Єдиний унікальний номер судової справи 201/5659/21
Номер провадження 1-кп/201/737/2021
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000677 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000677 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, який надійшов до суду 08 червня 2021 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 червня 2021 року призначено підготовче судове засідання за вказаним обвинувальним актом на 30 червня 2021 року.

Водночас, 11 червня 2021 року до канцелярії суду від прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 надійшла інформація про перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в умовах в СІЗО № 3 на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких умов, судом вжито всіх необхідних заходів щодо організації доставки обвинуваченого ОСОБА_5 у підготовче судове засідання, однак на відповідні вимоги про доставку останнього на адресу суду 26 липня 2021 року надійшло повідомлення з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» про те, що ОСОБА_5 22 червня 2021 року звільнений з-під варти у зв`язку із внесенням застави.

При цьому, під час підготовчого провадження захисник обвинуваченого ОСОБА_4 повідомив про те, що його підзахисний ОСОБА_5 не проживав за адресою, вказаною в обвинувальному акті, як місце мешкання останнього, на даний час зв`язку із ОСОБА_5 він не має.

За таких обставин, з метою належного повідомлення обвинуваченого ОСОБА_5 про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання, стороні обвинувачення були надані повістки про виклик до суду для вручення обвинуваченому.

Як повідомив у підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 , повістки про виклик до суду обвинуваченому ОСОБА_5 не вручені, оскільки останній за вказаною в обвинувальному акті адресою: АДРЕСА_2 , не проживає і місце його знаходження невідомо.

При цьому, прокурор ОСОБА_3 підтвердив той факт, що під час досудового розслідування місце мешкання обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено слідчим лише зі слів останнього, жодних документів на підтвердження факту проживання обвинуваченого за вказаною в обвинувальному акті адресою матеріали кримінального провадження не містять.

Водночас, прокурор ОСОБА_3 зазначив, що під час досудового розслідування іншого кримінального провадження органом досудового розслідування встановлено іншу адресу мешкання обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме: АДРЕСА_3 , яка не збігається із вказаною в обвинувальному акті адресою, як місце мешкання обвинуваченого.

Разом із цим, прокурор ОСОБА_3 повідомив, що ймовірно обвинувачений ОСОБА_5 може проживати і за адресою: АДРЕСА_4 .

Натомість, жодних документів на підтвердження факту проживання обвинуваченого ОСОБА_5 за будь-якою названою ним адресою, суду не надав.

Отже, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 не проживає за вказаною в обвинувальному акті адресою, що підтверджено стороною обвинувачення у судовому засіданні, суд позбавлений об`єктивної можливості вжити передбачених нормами діючого Кримінального процесуального кодексу України заходів щодо належного повідомлення обвинуваченого ОСОБА_5 про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання, та прийняття, у разі ухилення останнього від явки до суду, відповідного судового рішення про здійснення його примусового приводу, при цьому, встановлення місця знаходження обвинуваченого за іншими названими прокурором адресами, де ймовірно може проживати ОСОБА_5 , до компетенції суду, з процесуальної точки зору, не входить.

За наведених обставин, судом поставлено на обговорення питання про повернення обвинувального акту прокурору, з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 висловив думку про необхідність повернення прокурору обвинувального акту відносно ОСОБА_5 через невідповідність його вимогам КПК України, оскільки його підзахисний не проживає і не проживав за адресою, зазначеною в обвинувальному акті, як місце мешкання останнього.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що підстави для повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_5 відсутні, просив надати йому час для встановлення місцезнаходження обвинуваченого, оскільки в матеріалах досудового розслідування слідчим вказано чотири різні адреси проживання обвинуваченого ОСОБА_5 і він буде намагатися встановити дійсне місце мешкання обвинуваченого для вручення судової повістки.

Заслухавши думку прокурора, захисника, дослідивши зміст наданого суду обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, суд приходить до висновку про неможливість призначення судового розгляду за цим обвинувальним актом, з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), перелік яких є вичерпним згідно із законом.

Органом досудового в обвинувальному акті зазначено місце проживання обвинуваченого ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, під час підготовчого провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 за вказаною в обвинувальному акті адресою не проживає, про що повідомив захисник ОСОБА_4 та підтвердив прокурор ОСОБА_3 , який саме з цих підстав не вручив судову повістку обвинуваченому.

Також прокурор ОСОБА_3 підтвердив у судовому засіданні і той факт, що вказана в обвинувальному акті адреса, як місце проживання ОСОБА_5 , встановлена слідчим лише зі слів обвинуваченого і жодного підтвердження того факту, що останній дійсно проживав або ж проживає за цією адресою, матеріали досудового розслідування не містять.

Водночас, прокурор ОСОБА_3 посилався на те, що під час досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження і в рамках іншого встановлені інші адреси ймовірного проживання обвинуваченого ОСОБА_5 , однак, жодних документів на підтвердження факту проживання останнього за будь-якою названою ним адресою, не надав.

Така позиція сторони обвинувачення зайвий раз свідчить про порушення органом досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону щодо встановлення відомостей стосовно підозрюваного, яким так і не було встановлене дійсне місце проживання ОСОБА_5 , що, у свою чергу, зумовило недотримання вимог п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України при складанні обвинувального акту та зазначення в ньому адреси місця проживання обвинуваченого, яка не відповідає дійсності.

Наведені обставини позбавляють суд об`єктивної можливості належного повідомлення обвинуваченого ОСОБА_5 про дату та час підготовчого судового засідання та здійснення виклику до суду, у тому числі, забезпечення явки останнього шляхом застосування до нього примусового приводу, і, як наслідок, здійснити проведення судового провадження у розумні строки.

Разом з тим, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження проведене за правилами, передбаченими Главою 25 КПК України, як проступок.

Водночас, у формулюванні обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, вказано, що ОСОБА_5 «…шляхом вільного доступу, приспустив переднє водійське скло, та проник до салону автомобіля «Газель Дует», державний номерний знак НОМЕР_1 , звідки викрав майно, яке належить ОСОБА_6 ….».

Отже, виходячи з викладу фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального проступку, слідує, що останній, за версією слідства, вчинив таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_6 шляхом проникнення до салону автомобіля.

При цьому, питання щодо наявності кваліфікуючої ознаки крадіжки - «проникнення у сховище» було предметом вирішення об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка в постанові 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к, провадження № 51-2436кмо18) акцентувала увагу на тому, що у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 листопада 2009 року, під сховищем пропонувалося розуміти «певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо».

Схоже визначення поняття «сховище» міститься у постанові Верховного Суду України від 31 січня 2013 року в справі №5-33кс12: «під поняттям «сховище» слід розуміти певні місця чи ділянки території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які обладнані огорожею чи технічними засобами або забезпечені іншої охороною: пересувні автолавки, рефрижератори, контейнери, сейфи та інші сховища».

Відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів сховище - це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Тобто до сховища (незалежно від ознаки стаціонарності) мають бути віднесені місця чи ділянки, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають властиві для цього конструктивні ознаки, які забезпечують охорону від доступу до них сторонніх осіб.

За визначенням, передбаченим ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-III, автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

При цьому легковий автомобіль - автомобіль з кількістю місць для сидіння не більше дев`яти, з місцем водія включно, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів та їх багажу із забезпеченням необхідного комфорту та безпеки (п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306).

Одночасно салони та багажні відділення автомобілів, зокрема і легкових, дозволять використовувати їх з урахуванням особливостей конструкції, як для перевезення пасажирів та їх багажу, так і для постійного чи тимчасового зберігання майна володільця транспортного засобу.

Таким чином наявність засобів охорони транспортного засобу, у тому числі і технічних, що обмежують вільний доступ сторонніх осіб до майна, що знаходиться в салоні або багажному відділенні автомобіля, свідчить про наявність ознак сховища, яке є володінням особи.

Під проникненням слід розуміти незаконне вторгнення у сховище будь-яким способом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 18 квітня 2018 року (справа №569/1111/16-к, провадження №13-14кс18) при вирішення питання про наявність чи відсутність ознаки «проникнення» вказала, що як правильно зазначається в постанові ВСУ від 15 листопада 2012 року в справі №5-15кс12в, при здійсненні такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

З огляду на зазначене, з урахуванням конкретних обставин провадження незаконне потрапляння сторонніх осіб до салону та багажного відділення автомобіля шляхом подолання різним способом засобів охорони від вільного доступу, у тому числі технічних, здійснене з метою викрадення майна, що там зберігається, складає ознаку незаконного проникнення до володіння особи сховища.

Колегія суддів Кримінального касаційного суду Верховного Суду у своїй постанові від 17 березня 2020 року дійшла висновку про те, що салони та/або багажні відділення автомобілів, можуть бути віднесені за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з їх конструктивних особливостей, наявності пристосувань чи засобів охорони, у тому числі технічних, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказані місця як такі, що мають, окрім іншого, призначення для постійного або тимчасового зберігання майна (тобто є сховищем).

Таким чином, виходячи з викладеного, дії ОСОБА_5 мають бути кваліфіковані, як кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою проникнення у сховище, що, у свою чергу, виключає проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадження за правилами, передбаченими Главою 25 КПК України, як проступок.

Отже, за наведених підстав, виклад фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального проступку не відповідає правовій кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України, адже, вочевидь, у діях останнього наявна кваліфікуюча ознака проникнення у сховище, про що також вказано у формулюванні висунутого ОСОБА_5 обвинувачення.

Наведені вище порушення вимог кримінального процесуального закону позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки є суттєвими і не можуть бути усунені під час судового розгляду.

За таких обставин, суд вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000677 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України повернути прокурору Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, п. п. 2, 5 ч. 2 ст. 291 цього кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000677 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України повернути прокурору Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 18 годині 00 хвилин 12 серпня 2021 року.

Суддя ОСОБА_1