ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника- ОСОБА_8
підсудного ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року задоволено клопотання прокурора та продовжено підсудному ОСОБА_9 строк тримання під вартою на 60 днів до 21.02.2021 року.

Обвинувачений та його захисник, не погодившись з ухвалою суду, подали апеляційні скарги в якій просять ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року скасувати та звільнити ОСОБА_9 з-під варти.

Захисник зазначає, що міра запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувалася, в ухвалах суд зазначав одні і ті ж обставини, жодних нових підстав суд не наводив, чим порушив п.п. 1, 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суд не оцінив конкретні факти, не розглянув можливості застосування інших запобіжних заходів. З моменту фактичного затримання з 20.05.2012 року ОСОБА_9 протягом 8 років 8 місяців залишається під вартою. Максимально допустимий строк тримання під вартою закінчився. З урахуванням закону від 26.11.2015 року № 838-111 особа повинна бути звільнена з-під варти.

ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі вказує, що ухвала суду є незаконною та такою що порушує його права, оскільки з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України він вже відбув максимально можливий строк покарання. Єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою на яку вказує суд, є тяжкість пред`явленого обвинувачення. Крім того, вказує, що прокурором недоведено жодних підстав для тримання його під вартою та ризиків пов`язаних із зміною міри запобіжного заходу.

Вислухавши доповідь судді, доводи підсудного та його захисника на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до ст. 274 КПК України /в редакції 1960 року/, під час розгляду справи суд, при наявності до того підстав, може своєю ухвалою (постановою) змінити, скасувати або обрати запобіжний захід відносно підсудного. При обранні запобіжного заходу у вигляді застави або тримання під вартою суд повинен керуватись відповідними статтями Глави 13 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 148 КПК України /в редакції 1960 року/ запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений (підсудний) буде намагатися ухилитися від слідства та суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність.

Відповідно до ст. 150 КПК України /в редакції 1960 року/ при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу крім обставин, зазначених у статті 148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.

В силу ч. 1 ст. 155 КПК України / в редакції 1960 року / взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано у справах про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 КПК України /в редакції 1960 року/ запобіжний захід скасовується або змінюється, коли відпаде необхідність у запобіжному заході або в раніше застосованому запобіжному заході.

Як убачається з матеріалів справи, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підсудного ОСОБА_9 суд першої інстанції послався на те, що продовжують існувати раніше встановлені ризики, передбачені ст. 148 КПК України /в редакції 1960 року/.

Так, існує висока ймовірність переховування підсудного від суду, зважаючи на передбачене суворе покарання за інкриміновані підсудному ОСОБА_9 тяжкі та особливо тяжкі злочини, один з яких передбачає довічне позбавлення волі.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави, в зв`язку з наявністю яких був обраний підсудному даний запобіжний захід не відпали, а ризики, передбачені ст. 148 КПК України /в редакції 1960 року/ не зменшилися.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно підсудного більш м`якого запобіжного заходу, як про те ставляться питання в поданих апеляціях, оскільки вони об`єктивно не спроможні запобігти наведеним ризикам за відсутності цілодобового контролю за належною процесуальною поведінкою підсудного.

Так, особисте зобов`язання, підписка про не виїзд та застава, не можуть бути застосовані до підсудного, враховуючи наявні в матеріалах кримінального провадження дані про особу підсудного, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, спрямованих проти життя та здоров`я потерпілих.

Доводи апеляції захисника про тривале перебування під вартою ОСОБА_9 - не спростовують висновків суду про наявність зазначених вище ризиків та необхідності продовження строку тримання під вартою.

Безпідставними є твердження апелянтів про те, що ОСОБА_9 вже відбув максимально можливий строк покарання. Положення ч. 5 ст. 72 КК України можуть бути застосовані до особи стосовно якої ухвалено обвинувальний вирок та призначено відповідне покарання. Крім того, санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає в тому числі і покарання у виді довічного позбавлення волі. Враховуючи, що на даний час вирок щодо ОСОБА_9 не ухвалено, таким чином колегія суддів позбавлена можливості застосовувати положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 року № 838-111.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_9 перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою має забезпечити виконання підсудним ОСОБА_9 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись Главами 25-28,ст. 375 КПК України в редакції 1960 року, ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги підсудного ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 його в інтересах - залишити без задоволення, а ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою - без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4