ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1960/21 Номер провадження 11-кп/814/973/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника установи

виконання покарань ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

засудженого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні заяви про умовнодострокове звільнення від відбування покарання, поданої засудженим

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бабай Харківського р-ну Харківської обл., зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, засудженого:

- 21 січня 2019 року Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області за ч.2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Постановлення такого судового рішення місцевий суд мотивував тим, що засуджений ОСОБА_9 за весь період відбуття покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву засудженого та звільнити умовно-достроково ОСОБА_9 від відбування основного покарання, призначеного 21 січня 2019 року Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції не проаналізував у сукупності матеріали особової справи засудженого, які свідчать про те, що ОСОБА_9 сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення під час відбування покарання.
При цьому, захисник посилається на те, що місцевим судом не враховано: те, що засуджений має 3 заохочення, які отримано послідовно та періодично, а стягнення погашено у встановленому законом порядку, працевлаштований та позитивно ставиться до роботи, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно, визнав вину у вчиненому злочині, розкаявся, має на утриманні особу похилого віку; думку представника установи виконання покарань, який зазначив, що ОСОБА_9 довів своє виправлення та просив задовольнити заяву останнього.
Заслухавши доповідача, прокурора, який, посилаючись на законність ухвали місцевого суду, заперечив проти задоволення апеляційної скарги; інших учасників судового провадження, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали особової справи та судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За ч.ч.1,2 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" № 2 від 26.04.2002 визначено, що при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Відповідно до п. 1 та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 26.04.2002 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 21 січня 2019 року Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Цивільні позови ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задоволено та стягнуто на їх користь з ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 гривень та 100 000 гривень відповідно (а.о.с. 2-6).
20 березня 2019 року Івано-Франківським апеляційним судом зазначений вирок суду щодо ОСОБА_9 залишено без змін (а.о.с. 7-10).
За наведеним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 серпня 2018 року приблизно о 21 годині 15 хвилин у порушення вимог п.п.2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 12.1, 12.6 «г», 31.4.5 «г», перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки ВАЗ 21063, н.з. НОМЕР_1 , на ділянці дороги між населеними пунктами с. Королівка та с. Прибилів Тлумацького р-ну, Івано-Франківської обл. у напрямку с. Прибилів, та проявив неуважність, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, рухався зі швидкістю біля 100 км/год, яка є більшою за максимально дозволену, внаслідок чого втратив керованість автомобілем та виїхав за межі проїзної частини ліворуч у кювет, де автомобіль перекинувся.

Окрім водія, у салоні автомобіля на передньому сидінні перебував пасажир ОСОБА_12 . Технічний стан автомобіля ВАЗ - НОМЕР_2 не відповідав вимогам стандартів, що стосується безпеки дорожнього руху, правил технічної експлуатації, а саме, на задній осі були встановлені шини різних моделей з різними малюнками протектора, що негативно вплинуло на стійкість транспортного засобу.

Унаслідок ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що початок строку покарання ОСОБА_9 визначено з 10 квітня 2019 року, кінець строку покарання 10 квітня 2023 року. У місцях позбавлення волі засуджений знаходиться з 10 квітня 2019 року.

З матеріалів особової справи вбачається наявність передумови (формалізованої підстави, що пов`язується із фатичним відбуттям засудженим певної частини строку призначеного йому покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_9 .

Указана обставина не оспорюється ніким з учасників судового провадження.

Разом з тим, для застосування положень ст.81 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення».

Так, згідно з даними характеристик у матеріалах особової справи засуджений з 10 квітня 2019 року перебував у ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», де характеризувався посередньо, режим утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.
З 18 червня 2019 року ОСОБА_9 відбував покарання у ДУ «Машівська виправна колонія (№9)», де притягувався один раз до дисциплінарної відповідальності, за що йому було оголошено догану за зберігання заборонених предметів мобільного телефону (стягнення погашено), мав два заохочення у вигляді подяк від 18 листопада 2019 року та 16 жовтня 2020 року за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, встановлених КВК України і Правилами внутрішнього розпорядку, дотримання трудового розпорядку та вимог безпеки праці, був працевлаштований робітником рослинництва, до робіт з благоустрою відносився з розумною ініціативою, що підтверджується даними характеристики ДУ «Машівська виправна колонія (№9)» від 20 серпня 2020 року, рішенням дисциплінарної комісії установи від 24 січня 2021 року, довідок про працевлаштування, стягнення та заохочення засудженого (а.о.с. 47-48, 50, а.с.п. 5).
У висновку цієї характеристики від 18 серпня 2020 року установа виконання покарань зазначила щодо неможливості застосування до ОСОБА_9 положень ст.82 КК України та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, так як останній не став на шлях виправлення.
Наведене також підтверджується витягом із протоколу №22 від 20 серпня 2020 року, з якого вбачається, що комісією ДУ «Машівська виправна колонія (№9)» ОСОБА_9 було відмовлено у поданні до суду матеріалів щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким як такому, що не став на шлях виправлення (а.о.с. 54).
З 12 листопада 2020 року засуджений відбуває покарання у ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)», де режим тримання не порушує, характеризується посередньо, дисциплінарних стягнень не має, отримав 08 червня 2021 року одне заохочення у вигляді подяки за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, встановлених КВК України і Правилами внутрішнього розпорядку, дотримання трудового розпорядку та вимог безпеки праці. ОСОБА_9 працевлаштований днювальним готелю довготривалих побачень, до виконання поставлених завдань ставиться сумлінно, робіт з благоустрою установи - з розумною ініціативою, що підтверджується даними характеристик ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)» від 24 лютого та 21 квітня 2021 року, довідками про працевлаштування, стягнення та заохочення засудженого (а.о.с. 82, 89, 94, 99-100, 108, а.с.п. 4-5).

Згідно вироку Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2019 року ОСОБА_9 має позов на загальну суму 400858 гривень, до бухгалтерії установи виконавчі листи не надходили, вину у вчиненому злочині визнав повністю, покарання вважає справедливим (а.с.п. 4).

У висновку характеристики від 21 квітня 2021 року установа виконання покарань висловила позицію про неможливість застосування до засудженого положень ст. 81 КК України та звільнення останнього умовно-достроково від відбування покарання, оскільки засуджений за час відбування покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.

Зазначений висновок узгоджується з витягом із протоколу №9, яким встановлено, що 21 квітня 2021 року на спільному засіданні комісією ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)» та спостережною комісії при Полтавській райдержадміністрації ОСОБА_9 відмовлено у поданні до суду матеріалів щодо умовно-дострокового звільнення засудженого, як такому, що не став на шлях виправлення (а.о.с. 96).
Крім того, за п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» суди повинні, ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину.
Так, колегія суддів звертає увагу на відношення апелянта до призначеного йому покарання, а саме те, що після призначення місцевим судом ОСОБА_9 покарання, яке до того ж було призначено у межах наближених до мінімального, засуджений оскаржував вирок суду у цій частині, вважаючи призначене йому покарання явно несправедливим через суворість.

Відмовляючи у задоволенні подання, місцевий суд також звернув увагу на конкретні обставини вчинення ОСОБА_9 злочину, який останнім вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до того, що таке безвідповідальне керування засудженим джерелом підвищеної небезпеки у наведеному стані спричинило невідворотні наслідки у вигляді смерті людини.

Згідно з положеннями ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого у соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя у суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Сумлінна поведінка і ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого.

При цьому, в основі висновку суду про виправлення засудженого має лежати аналіз даних про його поведінку та ставлення до праці за увесь період відбування покарання, а не лише той, що безпосередньо передує вирішенню питання щодо умовно-дострокового звільнення.

Окрім того, відповідно до ст. 9 КВК України добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого.

Із сукупності наведених вище обставин, колегією суддів установлено у цілому позитивне ставлення до праці засудженого, однак поведінка ОСОБА_9 за увесь час відбування покарання була нестабільною та непослідовною, її не можна охарактеризувати як зразкову та сумлінну, про що свідчать посередні характеристики засудженого усіх установ, де ОСОБА_9 відбував покарання, наявність в останнього поряд із 3 заохоченнями також стягнення у виді догани, яке хоча і погашено, однак характеризує схильність засудженого до свідомого порушення встановлених КВК України заборон. Наведене також підтверджують висновки характеристик та рішення комісій у матеріалах особової справи, з яких убачається, що внаслідок відсутності систематичного виправлення засудженого, установи виконання покарань висловлювали позиції щодо недоцільності застосування до ОСОБА_9 положень ст.ст.81, 82 КК України, що підлягає обов`язковому врахуванню судом, оскільки висновки про те чи засуджений довів своє виправлення можливо зробити лише проаналізувавши увесь комплекс даних щодо засудженого протягом усього періоду відбування покарання.

На думку колегії суддів, відсутні переконливі підстави вважати, що на даний час ОСОБА_9 досяг необхідного ступеню виправлення, що разом з іншими обставинами свідчило б про необхідність застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

До того ж, застосування наразі до ОСОБА_9 положень ст.81 КК України з урахуванням наведених вище обставин, може порушити принципи справедливості та невідворотності покарання.

Так, доцільність і необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, що полягає у тому, що засуджений виправився та у подальшому немає необхідності у відбуванні покарання. У даному випадку, хоча відбутий засудженим строк покарання і узгоджується з вимогами КК України, проте наразі застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_9 є передчасним та невиправданим з точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції. Матеріали судового провадження та особової справи не підтверджують те, що мета покарання, яка насамперед полягає у виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, наразі досягнута, тобто у більш короткий строк, ніж встановлено вироком суду.

Крім того, слід зазначити, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Апеляційний суд враховує те, що засуджений має бабусю похилого віку, однак, зважаючи на те, що при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд встановлює чи довів засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці своє виправлення, твердження апелянта у цій частині не є мотивованою та безумовною підставою для застосування до ОСОБА_9 положень ст.81 КК України, а тому на законність та обгрунтованість судового рішення місцевого суду не впливають.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції належним чином та у повному обсязі дослідив обставини справи та дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а тому доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Отже, оскаржувану ухвалу місцевого суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.376,404,405,407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року щодо ОСОБА_9 без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4