У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000067, за апеляційною скаргою прокурора Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 25 березня 2019 року відносно
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Окни Окнянського району Одеської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Флора Окнянського району Одеської області, мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Окни Окнянського району Одеської області, мешкає в АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ,
захисники ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Любашівського районного суду Одеської області ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, та їм призначено покарання у виді 1 року обмеження волі кожному.
Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на них, відповідно до ст. 76 КК України, обов`язків не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти ці органи про зміну місця проживання і роботи, періодично з`являтись до уповноваженого органу з питань пробації для реєстрації.
Ухвалено скасувати арешти, накладені ухвалами Котовського міськрайонного суду від 02.06.2017 р. та 18.07.2017 р.
Вирішено питання відносно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та призначити покарання: ОСОБА_9 у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна кожному.
Зарахувати у строк відбування покарання періоди тримання під вартою: ОСОБА_9 з 31.05.2017 р. по 24.07.2017 р. та з 28.07.2017 р. по 11.08.2017 р., ОСОБА_11 з 31.05.2017 р. по 29.08.2017 р., ОСОБА_10 з 31.05.2017 р. по 14.12.2018 р.
Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 змінити на тримання під вартою.
Просив повторно дослідити матеріали кримінального провадження.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На думку прокурора, вина обвинувачених підтверджується показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , отриманих в порядку ст. 225 КПК України, яким суд першої інстанції дав невірну оцінку.
Вважає, що суд необґрунтовано визнав недопустимими доказами:
- матеріали негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 00000141, які підтверджують злочинні наміри ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на незаконне переправлення ОСОБА_20 через державний кордон України;
- протоколи пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками, які відповідають вимогам ст. 228 КПК України;
- протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ;
- протоколи огляду автомобілів ВАЗ 2107 від 27.02.2017 р. та ВАЗ 21099 від 28.02.2017 р.
На думку прокурора, суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотань про проведення виїзного засідання, про одночасний допит між обвинуваченими та свідками ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , про повторний допит свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також у задоволенні клопотань про направлення до прокуратури Одеської області листа про зняття грифу «таємно» та витребування інформації від Апеляційного суду Одеської області про наявність відповідних ухвал, з метою прискорення зняття грифу «таємно» з матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 00000141.
За даними протоколів обшуку квартири та затримання в порядку ст. 191 КПК України, вилучені мобільні телефони, які належать ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що підтверджує те, що останні користувались відповідними абонентськими номерами та мобільними телефонами, за номерами яких здійснювались негласні слідчі (розшукові) дії, і суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність користування обвинуваченими саме цими номерами мобільних телефонів.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_12 та захисник обвинуваченого ОСОБА_11 . ОСОБА_13 зазначають, що вирок суду є законним та обґрунтованим.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

25.02.2017 р. ОСОБА_9 , маючи намір на отримання товару (тютюнових виробів) з території Придністровської Молдавської Республіки (Республіка Молдова) домовився із ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про те, що вони неподалік від лінії державного кордону України, але на території України в районі с. Феодосівка Окнянського району Одеської області отримають 10 ящиків тютюнових виробів, які його знайомі з території Придністровського Молдавської Республіки (Республіка Молдова) переправлять через державний кордон на територію України.
25.02.2017 р., приблизно о 13.30 год. ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , на прохання ОСОБА_9 , вирушили в напрямку до державного кордону України населеного пункту Михайлівка, де в подальшому, перебуваючи на території України, неподалік державного кордону Придністровської Молдавської республіки з Україною, зустрілись з невстановленими в ході досудового слідства особами, з яким також був громадянин Пакистану ОСОБА_20 .
Невстановлена слідством особа пояснила ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що громадянина Пакистану ОСОБА_20 необхідно відвести до ОСОБА_9 , з метою доправити його до Посольства Пакистану в Україні, при цьому пояснив, що зателефонує ОСОБА_9 та домовиться, щоб ОСОБА_9 допоміг громадянину Пакистану.
Усвідомлюючи, що невстановлені слідством особи незаконно переправили громадянина Пакистану ОСОБА_20 через державний кордон України, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 взяли особисті речі ОСОБА_20 , а саме 1 чемодан та 3 сумки, які належать останньому, та пішли разом з ОСОБА_20 в напрямку с. Федосіївка Окнянського району Одеської області. Приблизно о 15.00 год. підійшли до вагончика, де останніх чекав ОСОБА_9 на автомобілі ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Поспілкувавшись по телефону із невстановленою слідством особою, яка прохала ОСОБА_9 доставити ОСОБА_20 до Посольства, ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з метою заздалегідь не обіцяного приховування злочину, надав усну особисту вказівку ОСОБА_11 та ОСОБА_10 доставити ОСОБА_20 з його особистими речами до смт. Окни Окнянського району Одеської області та чекати подальших вказівок.
Таким чином, ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , будучи обізнаними про вчинення невстановленими досудовим слідством особами злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, який відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, маючи реальну можливість повідомити правоохоронні органи про вчинений злочин, усвідомлюючи протиправний характер своєї бездіяльності, заздалегідь не обіцяно, приховали вчинення тяжкого злочину.
Дії ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 396 КК України, як заздалегідь необіцяне приховування тяжкого злочину.

Суд першої інстанції, дослідивши показання обвинувачених, свідків та долучені прокурором письмові докази, дійшов висновку про недоведеність органом досудового розслідування вчинення ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 3 ст. 332 КК України.
Суд поставив під сумнів показання свідків ОСОБА_20 , оскільки досудовим розслідуванням огляд на місці події або слідчий експеримент за участю останнього не проводився, у зв`язку з чим встановити конкретне місце перетину кордону не уявляється можливим.
Також суд поставив під сумнів показання свідка ОСОБА_15 , оскільки його матір показала, що останній не вміє читати, писати, до школи не ходив, здатен говорити як правду, так і вигадувати, що вказує на те, що його показання можуть бути викривлені, оскільки не співпадають із показаннями ОСОБА_20 .
Показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 є недостатніми для доведення винуватості обвинувачених. При цьому, стороною обвинувачення долучені матеріали про адміністративні правопорушення, в яких зазначено, що обвинувачені перетинали державний кордон України, але у цих матеріалах ОСОБА_17 та ОСОБА_16 не вказані, як свідки. Відсутні й докази службового чергування свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 о 13.00 год. 25.02.2017 р. в районі с. Федорівка, що ставить під сумнів їх безпосереднє спостереження за перетином обвинуваченими кордону.
Суд визнав недопустимими доказами:
- протоколи огляду від 25.02.2017 р., як отриманий внаслідок здійснення процесуальної дії, яка потребувала попереднього дозволу суду, без такого дозволу;
- протокол огляду автомобілів від 28.02.2017 р., оскільки фактичне вилучення автомобілів відбулось 25.02.2017 р., процесуальних документів про вилучення автомобілів не складалось, і доступ до автомобілів був вільний, що не забезпечувало до початку проведення огляду слідчим цілісності та непорушності предметів огляду. При цьому, фактично проведений обшук автомобіля, а не огляд, на що судом 27.02.2017 р. надано дозвіл;
- протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.02.2017 р. із ОСОБА_21 , від 24.03.2017 р. із ОСОБА_15 та від 09.06.2017 р. із ОСОБА_19 , оскільки не відповідають вимогам ст. 228 КПК України необхідності в проведенні впізнання за фотознімками не було, відсутні відомості стосовно процесуального статусу ОСОБА_21 , ОСОБА_15 та ОСОБА_19 , фотознімки мають відмінності у віці та зовнішності, не зазначені ознаки, за якими особи впізнані, стороні захисту не надані дані про дату, час та місце відібрання фотознімків осіб, які підлягали впізнанню;
- протоколи проведення слідчих експериментів від 24.03.2017 р. із ОСОБА_15 , 06.06.2017 р. із ОСОБА_18 , 06.06.2017 р. із ОСОБА_19 , 04.08.2017 р. із ОСОБА_16 , 04.05.2017 р. із ОСОБА_17 вступна частина не містить даних про спеціаліста, який здійснював відеофіксацію слідчого експерименту, відсутні вказівки на долучення до протоколів, як додатку, відеозапису процесуальної дії, а упаковані 5 цифрових відеоносіїв із результатами проведення слідчих експериментів не засвідченні підписами спеціаліста, свідків, понятих, які приймали участь у виготовленні доказу;
- протоколи за результатами здійснення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 00000141 за ч. 3 ст. 204 КК України від 02.03.2017 р., 25.04.2017 р., 27.04.2017 р. та у кримінальному провадженні № 0000048 від 26.05.2017 р. зазначені в цих протоколах ухвали слідчого судді Апеляційного суду Одеської області № 1032т від 09.02.2017 р., № 2671т від 06.04.2017 р., № 2672т від 06.04.2017 р. не відкривались та не надавались стороні захисту для ознайомлення в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, а відкриття їх стороні захисту 27.11.2017 р. під час судового провадження не надало їм статусу допустимих доказів. Крім цього, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж складено в порушення вимог ч. 4 ст. 263 КПК України, не уповноваженим на це підрозділом правоохоронного органу, а тому наведені докази здобуті у не процесуальний спосіб.
Суд зазначив, що навіть у разі визнання допустимими наведених доказів, вони не є достатніми для визнання ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 винуватими у пред`явленому їм обвинуваченні, оскільки не надані докази того, що останні користувались саме тими номерами мобільних операторів, на які надано дозвіл, матеріали не містять висновку фоноскопічної експертизи, суд безпосередньо не дослідив речові докази, а саме телефони та сім карти.
Суд зазначив, що виявлення громадянина Пакистану на території України у супроводі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , не є доказом умислу обвинувачених на незаконне переправлення особи через державний кордон України, а вказівка ОСОБА_9 завезти громадянина Пакистану, який вже перебував на території України, до с. Красні Окни не є доказом його умислу на організацію незаконного переправлення особи через державний кордон України та у керівництві такими діями, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів. Прийнявши до уваги показання ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про те, що вони усвідомлювали про необхідність повідомлення правоохоронних органів про незаконний перетин кордону та свідомо намагалися приховати громадянина Пакистану, суд дійшов висновку, що останні вчинили заздалегідь необіцяне приховування тяжкого злочину, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 396 КК України.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченим, суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ними кримінального правопорушення, наступні характеризуючі дані про особи обвинувачених ОСОБА_9 за місцем мешкання характеризується позитивно, приватний підприємець, має 3 групу інвалідності, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, ОСОБА_11 за місцем мешкання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, ОСОБА_10 за місцем мешкання характеризується позитивно, мешкає із співмешканкою та двома малолітніми дітьми, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинувачених щире каяття, обставин, які б обтяжували покарання, не встановлено.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення та має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких дано Верховною Радою, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р. наголошено на тому, що «суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20.10.2011 р. № 12рп/2011 (справа № 1-31/2011) визнаватися допустимим і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного рішення у справі.
За вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За змістом ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення ухвалюється виправдувальний вирок. Обвинувальний вирок ухвалюється тільки за умов, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення тощо.

Допитані в судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 показали, що 25.02.2017 р. вони повинні були отримати від знайомих придністровців сигарети поблизу кордону, на території України. Прибувши на місце, забрали 4 ящики сигарет, потім дізнались, що більше сигарет не буде, але придністровці на територію України привезли невідомого чоловіка неслов`янської зовнішності, якого попросили доставити до Посольства Пакистану в Україні, на що вони погодились. Обвинувачені розуміли, що невідомий чоловік, якого привезли придністровці, незаконно перетнув кордон України, і про це треба повідомити правоохоронні органи, але вони цього не зробили.
Свідок ОСОБА_20 , допитаний в порядку ч. 1 ст. 225 КПК України, показав, що його привезли до Молдавії, в подальшому незнайомі люди взяли у нього гроші, і оскільки він просив доставити його до посольства Пакистану в Україні, перевозили його машинами. Серед осіб, які його супроводжували, були і обвинувачені, далі вони були затримані прикордонниками.
Постановою Красноокнянського районного суду Одеської області від 28.02.2017 р. ОСОБА_21 притягнутий до адміністративної відповідальності за незаконний перетин державного кордону України.
Отже, обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 були обізнані про незаконне переправлення особи через державний кордон України, а тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, а саме заздалегідь не обіцяного приховування тяжкого злочину.

На підтвердження винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, прокурором в суді першої інстанції, надавався ряд письмових доказів, зокрема: витяг із ЄРДР за № 0000048; ухвали слідчих суддів Красноокнянського районного суду Одеської області від 27.02.2017 р. про дозвіл на огляд легкових автомобілів ВАЗ-21099 та ВАЗ-2107; протокол огляду від 25.02.2017 р., про огляд автомобілів ВАЗ-21099 та ВАЗ-2107; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із свідком ОСОБА_19 09.06.2017 р.; протоколи проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_18 та ОСОБА_19 від 06.06.2017 р.; матеріали справ про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП; протоколи за результатами здійснення негласної слідчої (розшукової) дії в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000048 від 26.05.2017 р.; звіт оперативного кримінального аналізу по кримінальному провадженню за ст. 332 КК України від 21.07.2017 р.; ухвали Апеляційного суду Одеської області № № 2670 т, 2671 т, 2672 т, 2673 т, 2674 т від 06.04.2017 р.; постанова про визнання речовими доказами від 20.07.2017 р., судом допитані, як свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .
Про повторне дослідження наведених доказів, прокурором в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду питання не ставилось, що свідчить про те, що сторона обвинувачення погодилась із правовою оцінкою цих доказів, наданою судом першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, докази, надані стороною обвинувачення, судом першої інстанції досліджено в повному обсязі, їм надана належна правова оцінка, а відтак апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для повторного дослідження цих доказів.

Разом з тим, прокурор, зважаючи на те, що судом надана невірна правова оцінка іншим дослідженим судом першої інстанції доказам, просив апеляційний суд повторно дослідити: протоколи оглядів від 27.02.2017 р. та 28.02.2017 р., про огляд автомобілів ВАЗ-21099 та ВАЗ-2107; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із ОСОБА_21 від 26.02.2017 р., із ОСОБА_15 від 24.03.2017 р.; протоколи проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_15 24.03.2017 р., ОСОБА_16 04.08.2017 р., ОСОБА_17 04.05.2017 р. з відеодисками; протоколи за результатами здійснення негласної слідчої (розшукової) дії в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 00000141 від 02.03.2017 р., 25.04.2017 р., 27.04.2017 р.; ухвали Апеляційного суду Одеської області від 07.04.2017 р. та 12.06.2017 р. про надання дозволу на використання протоколів негласних слідчих (розшукових) дії, отриманих у ході досудового розслідування по кримінальному провадженню № 00000141 та в рамках кримінального провадження № 0000048 від 25.02.2017 р.; ухвалу Апеляційного суду Одеської області № 1032 т про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж відносно ОСОБА_9 ; листи Котовської місцевої прокуратури до СУ ГУ ДФС та ОРУ ПдРУ; ухвалу слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03.07.2017 р. про надання тимчасового доступу до речей і документів; протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 20.07.2017 р.; матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_20 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП; повторно допитати свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та, в порядку ч. 1 ст. 225 КПК України, оголосити показання свідка ОСОБА_20 .

Перевіркою матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено наступне.

Сторона обвинувачення вважає, що протоколи огляду від 27.02.2017 р. та 28.02.2017 р. є належними і допустимими доказами винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 237 КПК України, огляд місцевості, приміщення, речей та документів проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. В той час, як обшук, відповідно до положень ст. 234 КПК України, проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.
Зміст протоколів огляду від 27.02.2017 р. та 28.02.2017 р., в ході яких ніби-то проводився огляд автомобілів ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідчить про те, що внаслідок вказаних слідчих дій, проводився не огляд, а обшук, оскільки відкривались автомобілі, багажне відділення, речові ящики, вилучалось виявлене в автомобілях майно. При цьому, з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку до слідчого судді орган досудового розслідування не звертався.
За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недопустимість, як доказів протоколів огляду від 27.02.2017 р та 28.02.2017 р.

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про недопустимість, як доказів, протоколів пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 26.02.2017 р., 24.03.2017 р. та 09.06.2017 р., виходячи з наступного.
В ст. ст. 223, 228 КПК України містяться вимоги проведення пред`явлення особи для впізнання, зокрема, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. За необхідності, впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.
В порушення наведених вимог, слідчий провів впізнання за фотознімками, не зважаючи на те, що підстав для його проведення не було, через те, що місцезнаходження всіх осіб, які підлягали впізнанню, органу досудового розслідування було відоме. Крім цього, протоколи не містять докладного опису ознак осіб, яких впізнавали, представлені для впізнання на фотознімках особи мають різкі відмінності, як у віці, так і зовнішності, мають не чіткі зображення, відсутні й дані про те, що на знімках зображені саме ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а не інші особи.

Оцінюючи зміст протоколів проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_15 24.03.2017 р., ОСОБА_18 06.06.2017 р., ОСОБА_19 06.06.2017 р., ОСОБА_16 04.08.2017 р., та ОСОБА_17 04.05.2017 р., апеляційний суд згодний з висновком суду першої інстанції про недопустимість цих доказів, через те, що слідчим при проведенні вказаних слідчих експериментів не дотримано вимог ст. 240 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, який проводиться шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події проведення необхідних дослідів чи випробувань.
В порушення наведених вимог, слідчий експеримент фактично проведений з метою відібрання на місцевості показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 . Крім наведеного, протоколи складені з порушенням вимог фіксування кримінального провадження, передбачених у ст. ст. 104, 105, 106 КПК України.

Обвинувачення будується і на доказах, отриманих в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме даних протоколів негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні за № 00000141 від 02.03.2017 р., 25.04.2017 р., 27.04.2017 р. та у кримінальному провадженні за № 0000048 від 26.05.2017 р., які визнані судом першої інстанції недопустимими, через не відкриття стороні захисту ухвал слідчих суддів, які стали підставою для їх проведення.
Прокурор стверджує про наявність об`єктивних причин, які, на його думку, унеможливили відкриття стороні захисту ухвал слідчих суддів, якими наданий дозвіл на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, з приводу чого апеляційний суд доходить наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або у сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Отже, законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.
Для доведення допустимості результатів негласних слідчих (розшукових) дій мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій.
За ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Системне тлумачення положень ст. 290 КПК України дає підстави вважати, що відкриття матеріалів кримінального провадження відбувається саме на стадії досудового розслідування до моменту направлення обвинувального акта на розгляд суду, за винятком випадків прямо передбачених кримінальним процесуальним законом, зокрема ст. 330 КПК України.
Документи, які стали правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій (зокрема, не розсекречені на момент звернення до суду з обвинувальним актом), не можуть вважатися додатковими матеріалами до результатів проведених негласних слідчих (розшукових) дій, отриманими до або під час судового розгляду, оскільки є їх частиною.
Ці процесуальні рішення є правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій з огляду на їх функціональне призначення стосовно підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.
Враховуючи, що негласні слідчі (розшукові) дії проводяться під час досудового розслідування за ініціативою сторони обвинувачення, ця сторона має їх у своєму розпорядженні, зокрема прокурор, як процесуальний керівник цього розслідування.
Що стосується процесуальних документів, які мають гриф секретності, то за змістом ст. ст. 85, 92, 290 КПК України прокурор процесуальний керівник, зобов`язаний під час досудового розслідування заздалегідь ініціювати процедуру їх розсекречення одночасно з результатами негласних слідчих (розшукових) дій і забезпечити відкриття цих документів на етапі закінчення досудового розслідування.
Європейський суд у Рішенні від 05 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви» (скарга № 74420/01) наголошував, що докази, одержані за допомогою застосування спеціальних методів розслідування, можуть вважатися допустимими за умови наявності адекватних і достатніх гарантій проти зловживань, зокрема чіткого та передбачуваного порядку санкціонування, здійснення відповідних оперативно-слідчих заходів та контролю за ними (рішення від 06.09.1978 р. у справі «Класс та інші проти Німеччини», від 26.10.2006 р. у справі «Худобін проти Росії» (скарга № 59696/00).
Як зазначив Суд у Рішенні «Раманаускас проти Литви», питання щодо допустимості доказів у справі це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам.
Великою Палатою Верховного Суду були сформульовані висновки щодо застосування норм права, передбачених ст. 290 КПК України.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду постановою від 16.10.2019 р. у справі 640/6847/15-к (провадження № 13-43кс19) уточнила висновки щодо застосування норми права, зроблені раніше у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. у провадженні № 13-37кс18, акцентувавши увагу на тому, що сторона обвинувачення повинна вживати необхідних і достатніх заходів для розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, з метою їх надання стороні захисту, і виконувати в такий спосіб вимоги щодо відкриття матеріалів іншій стороні відповідно до ст. 290 КПК України.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що, якщо сторона обвинувачення не вживала необхідних і своєчасних заходів, спрямованих на розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК України. У разі, коли відповідні процесуальні документи були отримані стороною обвинувачення після передачі обвинувального акта до суду, то вона зобов`язана здійснити їх відкриття згідно з ч. 11 ст. 290 КПК України.
Якщо процесуальні документи, які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій (в тому числі ухвала слідчого судді) були надані суду під час судового розгляду і стороні захисту у змагальному процесі була забезпечена можливість довести перед судом свої аргументи щодо допустимості відомостей, отриманих у результаті негласних слідчих (розшукових) дій, в сукупності із оцінкою правової підстави для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, то суд повинен оцінити отримані докази та вирішити питання про їх допустимість.
Якщо сторона обвинувачення вжила всіх необхідних та залежних від неї заходів, спрямованих на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, однак вони не були розсекречені до моменту передачі справи у суд з причин, що не залежали від волі або процесуальної поведінки прокурора, то в такому разі порушень вимог ст. 290 КПК України з боку сторони обвинувачення немає. Суд має оцінити докази, отримані в результаті негласних слідчих (розшукових) дій в комплексі із розсекреченими процесуальними документами, які стали підставою для їх проведення, та не повинен автоматично визнавати такі докази недопустимими.
На порушення цих вимог, до направлення обвинувального акту до суду у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 сторона обвинувачення не відкрила стороні захисту всі документи, які стали правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвали слідчого судді).
Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що стороною обвинувачення вживались дієві заходи для розсекречення ухвал слідчого судді апеляційного суду з метою надання їх стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України, й про те, що вони не були розсекречені до моменту передачі справи у суд з причин, що не залежали від волі або процесуальної поведінки прокурора. Не надано таких даних і суду апеляційної інстанції.
Відповідно матеріалам кримінального провадження, відкриття матеріалів досудового розслідування та надання доступу до них стороні захисту відбулось 08.08.2017 р., до суду з обвинувальним актом прокурор звернувся 10.08.2017 р.
За розсекреченням матеріалів досудового розслідування, зокрема ухвал Апеляційного суду Одеської області № 2671т та № 2672т від 06.04.2017 р. прокурор звернувся 14.07.2017 р., а за ухвалою Апеляційного суду Одеської області № 1032т від 09.02.2017 р. 30.08.2017 р., тобто вже після виконання вимог ст. 290 КПК України.
Внаслідок цих обставин, розсекречення відповідних ухвал слідчих суддів та ознайомлення з ними сторони захисту відбулось лише 27.11.2017 р. та 19.04.2018 р. під час судового розгляду кримінального проваадження
При цьому, слід зауважити, що самі протоколи негласних слідчих (розшукових) дій, складені на підставі ухвал Апеляційного суду Одеської області, розсекречені 09.03.2017 р. та 07.06.2017 р., тобто задовго до завершення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.
З урахуванням наведеного, оцінюючи представлені стороною обвинувачення докази у виді протоколів за результатами проведенні негласних слідчих (розшукових) дій, з точки зору їх допустимості, то в даному випадку, апеляційний суд не вбачає підстав відступати від усталеної практики Європейського суду з прав людини, правових висновків Верховного Суду та норм кримінального процесуального закону, а тому висновки суду першої інстанції про недопустимість, як доказів наведених протоколів через не відкриття стороні захисту ухвал слідчих суддів, якими наданий дозвіл на проведення таких слідчих (розшукових) дій є вірними.

Що стосується ухвали слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03.07.2017 р. про надання тимчасового доступу до речей і документів та протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 20.07.2017 р., то вказані документи містять дані на підтвердження законності проведення певних слідчих дій, а саме отримання інформації по вхідним та вихідним дзвінкам, здійснених з відповідних мобільних телефонів, але не є інформацією, яка б підтверджувала винуватість обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Звіт оперативного кримінального аналізу по кримінальному провадженню, за ст. 332 КК України, складений на підставі наведених документів, визнаний судом недопустимим, і питання про його дослідження прокурор в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду не ставив.

Доводи прокурора про те, що допитаний, в порядку ст. 225 КПК України, свідок ОСОБА_20 , показав про те, що він саме із обвинуваченими перетнув кордон України, не можуть прийматись до уваги, оскільки, перетин відбувався вночі, останній є громадянином іншої держави, на місцевості не орієнтувався, а отже такі висновки свідка, є суто суб`єктивною думкою, яка не підтверджується будь-якими іншими доказами.

Стосовно показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , на які сторона обвинувачення посилається, як на доказ винуватості обвинувачених, то суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги показання цих свідків, оскільки ОСОБА_15 , є особою, яка отримала післяродову травму, не вміє читати та писати, зі слів матері здатен вигадувати, доказів того, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які на той час обіймали посади в Державній Прикордонній Службі України, 25.02.2017 р. близько 13.00 год. чергували в районі с. Федосіївка Окнянського району Одеської області стороною обвинувачення не надано. Крім того, стороною обвинувачення надані матеріали справ про адміністративні правопорушення, згідно яким ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_21 перетнули державний кордон, очевидцями вказаного адміністративного правопорушення були співробітники Державної Прикордонної Служби України ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які особисто бачили перетин кордону, проте ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у протоколі не зазначені.
За цих обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про перетин обвинуваченими кордону України, є сумнівними.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про огляд місцевості.
Але, положеннями ч. 1 ст. 361 КПК України передбачено, що у виняткових випадках суд, визнавши за необхідне оглянути певне місце, проводить огляд за участю учасників судового провадження.
Клопотання прокурора про огляд місцевості мотивоване було тим, що суд на місці повинен був впевнитись у тому, що обвинувачені дійсно перетнули державний кордон, але разом з тим, конкретного місця перетину кордону впродовж судового розгляду дослідженими доказами не встановлено, оскільки події відбувались вночі, і, обвинувачені на місці події не затримувались.
Крім цього, з дати подій, які відбулись на території біля с. Феодосівка Окнянського району Одеської області в районі інформаційного покажчика № 5/109 (25.02.2017 р.), до дня заявлення прокурором клопотання про огляд місцевості (07.02.2019 р.) минуло майже 2 роки, а відтак, в даному випадку за минуванням значного часу, проведення такого огляду було б недоцільним, при цьому, сам прокурор зазначав, що територія має складний рельєф і постійно змінюється.
З огляду на наведені обставини, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання прокурора про огляд місцевості, прийнято у відповідності до діючого законодавства.

Не заслуговують на увагу й доводи прокурора про безпідставну відмову суду у задоволенні клопотання про одночасний та повторний допит обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 .
Відповідно до положень ч. ч. 14, 15 ст. 352 КПК України свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався. Суд має право призначити одночасний допит двох чи більше вже допитаних учасників кримінального провадження (свідків, потерпілих, обвинувачених) для з`ясування причин розбіжності в їхніх показаннях.
Як стверджує прокурор, обвинувачені показали про нові обставини, а саме про перенесення ними коробок з цигарками, які, на його думку, не узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , проте ці обставини не стосуються обставин інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, пов`язаного із незаконним переправленням особи через державний кордон України, у зв`язку з чим, істотного значення для даного кримінального провадження вказані обставини не мають. Підтвердити або спростувати ці обставини, на даний час неможливо, оскільки обвинувачені безпосередньо на місці вчинення кримінального правопорушення перетину кордону із громадянином іншої держави, сумками та коробками не затримувались, огляд місця події не проводився.

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про те, що суду стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, оскільки протоколи пред`явлення особи для впізнання та проведення слідчих експериментів зібрані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, стороною обвинувачення не відкривались стороні захисту документи, які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а показання свідків є суперечливими і викликають сумніви у своїй правдивості.
Апеляційний суд вважає, що вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст. 370 КПК України. На переконання апеляційного суду, він ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінки доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібрані докази з точки зору достатності та взаємозв`язку, та вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, визнавши пред`явлене ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обвинувачення за ч. 3 ст. 332 КК України недоведеним.
Тобто суд першої інстанції прийняв рішення, яке повністю відповідає вимогам ст. ст. 7, 8, 9 КПК України.

Посилаючись на наявність невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, на підставі яких вирок відносно обвинувачених підлягав би скасуванню, прокурор в апеляційній скарзі не наводить належних та обґрунтованих доводів на підтвердження таких порушень, натомість по суті дає власну оцінку доказам винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на відміну від оцінки, наданої судом першої інстанції, і не обґрунтовує наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на підставі яких вирок суду відносно останніх підлягав би безумовному скасуванню. Не навів таких підстав прокурор і під час апеляційного розгляду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені у ст. 412 КПК України, і які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин, доводи прокурора про дослідження судом першої інстанції доказів сторони обвинувачення неповно, не в їх сукупності та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваного вироку, у зв`язку з чим апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність, вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для скасування вироку і ухвалення нового вироку відносно обвинувачених не має, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Любашівського районного суду Одеської області від 25 березня 2019 року відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Котовської місцевої прокуратури Одеської області без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ ____________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3