ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/857/21 Справа № 189/92/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0000740 стосовно
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Довга Васильківського району Дніпропетровської області, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю:
прокурорів ОСОБА_9
ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_11
потерпілого ОСОБА_12

ВСТАНОВИВ :
Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року ОСОБА_8 було визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення злочину.
ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 26 грудня 2016 року, близько 13:30 годин, перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_12 , по раптово виниклому умислу, з метою спричинення умисних тілесних ушкоджень, наніс останньому один удар кулаком правої руки в ліве око, одного удару обухом від сокири в лоб праворуч, спричинивши при цьому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді садна на обличчі, крововиливу на білочній оболонці лівого ока, струсу головного мозку, які згідно висновку судово-медичного експерта №234-2016 р.Е від 27.12.2016 року по своєму характеру відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я.
Вироком суду першої інстанції встановлено недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, у відповідності до ст. 89 КПК України, а саме: доручення про проведення досудового розслідування, план слідчих (розшукових) дій, постанова про призначення групи слідчих, постанова про призначення судово-медичної експертизи, висновок судово-медичної експертизи №234-2016р. Е від 27.12.2016 року, протокол огляду предмету та констатовано відсутність об`єктивної сторони складу злочину у діях ОСОБА_8 .
До такого висновку суд першої інстанції дійшов з огляду на ту обставину, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження №0000740 зареєстровано у реєстрі 27 грудня 2016 року, в той час, як вищевказані процесуальні документи були складені 26 грудня 2016 року, тобто отримані з грубим порушенням вимог КПК України, оскільки збирались поза межами будь-якого кримінального провадження.
Таким чином, оскільки вищезазначені докази були відкинуті судом, як неналежні, у даному випадку відсутній обов`язковий елемент об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді легких тілесних ушкоджень, як наслідків скоєного злочину.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що вирок суду стосовно ОСОБА_8 є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, прокурор посилається на те, що судом безпідставно визнано докази недопустимими, у зв`язку з тим, що порядок реєстрації заяв до ЄРДР, на той момент, був інший та потребував додаткового погодження начальника слідчого відділу, а тому, усі зібрані по справі докази є належними та допустимими, оскільки проведені після реєстрації заяви до ЄРДР. На його думку судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що відповідно до Положення про порядок ведення ЄРДР, яке діяло на той час, дата реєстрації повідомлення про скоєння кримінального правопорушення визначалась лише після підтвердження електронним ключем начальника слідчого відділу, а тому дата внесення відомостей до ЄРДР не завжди співпадала з датою підтвердження цих відомостей.
Крім того, прокурор зазначив, що судом безпідставно було відкинуто, як недопустимий доказ висновок експерта №234-2016р.Е від 27.12.2016 року та безпідставно відхилено клопотання прокурора про проведення повторної судово-медичної експертизи.
Також прокурор зазначив й про те, що судом було порушено принцип безпосереднього дослідження доказів, оскільки речовий доказ у справі, а саме сокира, у судовому засіданні не оглядалась, однак судом було прийнято рішення про недопустимість цього доказу з підстав того, що вона долучена до справи з істотним порушенням процесуального права.
В апеляційній скарзі представник потерпілого просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання, відповідно до санкції статті.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги посилається на істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не вирішив питання щодо цивільного позову, який заявлено потерпілим та долучено до матеріалів кримінального провадження.
Крім цього, вказує на те, що суд першої інстанції здійснив судовий розгляд з численними порушеннями гарантій адвокатської діяльності, а саме при дослідженні матеріалів кримінального провадження суд неодноразово надавав можливість стороні захисту висловлювати репліки стосовно цих доказів, які перетворювались у промову, проте не надавав такої можливості потерпілій стороні, у зв`язку з чим головуючому судді було заявлено обґрунтований відвід, в задоволенні якого було відмовлено.
Разом з цим, представник потерпілого посилається й на ту обставину, що суд першої інстанції, не врахувавши заперечення сторони обвинувачення, допитав додаткових свідків захисту, яких не було допитано під час досудового розслідування, без відкриття стороні обвинувачення таких доказів, чим порушив вимоги ст. 290 КПК України.
Крім зазначеного, представник потерпілого також посилається й на ту обставину, що суд першої інстанції безпідставно відкинув докази сторони обвинувачення, не надав належної оцінки показанням свідків, які допитані у судових засіданнях та які зазначали про допустимість доказів, не врахував покази свідків сторони обвинувачення, чим допустив неповноту судового розгляду.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурори в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити.
Потерпілий підтримав апеляційну скаргу свого представника та просив скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Представник потерпілого в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та дату апеляційного розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим, просили суд залишити його без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд визнав недопустимими та покладеними в основу виправдовувального вироку, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з вироку суду, підставою для виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 було визнання недопустимими ряду письмових доказів, які були безпосередньо досліджені судом, зокрема: доручення про проведення досудового розслідування від 26.12.2016 р., план слідчих (розшукових) дій від 26.12.2016 р., постанова про призначення групи слідчих від 26.12.2016р., постанова про призначення судово-медичної експертизи від 26.12.2016 р., висновок судово-медичної експертизи №234-2016р. Е від 27.12.2016 року.
Вказані письмові докази були визнані судом недопустимими з урахуванням тієї обставини, що згідно з витягом з реєстру досудових розслідувань заява про скоєння ОСОБА_12 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України була зареєстрована у реєстрі 27 грудня 2016 року. В той же час, вищезазначені письмові докази та відповідні слідчі дії були проведені 26 грудня 2016 року, тобто до внесення відомостей до ЄРДР.
Відповідно до ч. 2 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України, здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 214 КПК України (в ред. яка діяла на час реєстрації заяви про злочин), у єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку та з ним погоджується суд апеляційної інстанції, щодо дати реєстрації заяви ОСОБА_12 про скоєння злочину, а саме: 27 грудня 2016 року.
Крім того, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами прокурора та представника потерпілого щодо тієї обставини, що суд не врахував показань свідка ОСОБА_13 , який надав пояснення з приводу реєстрації заяви у ЄРДР, оскільки такі свідчення не можуть замінити собою вимоги кримінального процесуального закону, а тому, у даному випадку, не стосуються розгляду зазначеного кримінального провадження.
Відтак, будь-яких процесуальних порушень при застосуванні судом першої інстанції положення кримінального процесуального законодавства, в частині визначення дати реєстрації заяви про скоєння злочину, апеляційним переглядом не встановлено, у зв`язку з чим, суд вважає доводи прокурора та представника потерпілого такими, що не знайшли свого підтвердження.
У зв`язку з встановленням судом першої інстанції точної дати реєстрації заяви ОСОБА_12 про скоєння стосовно нього злочину, судом було прийнято рішення про недопустимість доказів, які були здобуті до реєстрації такої заяви, а саме: доручення про проведення досудового розслідування від 26.12.2016 р., план слідчих (розшукових) дій від 26.12.2016 р., постанова про призначення групи слідчих від 26.12.2016р., постанова про призначення судово-медичної експертизи від 26.12.2016 р., висновок судово-медичної експертизи №234-2016р. Е від 27.12.2016 року.
Під час перегляду зазначеного вироку суду, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недопустимості цих доказів, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Так, апеляційним судом, під час перегляду зазначеного вироку, було встановлено, що суд дотримався зазначених вимог закону, безпосередньо дослідив докази сторони обвинувачення та захисту, зазначив мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення.
Як вже зазначалось раніше, жодна процесуальна дія, окрім протоколу огляду місця події у невідкладних випадках, не може бути проведена до реєстрації заяви про злочин у ЄРДР. Наслідком вчинення таких процесуальних дій, до реєстрації такої заяви, є визнання таких процесуальних дій та доказів, отриманих у зв`язку з їх проведенням, недопустимими.
Відповідно до ст. 86 КПК отримання доказу всупереч порядку, встановленому цим Кодексом, тягне за собою недопустимість такого доказу, а також будь-яких інших доказів, здобутих завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (доктрина «плодів отруєного дерева»).
Відповідно до сформованої практики ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева», якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж. Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом. Водночас практика суду касаційної інстанції свідчить про застосування доктрини плодів отруєного дерева і у випадках порушення вимог кримінального процесуального закону під час збирання доказів.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 607/14707/17.
У даному випадку, винесення постанови слідчого ОСОБА_14 від 26 грудня 2016 про призначення судово-медичної експертизи з істотним порушенням вимог КПК України, стало наслідком визнання доказів, здобутих внаслідок такої процесуальної дії у вигляді висновку експерта №234-216р.Е від 27.12.2016 року також недопустимим доказом.
Одночасно з цим, колегія суддів також зауважує на тому, що постанова про призначення судово-медичної експертизи була винесена слідчим ОСОБА_14 , який не входив до складу групи слідчих, визначених постановою від 26.12.2020 року, що вкотре підтверджує правильність висновків суду щодо недопустимості цього та похідних від нього доказів.
Злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України є злочином з матеріальним складом, тобто наслідки, у вигляді тілесних ушкоджень та ступінь їх тяжкості, є обов`язковим елементом об`єктивної сторони зазначеного злочину.
Відтак, оскільки судом було визнано недопустимим доказом висновок експерта №234-216р.Е від 27.12.2016 року, який встановлює тяжкість та характер тілесних ушкоджень, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, щодо відсутності об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

У кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати прокурора та слідчого.
У випадку здійснення слідчим, який не визначений керівником органу досудового розслідування як такий, що його здійснюватиме, слідчі дії, вчинені таким слідчим у конкретному кримінальному провадженні, вважаються такими, що здійснені неналежним суб`єктом.
Виходячи з наведеного, відсутність постанови про призначення слідчого або групи слідчих, в тому числі й визнання цієї постанови недопустимим доказом, який здійснюватиме досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні, в матеріалах досудового розслідування, обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.
Постановою начальника СВ Покровського ВП Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 26.12.2016 року про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні №0000740 від 27 грудня 2016 року за ч. 1 ст. 125 КК України, було визначено групу слідчих у складі: слідчого ОСОБА_15 та слідчого ОСОБА_16 .
Під час кримінального провадження слідчим Покровського ВП Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 було проведено слідчі дії, які зафіксовано у процесуальних документах, а саме: протоколі огляду предмету, постанові про долучення до кримінального провадження речового доказу, протоколі проведення слідчого експерименту, повідомленні про підозру, протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки постанову про призначення групи слідчих від 26.12.2016 року було визнано недопустимим доказом, у зв`язку з її винесенням до внесення відомостей в ЄРДР про злочин, вищевказані процесуальні дії вчинені неуповноваженою на це особою, інкриміноване ОСОБА_8 обвинувачення висунуте без повідомлення про підозру, тобто без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури.
Такий висновок колегії суддів не суперечить практиці Верхового Суду, в тому числі й Об`єднаної палати, яка викладена у його постановах від 12 грудня 2018 року у справі №428/2448/16-к та від 22 лютого 2021 року у справі №754/7061/15.
Щодо посилань прокурора та представника потерпілого на те, що судом безпідставно відкинуто у якості доказів сторони обвинувачення протокол огляду предмету від 18.01.2017 року, згідно з яким об`єктом огляду є сокира, яка визнана у справі речовим доказом, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що судом правильно було встановлено неналежність цього доказу, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначену сокиру 18 січня 2017 року до Покровського ВП Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області добровільно привіз та видав працівникам поліції безпосередньо потерпілий ОСОБА_12 , про що складено протокол огляду предмета, яким було встановлено його технічні характеристики, після чого визнано речовим доказом у справі та передано на відповідальне зберігання до камери схову речових доказів.
Разом з цим, як вірно зазначає суд першої інстанції, у протоколі огляду предмету не було зазначено про те, що вказану сокиру було запаковано до спец. пакету, опечатано та підписано понятими, в той час, як на квитанції про отримання на зберігання речових доказів міститься зазначена інформація, що, в свою чергу, дає підстави для обґрунтованого сумнівів у тому, чи саме ця сокира, яка була предметом огляду була передана на відповідальне зберігання.
Крім того, судом також й вірно зазначено про те, що з вказаним речовим доказом не проведено жодної слідчої дії, не призначено відповідних експертиз, з метою виявлення відбитків пальців рук обвинуваченого ОСОБА_8 та слідів крові потерпілого ОСОБА_12 , що вказує на те, що зазначений речовий доказ не носить жодного доказового значення у справі, а тому, у відповідності до ст. 85 КПК України, є неналежним доказом.
Відтак, доводи прокурора та представника потерпілого щодо невідповідності рішення суду фактичним обставинам справи та порушення принципу безпосередності дослідження доказів не знайшли свого підтвердження в цій частині під час апеляційного перегляду справи.
Щодо неповноти судового розгляду.
Відповідно до ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався у повному обсязі, об`єктивно та всебічно дослідив обставини справи, докази сторони обвинувачення та захисту, надав їм належну та обґрунтовану оцінку, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку та прийняв відповідне процесуального рішення.
Як вбачається з вироку суду та журналів судового засідання судом першої інстанції було допитано обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , у повному обсязі досліджено письмові та речові докази сторони обвинувачення та захисту, надано їм належну оцінку.
Щодо посилань прокурора на те, що судом, в супереч вимогам кримінального процесуального законодавства, безпідставно було відхилено його клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Статтею 242 КПК України визначено підстави проведення експертизи під час досудового розслідування, як для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання так і в обов`язкових випадках, визначених частиною другою цієї статті.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, для визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_12 було призначено судово-медичну експертизу, призначення якої є необхідною, відповідно п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК України.
При цьому, будь-яких заперечень щодо належності та повноти висновків цієї експертизи від учасників справи не надходило, інших, суперечливих висновків у судових засіданнях не досліджувалось. Разом з цим, колегія суддів звертає увагу й на той факт, що прокурором, вперше, за 4 роки розгляду даного кримінального провадження, в тому числі й під час попереднього судового розгляду за наслідками якого було постановлено обвинувальний вирок, було заявлено клопотання про проведення такої експертизи, при цьому, належним чином не обґрунтовано підстав для її проведення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про доведеність вини обвинуваченого, зводяться до особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону та аналізу і переоцінки одиничних непрямих доказів. При цьому, вказані учасники провадження оцінюють і тлумачать такі докази вибірково та відокремлено, ігноруючи вимоги процесуального закону.
Із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису, вбачається, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону усі заявлені клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони обвинувачення та захисту і виклав переконливі мотиви у зв`язку з чим дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.
Щодо невирішення цивільного позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження (т. 2 а.с. 44-45) потерпілим ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої злочином.
Зазначений цивільний позов було долучено до матеріалів кримінального провадження та наданий стронам у справі, що підтверджується журналом судового засідання від 25.10.2017 року (т. 2 а.с. 47-48).
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами представника потерпілого щодо невирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 .
В той же час, апеляційний суд зазначає про те, що невирішення цього питання жодним чином не впливає на правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, не впливає на висновки суду щодо невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому не є безумовною підставою для скасування вироку суду, оскільки вказане порушення може бути усунуте в ході апеляційного перегляду.
Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався, у зв`язку з чим, вирок підлягає зміні у цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні не встановлено, а доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають, а відтак вирок суду підлягає зміні лише в частині вирішення питання щодо цивільного позову.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України в частині вирішення цивільного позову змінити.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4