Ухвала
Іменем України
22 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 414/1672/18
провадження № 51 - 6078 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги захисника ОСОБА_4 на вирок Кремінського районного суду Луганської області від 30 січня 2020 року і ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та захисника ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Завироком Кремінського районного суду Луганської області від 30 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2810 грн та 50 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 27 квітня 2018 року близько 21 год, перебуваючи за місцем свого помешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , в ході триваючого конфлікту з співмешканцем ОСОБА_8 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, після образ на її адресу та заподіяння їй тілесних ушкоджень останнім, реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправний характер
своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді фізичної шкоди потерпілому, робочою частиною металевої лопатки нанесла не менше п`яти ударів в область голови ОСОБА_8 , в тому числі в область його обличчя, а останній у свою чергу вдарив її кілька разів, після чого вона вибігла на подвір`я за вказаною адресою.
Цього ж дня, приблизно 21 год 30 хв, за пропозицією ОСОБА_8 , ОСОБА_6 зайшла до будинку, де через деякий час, між ними знову продовжився конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 нанесла потерпілому кілька ударів ступнею ноги в область грудної клітини, потім металевим прутом нанесла множинні удари в область черевної порожнини, від чого останній упав на підлогу. Через деякий час, потерпілий підвівся і знов направився до ОСОБА_6 , яка ножем нанесла йому один удар в область черевної порожнини, внаслідок чого спричинила йому тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_8 помер на місці події.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
У касаційних скаргах захисникиОСОБА_4 та ОСОБА_5 не оспорюють факт нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому, але заперечуютькваліфікацію дій підзахисної, зазначають, що зібрані по кримінальному провадженню докази свідчать про те, що остання заподіяла потерпілому тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони.

Перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи та дослідивши додані до скарги копіїсудових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, які детально викладені у вироку ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених в судовому засіданні доказах, оцінених в сукупності та є обґрунтованим.
Доводи, викладені в касаційних скаргах стороною захисту, про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки у неї не було умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і вона лише оборонялася від його нападу, з огляду на що, на думку захисників, її дії слід кваліфікувати за ст. 124 КК, є необґрунтованими з огляду на таке.
Статтею 124 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК.
При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Як вбачається з копії судового рішення, такого суспільно небезпечного посягання, яке б загрожувало життю чи здоров`ю засудженої ОСОБА_6 та підлягало негайному відверненню чи припиненню, зі сторони потерпілого не було. Також, не встановлено обставин, за яких засуджена могла би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, тобто певної підстави (юридичного факту), наявність якої б вказувало на обґрунтованість виникнення у неї підстав для правомірного захисту.
Отже, встановлені судом фактичні обставини, у тому числі й на підставі показань самої засудженої, свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого ОСОБА_8 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_6 , що в свою чергу могло викликати у останньої невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. За таких обставин, немає підстав вважати, що засуджена, цілеспрямовано використовуючи робочу частину металевої лопатки, а також ніж, та завдаючи нимипотерпілому чисельні удари зі значною силою в область розташування життєво важливих органів (зокрема у грудну клітку та живіт), перебувала у стані оборони та діяла з перевищенням її меж. Натомість вчинення таких дій засудженоюсвідчить про те, що воначерез конфлікт бажала заподіяти ОСОБА_8 тілесні ушкодження та діяла з відповідним умислом. Таким чином, доводи обох захисників у касаційній скарзі про необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст. 124 КК, не можна визнати прийнятними.
З урахуванням наведеного, вчинений ОСОБА_6 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК. Разом з умислом та мотивом вчинення цього злочину, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені статтею 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, у вироку відповідно до ст. 374 КПК зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 . При цьому надані місцевому суду докази досліджені в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого правопорушення.
Призначене засудженій покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК.

Переглянувши справу в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, судом касаційної інстанції також не встановлено.
За таких обставин, підстави для задоволення касаційних скарг захисників відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 на вирок Кремінського районного суду Луганської області від 30 січня 2020 року і ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та захисника ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3