ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/767/21 Справа № 185/4513/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 та прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року про повернення прокурору обвинувального акту щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Максимільянівки Мар`їнського району Донецької області, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України, у кримінальному провадженні № 0000228,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України повернуто прокурору, для усунення недоліків.
Рішення суду обґрунтовано тим, що в реквізитах кримінального провадження прокурор посилається на правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.110 КК України, у той же час правова кваліфікація дій ОСОБА_7 у обвинувальному акті у викладенні фактичних обставин справи вказується як ч.1 ст. 258-3 КК України. Отже, за висновком суду статті кримінального правопорушення у відношенні ОСОБА_9 у обвинувальному акті різняться.
Також, суд першої інстанції, зазначив, що з доданих до обвинувального акту документів неможливо зробити висновок, чи дотримано органом досудового розслідування процедури спеціального досудового розслідування, передбаченої кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки у реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначені відомості про те, кому безпосередньо, в який спосіб вручено повідомлення ОСОБА_7 про підозру та чи вручалось воно взагалі в установленому законом порядку, оскільки не зазначено коли було залучено захисника, в установленому законом порядку, чи вже після повідомлення про підозру.
В апеляції:
- прокурор ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що фактичні обставини інкримінованого злочину ОСОБА_7 та формулювання обвинувачення є конкретним, із зазначенням усіх складових елементів інкримінованого кримінального правопорушення, що дають чітке й однозначне розуміння обвинувачення, а зазначення у вступній частині обвинувального акту про обвинувачення ОСОБА_7 , а вказівка на ч.2 ст.110 КК України в обвинувальному акті є технічною помилкою.

Також, не погоджується з висновком суду, що було порушено право на захист обвинуваченого, оскільки, дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування наданий слідчим суддею 27.01.2017 р., а захисник вступив до справи 13.12.2016 р.

Щодо твердження суду про порушення порядку вручення підозри, оскільки в реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено кому та в який спосіб вручено повідомлення про підозру та чи вручалось воно взагалі, то в п.13 розділу 1 Реєстру Проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії зазначено, що повідомлення ОСОБА_7 про підозру вручено захиснику та на надіслано за місцем реєстрації підозрюваного.

- прокурор ОСОБА_6 просить також ухвалу скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Вважає, що обвинувальний акт містить відомості, які передбачено ст. 291 КПК України і необхідні для призначення справи до судового розгляду.

На його думку, посилання суду на не зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування кому безпосередньо, в який спосіб вручено повідомлення про підозру, чим без призначення справи до розгляду, без з`ясування позиції сторін або дослідження доказів, дійшов до висновку про порушення права на захист.

Вказує на те, що мотивуючи своє рішення, в ухвалі суду зазначено про неможливість здійснення судового розгляду за відсутності обвинуваченого, що суперечить вимогам ч.3 ст. 323 КПК України.

Вислухавши прокурорів, які підтримали доводи і вимоги апеляцій прокурорів, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляційних скаргах прокурорів і співставивши їх з наявними матеріалами та вимогами закону, колегія суддів, вважає, що апеляції задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Згідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору у тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Повернення обвинувального акту прокурору передбачає таку невідповідність його вимогам закону та наявність таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі, підозрюваній у вчиненні злочину.
Відповідно до положень ч 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити в тому числі такі відомості, як: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.
Відповідно до положень п.(а) ч. 3 ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».
У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.
Зазначені вимоги закону та правові позиції рішень ЄСПЛ, судом першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали дотриманні в повному обсязі та встановлено, що зміст обвинувального акту у кримінальному провадженні за №0000228 щодо ОСОБА_7 складений не у відповідності наведених норм кримінального процесуального Кодексу та правових позицій рішень ЄСПЛ.
Так, на першому аркуші обвинувального акту в її вступній частині вказано, що обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 110 КК України.
При цьому, в формулюванні обвинувачення в даному обвинувальному акті правова кваліфікація дій ОСОБА_7 визначена за ч.1 ст. 258-3 КК України.
Посилання прокурора, що це є опискою, а саме помилково зазначено ч.1 ст. 110 КК України, не може бути прийнятною, оскільки обвинувальний акт у будь-якому випадку має містити конкретні відомості, надані обвинуваченому, які повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, а зазначені вище обставини свідчать про суперечність і невизначеність правової кваліфікації дій обвинуваченого, які йому інкримінують, що позбавляє його права на адекватний захист проти висунутого йому обвинувачення, та унеможливлює при таких обставинах призначення судового розгляду даного кримінального провадження.
Окрім того, колегія суддів, вважає слушними також зауваження суду першої інстанції щодо наявності недоліків реєстру матеріалів досудового розслідування в яких відсутні дані про залучення захисника, що унеможливлює до вирішення питання призначення справи до розгляду з`ясувати і перевірити чи дотримано органом досудового розслідування процедури спеціального досудового розслідування, порядку вручення підозри визначеної законом для даної категорії справ.
Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що зазначені вимоги закону органом досудового розслідування в повній мірі не виконані, обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального Кодексу, недоліки якого унеможливлюють призначення судового розгляду.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурорів з наведених в них мотивів.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 та прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року про повернення прокурору обвинувального акту щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4