У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 504/1226/21

Номер провадження 1-кс/504/359/21

20.04.2021 рокусмт.Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

слідчого ОСОБА_4

розглянувши матеріали клопотання слідчого ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000249 від 29.03.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді із клопотанням, яке погоджене з прокурором Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000249 від 29.03.2021 року. В даному клопотанні просить накласти арешт на земельні ділянки, разом із наявними на них рослинними насадженнями, рослинами, тощо, які розташовані у Красносільському лісництві, квартал №15 виділ №13 площею 11,7 га та виділ №12 площею 1,4 га, заборонивши будь-яким особам та власнику, або особі, під відповідальністю якої вони знаходяться, розпоряджатися та користуватися зазначеним майном.
Дане клопотання обґрунтоване тим, що органом досудового розслідування встановлено факти незаконного захоплення вказаних земель невстановленими особами, а також ознаки проведеного орання землі та засівання їх злаковими культурами. У випадку залишення без нагляду та у разі не забезпечення обмеження доступу до вказаної земельної ділянки стороннім особами, виникла реальна загроза знищення слідової інформації на вказаних земельних ділянок, в тому числі знищення врожаю, або слідів орання та засівання земельних ділянок злаковими культурами. В свою чергу, для встановлення обставин вчинення злочину, та з метою фіксації відомостей, що мають істотне значення для проведення подальшого досудового розслідування, виникла необхідність у проведенні огляду та подальшого експертного дослідження за участю спеціалістів вказаних земельних ділянок.
В судовому засіданні слідчий та прокурор просили клопотання задовольнити, слідчий просив здійснити розгляд клопотання в порядку ч. 2 ст. 172 КПК України, тобто без повідомлення власника (володільця) чи його представника, що є необхідним з метою забезпечення арешту.
Розглянувши подане клопотання, вивчивши надані матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного.

ВП №1 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області, за процесуального керівництва прокурорів Доброславської окружної прокуратури Одеської області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000249 від 29.03.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, за обставинами якого невстановлені особи, самовільно зайняли земельні ділянки лісу, що в свою чергу належать до лісного фонду, та які розташовані у Красносільському лісництві, квартал №15 виділ №13 площею 11,7 га та виділ №12 площею 1,4 га, чим в свою чергу спричинили значну шкоду ДП "Одеське лісове господарство". Дані обставини підтверджуються скаргою ДП «Одеське лісове господарство» від 16.03.2021 року вих. № 90, протоколом допиту свідка ОСОБА_5 від 08.04.2021 року, документами, що підтверджують перебування земельних ділянок в постійному користуванні ДП «Одеське лісове господарство» (копія державного акту І-ОД № 001389, копія проекту організації та розвитку лісового господарства, копію плану лісонасаджень), копією доповідної записки та рапорту.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Клопотання про арешт майна, що розглядається слідчим суддею, у даному випадку, подано на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, слідчий чи прокурор з метою накладення арешту на майно, як на речовий доказ зобов`язані довести, що матеріальний об`єкт зберіг на собі сліди злочину, які саме сліди злочину містить матеріальний об`єкт, їх детальний опис та характеристику, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Всупереч наведеним вимогам, слідчим і прокурором не зазначено, які сліди кримінального правопорушення виявлені на земельних ділянках органом досудового розслідування і зберігають на собі ці земельні ділянки. Земельні ділянки на які слідчий просить накласти арешт органом досудового розслідування не оглядалися, зворотного слідчому судді не наведено, окрім того указані земельні ділянки не визнані речовими доказами за формою прийняття процесуального рішення, що передбачене Кримінальним процесуальним законом. Тобто, органом досудового розслідування не здійснювалася фіксація слідів злочину.

Більше того, арешт може бути накладено на індивідуально визначене майно, проте в клопотанні не зазначено чітких критеріїв ідентифікації земельних ділянок на які слід накласти арешт (географічних координат, визначених меж ділянок, тощо), а єдиний правовстановлюючий документ на вказані земельні ділянки державний акт І-ОД № 001389 не містить ідентифікації з поділом на певні виділи такої, як то квартал №15 виділ №13, №12 із площами, що вказані у клопотанні.

Крім того, Статтею 197-1 КК України передбачена кримінальна відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.
Об`єктивна сторона злочину полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки. Самовільне зайняття ділянки - це активні протиправні дії по заволодінню (захопленню) всупереч встановленому порядку земельної ділянки. Остання належить на праві власності іншій особі (фізичній чи юридичній), яка володіє нею на інших законних підставах (наприклад, на підставі договору оренди). Причому земельна ділянка для винної особи є чужою, вона не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею.
Самовільне зайняття земельної ділянки з об`єктивної сторони може полягати у різних діях - у незаконному огорожуванні ділянки, знищенні і встановленні «своїх» межових знаків, у протиправному використанні землі у своїх потребах: обробка, удобрення землі, насадження насіння, дерев чи кущів, виконання меліоративних, інших робіт, завезення і розміщення будівельних матеріалів тощо. Але у всіх випадках особа протиправно заволодіває земельною ділянкою, вчинює відносно неї певні дії як «власник» чи «законний користувач» і при цьому порушує суб`єктивні інтереси учасників земельних правовідносин у галузі правомірного використання, відтворення та охорони земель.
Аналізований злочин є злочином з матеріальним складом: для встановлення об`єктивної сторони цього злочину слід встановити не тільки самовільне зайняття земельної ділянки, але й настання суспільно небезпечних наслідків - спричинення її власнику чи законному володільцю значної шкоди.
Злочин, передбачений ст. 197-1 КК, визнається закінченим з моменту самовільного зайняття ділянки і настання вказаних суспільно небезпечних наслідків.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується умисною виною: особа усвідомлює, що самовільно, з порушенням встановленого порядку займає (захоплює) чужу для неї земельну ділянку, передбачає, що власнику чи законному володільцю буде спричинена її діями значна шкода, і бажає цього. Мотив і мета злочину - корисливі та інші.
Однак, хто, яким чином самовільно зайняв земельну ділянку, з якою метою, яку шкоду і кому було завдано в клопотанні слідчого не вказано. Тобто не зазначено суб`єкта, об`єкта, суб`єктивної та об`єктивної сторін складу вказаного злочину.
Слідчий суддя наголошує, що такий запобіжний захід, як арешт майна у кримінальному провадженні не покликаний обмежувати діяльність, що в силу відсутності правомочності володіння і користування майном не може здійснюватися і без накладення такого арешту, при цьому слідчим не доведено, що ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження наявні через здійснення господарської діяльності володільця земельних ділянок ДП «Одеське лісове господарство».

Більше того, в клопотанні не вказано про власника даних ділянок та чи розпоряджався цими ділянками власник, їх правовий статус на даний час, а лише зазначено про ДП «Одеське лісове господарство», як постійного користувача цими ділянками, згідно державного акту на право постійного користування землею від 18.04.1997 року.
Згідно приписів ч.1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З огляду на встановлені слідчим суддею обставини та норми процесуального закону, на даний час необхідність такого арешту є недоведеною, як і не доведено існування ризиків, що передбачені абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а тому клопотання є передчасним та задоволенню не підлягає, що не позбавляє повторного звернення з таким клопотання після усунення обставин, що викладені в мотивувальній частині цієї ухвали.

Керуючись ст.ст. 110, 169-171, 173, 369, 371-372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її проголошення.
Повний текст ухвали проголошено 23.04.2021 року о 9 годині 00 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1