Справа № 761/5829/21
Провадження № 1-кс/761/4164/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001413 від 18.02.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 190, ст. 356 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло вищевказане клопотання, яке мотивовано тим, що слідчим управлінням ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001413 від 18.02.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 190, ст. 356 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що службові особи ТОВ «Мегаінвест Сервіс» разом з іншими невстановленими особами шляхом обману заволоділи нерухомим майном ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Так, 28.11.2007 між Ісламом Тарікулом та АКБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 0 на суму 125 000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 .
У цей же день 28.11.2007 з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором квартира була передана в іпотеку АКІБ « УкрСиббанк» за договором іпотеки №71190.
19 грудня 2012 року між ОСОБА_13 та ПУАТ «Дельта Банк» був укладений договір про відступлення прав вимоги, відповідного якого до банку перейшли права вимоги по кредитному договору, а також укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № 0, яким продовжено строк договору ще на 6 років до 2033 року.
04 лютого 2020 року ПУАТ «ДельтаБанк» уклало договір із ТОВ «Мегаінвестсервірс», за яким право вимоги перейшло до ТОВ «Мегаінвестсервіс»
14 лютого 2020 року директор ТОВ «Мегаінвестсервіс» ОСОБА_14 , відчужив вказану квартиру ОСОБА_15 , водночас повідомлення про укладення вказаного договору іпотекодавцю не надсилав.
В подальшому 09.06.2020 через ДП «Сетам» приватний виконавець ОСОБА_16 виставив вказану квартиру на електронні торги де вона була придбана ОСОБА_17 .
Разом з тим, допитаний як потерпілий чоловік ОСОБА_18 , ОСОБА_10 зазначив що він ні особисто, ні його дружина не отримували жодної вимоги про порушення зобов`язання за кредитним договором та звернення на стягнення на предмет іпотеки, також не надходило повідомлення про наміри нового іпотеко держателя укласти відповідний договір.
08 грудня 2020 року квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.
У зв`язку з викладеним вище, у органу досудового розслідування виникла необхідність у забороні на користування річчю, яку визнано речовим доказом, тим самим у накладенні арешту на майно з метою збереження речових доказів.
Прокурор ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, вказавши, що клопотання підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити.
Враховуючи те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт не було тимчасово вилучене та розгляд справи без повідомлення власника є необхідним з метою забезпечення арешту майна, слідчий суддя дійшла висновку про розгляд вищевказаного клопотання без повідомлення власника майна.
Дослідивши доводи клопотання й додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшла до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів клопотання, СУ ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001413 від 18.02.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 190, ст. 356 КК України.
Статтею 131 КПК України, арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, який в силу ч. 3 ст. 132 КПК України застосовується у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.
Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя враховує, що наданими прокурором матеріалами, достатньою мірою підтверджується наявність факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 190, ст. 356 КК України.
Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК України застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Абзацом другим зазначеної статті визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт на квартиру АДРЕСА_1 з метою збереження речових доказів.
Постановою слідчого від 08.12.2021 вищезазначену квартиру визнано речовим доказом.
Разом з тим вважаю, що постанова слідчого про визнання речових доказів від 08.12.2019 носить суто формальний характер, оскільки в самій постанові не надана оцінка даному об`єкту нерухомості та його відповідності положенням статті 98 КПК України, а також не обґрунтовано його значення для даного кримінального провадження.
Відповідно до матеріалів, долучених до клопотання, зокрема у витягу з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.
Диспозиція розслідуваної статті 356 КК України передбачає самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.
Однак, прокурором не доведено наявність спору правомірності вчинення дій та заподіяння значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника та не надано належних та допустимих доказів вчинення самоправства в розумінні статті 356 КК України.
?З огляду на викладене, прокурором не доведено трьох складових, передбачених частиною третьою статті 132 КПК України, а саме: обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості, підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи та існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання у кримінальному провадженні, в якому прокурор просить застосувати захід забезпечення у вигляді арешту майна.
Згідно ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
За таких обставин, слідчий суддя не вбачає законних підстав для задоволення клопотання слідчого про арешт майна.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 94, 98, 170,171, 172, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001413 від 18.02.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 190, ст. 356 КК України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1