 50, 65 КК України, самі по собі позитивні дані про особу обвинуваченого поряд із наведеною думкою потерпілих, не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України і звільнення його від відбування призначеного покарання з виробуванням та призначення обвинуваченому покарання у розмірі, наближеному до мінімального відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_8 повинно бути призначено у вигляді позбавлення волі не у мінімальних межах, як основне так, і додаткове.

На переконання апеляційного суду, таке покарання буде справедливим та адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного та сприятиме меті покарання, тобто буде достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а тому апеляційні вимоги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання є слушними.

З огляду на відсутність декількох обставин, що пом`якшують покарання, підстави для застосування положень ст.69 КК України щодо ОСОБА_8 відсутні.

Що стосується доводів захисника про непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то вони є необґрунтованими, зважаючи на встановлені вище обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого у їх сукупності. Так, характер допущених обвинуваченим одночасно декількох грубих порушень вимог ПДР України у нескладній дорожній обстановці, зокрема, керування автомобілем у стані сп`яніння, невідворотність наслідків, що настали у результаті вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, переконливо свідчать про необхідність та доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у максимальному розмірі, що сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.
Так, ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення обвинуваченим додаткового покарання у справедливому розмірі за обставин даного кримінального провадження негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволенню, а апеляційна скарга прокурора - частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора відділу Прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 у частині призначення покарання та звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України - скасувати.

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

ОСОБА_8 взяти під варту у залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту взяття його під варту.

В іншій частині вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4