Справа №295/1514/21
УХВАЛА
Іменем України

09.02.2021 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі скаргу ОСОБА_3 на рішення дізнавача-інспектора СД Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області про відмову у визнанні потерпілим,

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі змістом скарги, ГУ НП в Житомирській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000675, де ОСОБА_3 є заявником. У цьому провадженні досліджується факт складання неправомірного висновку експерта посадовими особами Житомирського обласного бюро СМЕ, що надавався слідчому у кримінальному провадженні №0000275, матеріали якого фальсифікувались протягом усього слідства шляхом створення штучних доказів.

В ході досудового розслідування у провадженні №0000275 у квартирі, власником якої є скаржник, 09.10.2017 року проведено обшук. Під час обшуку відшукуваних та будь-яких заборонених речей не знайдено.

За словами ОСОБА_3 , під час обшуку слідчий намагався відшукати медичну книжку його батька ОСОБА_4 , що була необхідна для проведення судово-медичної експертизи. Проте, оригінал вказаної медичної книжки слідчий у провадженні за два місяці, а саме 16.08.2017 року вилучив у медичній установі м. Вінниця, де лікувався батько заявника.

На думку скаржника, обшук мав на меті інший, прихований зміст.

Згодом посадові особи Житомирського обласного бюро СМЕ склали висновок експерта від 02.02.2018 року №9 про відсутність зв`язку онкологічного захворювання ОСОБА_4 із дією іонізуючого випромінювання під час робот на ядерних боєзарядах. Проте, у відповідності до роз`яснень з ДСУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» від 04.06.2020 року №951/9, судмедексперт не наділений правом встановлювати причинно-наслідковий зв`язок хвороб (інвалідності) з будь якими факторами, що закріплено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами відшкодування шкоди» зі змінами, внесеними постановою від 08.07.1994 року № 7..

Далі у скарзі ОСОБА_3 зазначає, що проведенням безпідставних слідчих дій відносно членів його родини слідчим поліції, прокурором та експертами створювався тривалий психологічний тиск, що призвело до смерті ОСОБА_4 і завдало скаржнику душевних страждань та психічних переживань.

Гр. ОСОБА_3 додає, що у відповідності до наданої йому довіреності № 1448, він представляв інтереси ОСОБА_4 як особи похилого віку та інваліда війни II групи, що спричинило йому низку фізичних незручностей, потягло за собою нераціональне витрачання життєвого часу, зокрема, поневіряння по інстанціям і правоохоронним органам та на переїзди із м. Києва, де фактично мешкає скаржник, до м. Вінниці та у зворотному напрямку, що також завдало додаткових психічних переживань.

Таким чином, на переконання ОСОБА_3 , неправомірними діями процесуальних осіб та експертів у провадженні № 0000275 було обмежено його конституційні права та законні інтереси, чим завдано істотної моральної та майнової шкоди.

ОСОБА_4 стверджує у скарзі, що 08.12.2020 року на правах заявника, він звернувся до прокуратури Житомирської області із обґрунтованою заявою про залучення до кримінального провадження №0000675 як потерпілого, проте 03.02.2021 року отримав копію постанови про відмову у визнанні потерпілим від 14.01.2021 року, що винесена старшим дізнавачем-інспектором СД Житомирського ВП ГУ НП у Житомирській області лейтенантом поліції ОСОБА_5 .

Ознайомившись із текстом оскаржуваної постанови, заявник ОСОБА_4 вважає, що вона є незаконною, винесеною передчасно без об`єктивного врахування наданих ним фактичних даних та копій документів, що є доказами у справі, а тому постанова підлягає скасуванню.

На переконання ОСОБА_4 , у відповідності до ст. 55 КПК України, висновку спеціаліста у галузі психології щодо обґрунтування та розрахунку моральної шкоди від 25.11.2020 року, є усі правові підстави залучити його до провадження №0000675 як потерпілого. Крім того, у кримінальному провадженні №0000675 слідчі дії не проводилися, дізнавач жодних доказів не збирала, ОСОБА_3 як заявника не допитала, що потребувало неодноразового оскарження її бездіяльності, а тому не зрозуміло на чому саме може ґрунтуватися відмова дізнавача у визнанні заявника потерпілим. Окремо ОСОБА_3 звертає увагу у скарзі, що оскаржувана постанова дізнавача складена всупереч статті 110 КПК України, так як мотивувальна її частина не містить відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Посилаючись на невмотивованість, безпідставність, необґрунтованість оскаржуваної постанови ОСОБА_3 просить слідчого суддю скасувати постанову старшого дізнавача-інспектора СД Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області лейтенанта поліції ОСОБА_5 від 14.01.2021 року про відмову у визнанні його потерпілим та зобов`язати вказаного дізнавача вчинити процесуальні дії щодо визнання гр. ОСОБА_6 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000675.

Гр. ОСОБА_7 та старший дізнавач-інспектор СД Житомирського ВП ГУ НП ь Житомирській області лейтенант поліції ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду скарги повідомлялися належним чином. Неявка слідчого, дізнавача не є перешкодою для розгляду скарги відповідно до положень ч. 3 ст. 306 КПК України. До початку розгляду скарги на адресу слідчого судді надійшло клопотання ОСОБА_6 про розгляд скарги у його відсутність, вимоги скарги підтримує у повному обсязі.

Слідчий суддя, вивчивши та дослідивши скаргу, а також додані до неї матеріали, оцінивши докази окремо та у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 303 КПК України передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та за якими надано право на оскарження. Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення дізнавача про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Із матеріалів скарги вбачається, що ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження №0000675 звернувся до процесуального керівника у кримінальному провадженні із заявою від 08.12.2020 про залучення його до провадження як потерпілого.

Постановою від 14.01.2021 року старший дізнавач-інспектор СД Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_8 відмовила ОСОБА_3 у визнанні потерпілим у кримінальному проваджені №0000675 від 26.08.2020 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови від 14.01.2021, фактично єдиною підставою для прийняття дізнавачем саме такого рішення стало твердження про не виявлення очевидних та достатніх фактів для визнання потерпілим.

Так, згідно з положенням ч. 5 ст. 110 КПК України постанова дізнавача складається з вступної, мотивувальної та резолютивної частини, при цьому мотивувальна її частина повинна містити відомості про мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Про необхідність винесення виключно вмотивованої постанови про відмову у визнанні потерпілим йдеться мова і у статті 55 КПК України.

На переконання слідчого судді, висновок дізнавача про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному проваджені №0000675 є невмотивованим та необґрунтованим. Зокрема, посилаючись на відсутність очевидних та достатніх фактів для визнання потерпілим дізнавач не навела відомостей, які саме факти вона мала на увазі. Також у тексті постанови дізнавач не згадує про висновок спеціаліста у галузі психології щодо обґрунтування та розрахунку розміру моральної шкоди та не надає оцінку такому висновку, хоча, як вбачається зі змісту заяви від 08.12.2020 про залучення ОСОБА_3 до провадження як потерпілого, скаржник посилається у своїй заяві на даний висновок. З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скарги в частині скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим.

В той же час слідчий суддя не вбачає підстав для задоволення вимог скарги щодо зобов`язання дізнавача вчинити процесуальні дії щодо визнання ОСОБА_6 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000675 з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, за змістом статті 55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Таким чином сама по собі наявність заяви про залучення особи до провадження як потерпілого за нормою кримінального процесуального закону надає такій особі прав і обов`язків потерпілого. Отже наявність такої заяви у матеріалах кримінального провадження фактично підтверджує статус заявника як потерпілого і не вимагає будь-яких інших дій для підтвердження набуття даного процесуального статусу у кримінальному провадженні.

Зазначена позиція повністю відповідає роз`ясненням, наданим Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Листі «Узагальнення про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» №9-49/0/4-17 від 12.01.2017. Так, у даному Листі суд касаційної інстанції зазначив, що «по-різному вирішуються питання формулювання положень резолютивної частини ухвали слідчого судді в разі скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим. В одних випадках слідчі судді постановляють рішення зобов`язати слідчого визнати скаржника потерпілим, а в інших - обмежуються рішенням про скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим. Перший з наведених підходів не враховує положень кримінального процесуального законодавства, яке не передбачає прийняття процесуального рішення про визнання потерпілим. Саме тому за умови скасування відповідних постанов слідчим суддям доцільно в резолютивній частині формулювати рішення лише про таке скасування».

За наведених обставин, на думку слідчого судді, у задоволенні вимог скарги про зобов`язання дізнавача вчинити процесуальні дії щодо визнання ОСОБА_6 потерпілим у кримінальному провадженні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 9, 55, 110, 303-307 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого дізнавача-інспектора СД Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області лейтенанта поліції ОСОБА_8 від 14.01.2021 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000675 від 26.08.2020 року.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на ухвалу можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя