Справа № 157/1247/20
Провадження №1-кп/157/27/21
УХВАЛА
Іменем України

15 лютого 2021 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 вересня 2020 року за № 0000069, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Хотешів, Камінь-Каширського району, Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , освіта повна середня, одружений, не працевлаштований, раніше не судимий,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и в :

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується, зокрема, у тому, що 15 вересня 2020 року близько 18 год, знаходячись на території домогосподарства по АДРЕСА_2 , під час сварки, що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно придавив дерев`яною палицею шию по передній поверхні дещо справа та завдав два удари кулаком правої руки у лобну ділянку посередині дещо зліва, і у ділянку підборіддя справа своєї сестри ОСОБА_6 , внаслідок чого спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці шиї та внутрішньошкірних крововиливів з набряком м`яких тканин в ділянці обличчя, які по ступеню тяжкості кожне окремо відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень..

Такі дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 відмовилася від обвинувачення і просила кримінальне провадження у зв`язку з цим закрити, про що подала відповідну заяву, та пояснила, що не має жодних претензій до брата ОСОБА_4 , помирилася з останнім, не вважає себе жертвою домашнього насильства.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою останньої від обвинувачення заперечив, мотивуючи тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження своїй рідній сестрі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, що виключає можливість закриття кримінального провадження з зазначеної підстави.

Обвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні також просили закрити кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_6 від обвинувачення і в обґрунтування законності закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України захисник ОСОБА_5 посилається на висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульовані в постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19), та зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей, що кримінальний проступок, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 відносно рідної сестри ОСОБА_6 , пов`язаний з домашнім насильством, таке звинувачення не пред`являлося.

Заслухавши думку сторони обвинувачення та сторони захисту, суд дійшов висновку, що клопотання потерпілої ОСОБА_6 належить задовольнити і кримінальне провадження у зв`язку з відмовою останньої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення закрити, зважаючи на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України провадження щодо кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 125 КК України, відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Питання про можливість закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, у разі відмови потерпілого від обвинувачення було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину; встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнім насильство є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону визначено, що фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (Стамбульська конвенція) визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає (проживав) правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 6 грудня 2017 року доповнено ч. 1 ст. 67 КК пунктом 6-1, відповідно до якого обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Разом з тим, згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і повинен мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК України (тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). При цьому відповідно до ст. 92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України.

Зазначені висновки наведені у постанові Верховного Суду від 4 червня 2020 року у справі № 531/193/19 (провадження № 51-797км20).

Як вбачається з обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується у кримінальному проступку, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, а саме, в умисному спричинені легкого тілесного ушкодження, зокрема, своїй сестрі ОСОБА_6 .

Однак вчинення кримінального правопорушення стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної у ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази, інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Крім того, частиною 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як вбачається з матеріалів справи, в обвинувальному акті не міститься посилань на вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Зазначення в обвинувальному акті такої обтяжуючої покарання обставини як вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, саме по собі не свідчить про те, що ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством.

Поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 126-1 КК України і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства, а тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця (постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19).

У постанові Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20) наведено висновок про те, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 зазначеного Закону про домашнє насильство не завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України. При цьому Верховний Суд виходив з того, що Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (далі - Стамбульська Конвенція). Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації. Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючи Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований. Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність встановленого у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України виключення до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Докази того, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо).

Докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

При вирішенні питання про застосування п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, суди мають розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів (постанова Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20)).

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 пояснила, що не є жертвою домашнього насильства, конфлікт між нею та рідним братом ОСОБА_4 за вказаних в обвинувальному акті обставин виник спонтанно, на емоціях, був пов`язаний з тим, що брат ОСОБА_4 щоб взяти банки з консервацією приїхав по місцю проживання їх батьків без попередження, її брат ОСОБА_4 ніколи не вчиняв щодо неї домашнього насильства, не притягувався за такі дії до адміністративної чи кримінальної відповідальності, а до поліції вона заявила про вчинення кримінального правопорушення, оскільки була ображена, на даний час вона з братом знайшла спільну мову і між ними хороші стосунки.

Посилання прокурора на те, що потерпіла від кримінального проступку є рідною сестрою обвинуваченого, є недостатнім для того, аби стверджувати, що у зазначеному випадку кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 пов`язане з домашнім насильством і не може бути закрите у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Суду не було надано стороною обвинувачення відомостей, які доводили б, що потерпіла ОСОБА_6 отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття на його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо.

У суду відсутні підстави вважати, що державні органи в цій ситуації вважали потерпілу ОСОБА_6 жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин пов`язаний із домашнім насильством у значенні п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З урахуванням вищезазначеного, клопотання потерпілої ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження необхідно задовольнити та кримінальне провадження закрити у зв`язку з відмовою останньої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.

Керуючись ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284, ст. ст. 372, 477 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 вересня 2020 року за №0000069, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні відносно потерпілої ОСОБА_6 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрити у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_6 від обвинувачення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду через Камінь-Каширський районний суд Волинської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Дата проголошення повного тексту ухвали - 10 год. 30 хв. 17 лютого 2021 року.

Головуючий: ОСОБА_1