Справа № 752/1891/21
Провадження №: 1-в/752/139/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.03.2021 м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
засудженого ОСОБА_3
розглянувши з залі судового засідання у місті Києві клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого до довічного позбавлення волі

ВСТАНОВИВ:

07.06.2004 Апеляційний суд Автономної Республіки Крим виніс вирок про визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні злочинів за п. а, з ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України (в редакції 2001 року), ч. 3 ст. 189 КК України (в редакції 2001 року), ч. 1 ст. 223 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року). З урахуванням ухвали Верхового суду України від 23.12.2004 ОСОБА_3 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

09.06.2016 Ізяславським районним судом Хмельницької області постановлено ухвалу № 675/973/16-к, якою задоволено клопотання засудженого та зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 11.06.2002 по 23.12.2004 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_3 станом на час вирішення заявленого ним клопотання перебуває у Державній установі Київській слідчий ізолятор та звернувся до Апеляційного суду міста Києва з клопотанням від 22.12.2020 в порядку ст. 537, 539 КПК України, в якому заявлено такі вимоги:

- розглянути клопотання та визначити підсудність його розгляду в будь-якому районному суді міста Києва;

- прийняти клопотання і відкрити провадження;

- витребувати матеріали особистої справи для їх дослідження у судовому засіданні;

- розглянути клопотання та звільнити засудженого умовно-достроково;

- розгляд клопотання провести за участі особи, про що повідомити адміністрацію Державної установи Київський слідчий ізолятор.

04.01.2021 Київським апеляційним судом постановлено ухвалу № 11-кс/824/18/2020, якою клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від покарання за вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 07.06.2004 направлено до Голосіївського районного суду міста Києва.

Для розгляду описаного клопотання Голосіївським районним судом міста Києва призначено судове засідання за участю засудженого та викликом прокурора.

У судовому засіданні 29.01.2021 заслухано по суті клопотання засудженого, його пояснення та обґрунтування підставі і мотивів звернення до суду, залучено до матеріалів справи документи, які надав ОСОБА_3 на підтвердження своїх доводів та відкладено судове засідання на 19.02.2012 у зв`язку з неявкою прокурора.

19.02.2021 судом також надано слово засудженому, який продовжив надавати документи, які стосуються його особи та містять характеризуючи дані щодо нього, та який доповнив свій попередній виступ щодо наявності передумов для його умовно-дострокового звільнення. За наслідками засідання судом оголошено перерву до 02.03.2021 з огляду на задоволення відповідного клопотання прокурора, мотивованого неможливістю забезпечення явки до суду.

У судове засідання, призначене на 02.03.2021, прокурор не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв, клопотань, пояснень до суду від відповідного прокурора (Прокуратури Автономної Республіки Крим) до суду не надходило.

Заслухавши думку засудженого, суд на місці ухвалив провести судове засідання з розгляду клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання за відсутності прокурора з метою уникнення необґрунтованого затягування розумних строків на вирішення питання, пов`язаного з виконання вироку, та уникнення затягування строку перебування засудженим у невизначеності щодо долі заявленого ним клопотання і відповідних його процесуальних прав.

В ході судових засідань, що відбулися в межах розгляду заявленого клопотання, засуджений підтримав свої вимоги, надав ґрунтовні і мотивовані пояснення щодо наявності підстав для його умовно-дострокового звільнення, стислий зміст яких виклав письмово (відповідні звернення залучено до матеріалів справи), посилався на практику Європейського суду з прав людини у подібних правовідносинах, надав документи, що стосуються його характеризуючи ознак, його особистості у тому числі щодо творчого та духовного розвитку, освітнього рівня, сімейного статусу (наявність дружини та дитини), соціальних зв`язків та можливості працевлаштування на волі, його можливої значимості для держави в умовах військової агресії з боку Російської Федерації, як-то з питань працевлаштування професійних льотчиків, залучення коштів держав-партнерів України на міжнародній арені на розбудову повітряних сил тощо. Також ОСОБА_3 надано суду документи на підтвердження того, що особи, визнані потерпілими у кримінальній справі, в якій його було засуджено до довічного позбавлення волі, неодноразово ініціювали перед судом питання про перегляд вироку від 07.06.2004 за нововиявленими обставинами та ін.

Так, згідно з поданим клопотанням засуджений просить звільнити його умовно-достроково з урахуванням вже відбутого покарання, строк якого, за підрахунками ОСОБА_3 становить понад 21 рік, що відповідно до проєкту Закону України Про внесееня змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини (реєстраційний номер 4049) та з урахуванням проєкту Закону України Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення окремим категоріям засуджених осіб права на правосудний вирок.

Зокрема ОСОБА_3 наголошував на тому, що відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, де передбачено, що України не може використовувати внутрішнє/національне законодавство для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору, тобто національний суд не може відмовити в розгляді та задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, посилаючись на норми або їх відсутність у внутрішньому законодавстві України.

Заслухавши численні обґрунтування засудженого, дослідивши подані ним документи, в тому числі витяг з матеріалів особової справи засудженого, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, на яку посилався ОСОБА_3 , суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання у вигляді довічного позбавлення волі, зважаючи на наступне.
У Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.
Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Підстави для умовно-дострокового звільнення регламентовано ст. 81 КК України, яка передбачає, що до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, а також за необережний тяжкий злочин;
2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі;
3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.
У разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими ст. 71 і 72 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Якщо ставиться питання щодо застосування ст. 81 КК України, то обов`язкової умовою для можливого звільнення засудженого від відбування покарання умовно- достроково є фактичне відбуття ним певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ним злочину.
Разом з тим, у питанні, що розглядається, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, тоді як чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
При цьому посилання засудженого на наявність проєктів законів, які визначають механізм підрахунку такого строку судом відхиляються, адже суд не праві керуватися проєктами законодавчим чи будь-яких інших нормативних актів при здійсненні правосуддя, адже відповідно до ч. 2 ст. Закону України Про судоустрій і статус суддів суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Також у ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Базуючись на нормах чинного законодавства та керуючись внутрішнім переконанням, суд розділяє наявну в наукових колах позицію, яка виділяє підстави (матеріальну ознаку) та передумови (формальну ознаку) умовно-дострокового звільнення, де під підставами розуміється виправлення засудженого, а під умовами фактичне відбуття засудженим певної частини призначеному йому покарання.
На запитання суду, який розглядаючи клопотання про умовно-дострокове звільнення у жодному разі не надає правової оцінки вироку у справі ОСОБА_3 та численним заявами про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, засуджений ОСОБА_3 зазначив, що він частково визнає правильність такого вироку та свою вину як пособника у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його було засуджено.
При цьому суд зауважує, що обґрунтовуючи своє клопотання та доповідаючи про підстави його подання, ОСОБА_3 не вказує на будь-які відомості, які б ствердно свідчили про його щире переконання в тому, що вже відбутий ним термін покарання має своїм наслідком його виправлення та перевиховання.
При розгляді справи Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.
Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженим Указом Президента України № 223/2015 від 21.04.2015 засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.
Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення Європейського суду з прав людини, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.
Доказів того, що засуджений звертався до Президента України для розгляду в установленому порядку питання про помилування матеріали справи не містять.
В силу Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди України застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі Петухов проти України.
Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини Пєтухов проти України (2) від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.
Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого (п. 193).
Тим не менш, Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.
Характер встановленого за ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Європейського суду з прав людини (п. 194).
Отже, Європейський суд з прав людини визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням (вжити заходи загального характеру - впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі), при цьому Судом окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції.
Тобто, для вирішення цієї проблеми держава має вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§194).
При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані пенологічні підстави для подальшого ув`язнення.
Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити готовність того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.
Однак, що також і доводиться поданими ОСОБА_3 документами, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого від відбування довічного позбавлення волі, або ж встановлення строку та умов звільнення, тому правильним видається наголошення на тому, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Суд враховує, що дійсно у рішенні справі Петухов проти України Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.
Крім того, у справі Лопата та інші проти України Європейським судом з прав людини також визнано, що довічне ув`язнення без перспектив звільнення розкриває порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплено, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню.
Разом з тим, Європейський суд з прав людини у цих рішеннях вказав, з огляду на неможливість скорочення строків довічного позбавлення волі заявників зазначив, що саме визнання порушення і є достатньою справедливою сатисфакцією (п. 201 рішення Пєтухов проти України, п. 4 рішення Лопата та інші проти України).
Незважаючи на викладене, суд зазначає, що він не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, як вказувалося вище, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, якщо підходити до кожного засудженого індивідуально та погоджується, що чинне законодавство України не має механізму усунення таких прогалин у правах осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
Відхиляючи клопотання ОСОБА_3 суд відмічає, що не вбачає у такому рішенні порушення так званого трискладового тесту, що широко застосовується Європейським судом з прав людини та являє собою юридичну конструкцію і засіб для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тест вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності вказаних трьох умов (законність, легітимна мета, необхідність у демократичному суспільстві). Обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи. Хоча назва трискладовий тест є умовною й прямо не передбачена у практиці Європейського суду з прав людини, власне умови зазначаються у багатьох рішеннях цього суду. Наприклад, у рішенні у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., заява № 30856/03, Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (п. 42). Така концепція міститься і в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, наприклад у рішеннях у справах Савіни проти України (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008 р., заява № 39948/06, п. 47; Вєренцов проти України (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 р., заява № 20372/11, п. 51; Сергій Волосюк проти України (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009 р., заява № 1291/03, п. 81, та інших рішеннях), тобто її можна вважати усталеною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у процесуальному у питанні, що розглядається, порушення трискладового тесту у зв`язку з відмовою в умовно-достроковому звільненні від відбуття довічного ув`язнення не мав місця, адже перший елемент цього тесту законність втручання та обмеження права (законну мету) є не пройденим, адже на момент постановлення цієї ухвали наявний в Україні правопорядок не передбачає можливості постановлення судового рішення про задоволення клопотання засудженого до довічного позбавлення волі про його умовно-дострокове звільнення, не визначає для цього підстав, умов, критеріїв. Цей правопорядок ґрунтується на певних пенологічних напрацюваннях держави, втілених у чинних кодифікованих та інших нормативних актах, є таким, що поки що не втілив позитивні зобов`язання держави та чисельну практику Європейського суду з прав людини, проте місцевий загальний суд не вбачає можливості його змінити своїм рішенням.
Держана наразі не надає суду свободи розсуду в цьому питанні.
На переконання суду, наведені засудженим доводи, які серед іншого, охоплюються обставинами його суспільної значимості та політично-економічної користі для держави за умов його перебування на волі, обставинами стурбованості про його долю членами сімї, потерпілими, які проходили в кримінальній справі, за якою він був засуджений, можуть бути оцінені як виняткові випадки та надзвичайні обставини при розгляді питання про помилування, тоді як у суду, на вирішенні якого знаходиться клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі такі повноваження відсутні.
Отже, враховуючи відсутність у Конституції України та законах України повноважень суду на застосування умовно-дострокового звільнення до особи, засудженої до довічного позбавлення волі або ж замінювати покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, несуперечність застосування покарання у виді довічного позбавлення волі нормам міжнародного права, на даний час відсутні правові підстави для задоволення клопотання засудженого.
На підставі викладеного, керуючись ст. 64 КК України, ст. 369, 372 537, 539 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Відмовити засудженому ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Голосіївський районний суд міста Києва протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо воно не скасоване, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1