Справа №690/120/21
Провадження №1- кс/690/25/21
УХВАЛА
16 березня 2021 року слідчий суддя Ватутінського міського суду Черкаської області, ОСОБА_1 , перевіривши матеріали клопотання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування арешту в порядку ст. 174 КПК України, накладеного 09.11.2004 р. слідчим Ватутінського МВ УМВС, ст. лейтенантом міліції ОСОБА_4 в рамках розслідування кримінальної справи №1-56/2005 по обвинуваченню неповнолітнього ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:
Заявники звернулись до суду 15.03.2021 р. з відповідним клопотанням, обґрунтовуючи тим, що 09.11.2004 р. постановою слідчого Ватутінського МВ УМВС, ст. лейтенантом міліції ОСОБА_4 , було накладено арешт на все належне їм майно, як батьків неповнолітнього ОСОБА_5 , для забезпечення заявленого цивільного позову, зокрема на квартиру та дві земельні ділянки.

Вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 12.10.2005 р. стягнуто із засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди і витрат по юридичній допомозі всього 5500 грн., які були сплачені ОСОБА_2 26.02.2021 року.

Потерпілий ОСОБА_6 щодо примусового виконання рішення суду до ДВС не звертався.

Просили задовольнити клопотання та скасувати арешт, накладений 09.11.2004 р. постановою слідчого Ватутінського МВ УМВС, ст. лейтенантом міліції ОСОБА_4 ..

Дослідивши наявні матеріали клопотання слідчий суддя вважає необхідним повернути матеріали клопотання з наступних підстав.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року..

Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
Як вбачається з вироку суду від 12.10.2005 року, питання про арешт чи його скасування судом не вирішувалось.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року (набрав законної сили 19.11.2012 р.) арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

При цьому, в межах кримінальної справи, що розслідувалася, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не набували процесуального становища підозрюваних, обвинувачених, а як власники майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не були наділені процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту у зв`язку з тим, що майно належить не засудженому, а їм.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності заявників шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі N 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11 (провадження N 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц (провадження N 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі N 911/1247/18 (провадження N 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає.

Зазначені висновки сформовані у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. в справі №643/3614/17.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України(1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема, про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 вказано, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово вирішувалося питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зроблено наступні правові висновки:

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.;
Таким чином, з огляду на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, питання про зняття арешту з майна вирішується в порядку цивільного судочинства у разі:
якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту;
якщо арешт, накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України 2012 року.
За таких обставин, оскільки з наданих матеріалів вбачається, що арешт майна, про скасування якого просить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був застосований під час досудового слідства за правилами КПК України 1960 року в межах кримінальної справи, порушеної відносно їх неповнолітнього сина ОСОБА_5 , та в подальшому засудженого вироком суду, яким також було вирішено питання про задоволення цивільних позовів та стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, враховуючи, що заявники не були учасниками кримінального провадження, а тому питання про зняття арешту з майна в даному випадку має вирішуватись в порядку цивільного судочинства, а клопотання підлягає поверненню.

Враховуючи наведені положення, підстави для розгляду заяви про зняття арешту з майна в порядку, встановленому чинним кримінально-процесуальним законодавством, відсутні.

Керуючись ст.ст. 126, 234 КПК України 1960 року, ст.ст. 5, 7, ч.6 ст.9, 174, п.9 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України 2012 року, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування арешту на квартиру на земельні ділянки в порядку ст. 174 КПК України, накладеного 09.11.2004 р. слідчим Ватутінського МВ УМВС, ст. лейтенантом міліції ОСОБА_4 в рамках розслідування кримінальної справи №1-56/2005 по обвинуваченню неповнолітнього ОСОБА_5 , - повернути заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1