Справа №585/3098/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/495/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 , 1985 року народження, на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_5 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким у виді позбавлення волі на певний строк, яке мотивоване тим, що він є засудженим до довічного позбавлення волі та вважає подальше своє тримання під вартою таким, що порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, посилаючись на рішення ЄС з прав людини «Петухов проти України № 2», яким суд встановив, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації; ст. ст. 81, 82 КК України передбачена можливість умовно дострокового звільнення від відбуття покарання та заміни невідбутої частки покарання на більш м`яке у відношенні всіх осіб, засуджених до позбавлення волі на визначений строк, за виключенням засуджених до довічного позбавлення волі, а тому вважав дане виключення із загального правила є дискримінацією згідно зі ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права; відмова в задоволенні його клопотання з підстав відсутності в ст. 81, 82 КК України механізму для здійснення такої заміни буде суперечити ст. 27 Віденської Конвенції «Про право міжнародних договорів».

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким усунути відносно нього порушення ст. 5 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 7, 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права шляхом зміни вироку Одеського апеляційного суду в частині покарання строковим видом покарання, не виходячи за межі 15 років.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений вказував, що застосування до нього довічного позбавлення волі є по своїй суті порушенням ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що передбачено рішенням ЄСПЛ «Петухов проти України», що тягне за собою і порушення ст. 5 Загальної декларації прав людини, ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, де закріплені принципи недопустимості тортур, нелюдського або принижуючого гідність відношення або покарання.

Стверджував, що оскільки національним законодавством не передбачено заміни довічного позбавлення волі строковим, то він посилався саме на норми міжнародного права.

Звертав увагу апелянт на некомпетентність судді в питаннях застосування міжнародного права та на прояв неповаги суддею у відношенні до норм міжнародного права.

Вказував ОСОБА_5 і на необхідність взяття до уваги колегією суддів норм ст. 26, 27 Віденської Конвенції «Про право міжнародних договорів» та Резолюцію Генеральної асамблеї ООН, оскільки він продовжує бути жертвою порушення Україною вказаних засудженим норм міжнародного права.

Крім того, апелянт зазначав, що незастосування до нього строкового покарання у виді 15 років позбавлення волі є порушенням, на його думку, ст. 63 КК України, якою передбачений саме такий строк позбавлення волі

Наголошував ОСОБА_5 на тому, що має намір підготувати індивідуальну скаргу для направлення її в Комітет ООН з прав людини при Управлінні Верховного Комісара ООН з прав людини, якщо суд апеляційної інстанції не виправить дану ситуацію, що стане наслідком порушення репутації України саме завдяки такій діяльності судової влади.

В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_5 просив призначити йому перекладача, оскільки він українською мовою не володіє та вважає, що підстави відмови суду першої інстанції в наданні йому перекладача є порушенням ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

А також просив замінити недобросовісного, на його думку, адвоката ОСОБА_6 , яка жодного разу не приїхала в виправну колонію з метою надання консультацій та не подала апеляційної скарги відносно нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просив розглянути його апеляційну скаргу без його особистої участі.

Захисник ОСОБА_6 також подала заяву про проведення розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 у порядку письмового провадження.

Від прокурора ОСОБА_7 теж надійшла заява про розгляд кримінального провадження у його відсутність.

З огляду на викладене, керуючись ч.1 ст. 406 КПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 провести в порядку письмового провадження, а тому, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду Одеської області від 29.12.2008 року за п. п. 1, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України і йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року щодо нього без змін.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахується з 26 лютого 2008 року. Вирок суду набрав законної сили 14 липня 2009 року.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року передбачено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, а саме довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії, зокрема щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Одеської області від 29.12.2008 року ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України не передбачено можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, і на даний час суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Що стосується доводів засудженого, що рішення суду першої інстанції не можливо визнати справедливим, поки суд не усуне порушення ст. 3 ЄСПЛ по відношенню до нього, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо для відповідності вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Доводи апеляційної скарги засудженого про ненадання правової оцінки судом положенням про пріоритет міжнародного права в України, про що зазначається в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», та в ст. 27 Віденської конвенції є безпідставними, оскільки прийняте судом першої інстанції оскаржуване рішення, не суперечить ні національному законодавству, а ні міжнародним нормам.

Що стосується тверджень апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 відносно того, що незастосування до нього строкового покарання у виді 15 років позбавлення волі є порушенням, на його думку, ст. 63 КК України, якою передбачений саме такий строк позбавлення волі, то на переконання колегії суддів, з огляду на те, що відносно засудженого ОСОБА_5 за вироком Апеляційного суду Одеської області від 29.12.2008 року не застосовувалось строкове покарання, а було визначено покарання у виді довічного позбавлення волі, посилання засудженого на застосування відносно нього вимог ст. 63 КК України є безпідставними.

Що стосується доводів засудженого відносно того, що відповідно до норм ст. 26, 27 Віденської Конвенції «Про право міжнародних договорів» та Резолюції Генеральної асамблеї ООН, він продовжує бути жертвою порушення Україною вказаних ним норм міжнародного права, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень статей Міжнародного пакту о громадянських та політичних правах, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII ( 2148-08 ) від 19.10.73 року, застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставлення чи дискримінацію щодо нього.

Також, згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Щодо доводів апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 відносно того, що суддя суду першої інстанції є некомпетентною в питаннях застосування міжнародного права, та проявляє, таким чином, неповагу у відношенні до норм міжнародного права, то на переконання суду апеляційної інстанції, такі доводи є надуманими, та такими що свідчать про суб`єктивне ставлення засудженого ОСОБА_5 до професійної діяльності судді під час розгляду ним клопотання засудженого.

Не можуть бути задоволені колегією суддів і вимоги доповнень до апеляційної скарги відносно порушення права засудженого ОСОБА_5 на залучення перекладача.

Так, у відповідності до норм ч.1 ст.68 КПК України, в разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

Відповідно до ч.6 ст.22, ч.3 ст.26 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.

Враховуючи зазначене, питання про дотримання вимог ст.29 КПК України щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, колегією суддів встановлено, що під час судового провадження, судом першої інстанції перекладач ОСОБА_5 не залучався, проте у ОСОБА_5 не було складнощів у розумінні української мови, він самостійно подав апеляційну скаргу на рішення, викладене державною мовою.

До того ж засуджений є громадянином України, що ним не було спростовано і з 2008 року відбуває покарання на території України, крім того колегією суддів враховано, що апеляційну скаргу, доповнення до неї засуджений ОСОБА_5 подав російською мовою, листування з судами веде також російською мовою, тобто мовою, якою він вільно володіє, а тому колегія суддів не вбачає жодних даних, які би свідчили про обмеження за мовними ознаками ОСОБА_5 у його процесуальних правах чи про несправедливість судового розгляду щодо нього в цілому.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання про надання ОСОБА_5 перекладача при розгляді кримінального провадження, оскільки відсутні підстави вважати, що засуджений не володіє або недостатньо володіє державною мовою.

Щодо доповнених тверджень апеляційної скарги відносно того, що йому необхідно замінити захисника ОСОБА_6 , оскільки вона не приїхала до нього в виправну колонію для надання послуг консультування та не подала апеляційної скарги відносно нього, колегія суддів зазначає наступне.

Так, матеріалами провадження підтверджується, що адвокат ОСОБА_6 була залучена ухвалою суду першої інстанції як захисник ОСОБА_5 . В суді першої інстанції захисник ОСОБА_6 була присутня під час судового засідання, клопотання засудженого ОСОБА_5 підтримала. Відводів захиснику ОСОБА_6 засуджений ОСОБА_5 не заявляв, а тому колегія суддів враховуючи, що ні матеріалами кримінального провадження, ні доводами засудженого не спростовується неналежне виконання захисником ОСОБА_6 своїх обов`язків, вважає такі доводи засудженого безпідставними.

Окрім цього, кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості проводити судом заміну чи відсторонення адвоката, призначеного Центром для надання безоплатної вторинної правової допомоги, оскільки ОСОБА_5 отримує захист, гарантований державою та за державні кошти.

Також в спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 , колегія суддів наголошує, що хоча на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини,

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_5 .

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, а тому апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким - залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4