Справа № 308/5777/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000655 від 27.02.2018 року про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Абрикосівка, Херсонської області, тимчасово непрацюючого, учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст. 14 та ст. 113, ч.2 ст. 28 та ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч. 2 ст.28 та ч.2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, українця, учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), військовий пенсіонер, інвалід 3 групи, на утриманні неповнолітніх дітей немає, раніше не судимого, уродженця м. Кіровоград, проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст. 14 та ст. 113, ч.2 ст. 28 та ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч. 2 ст.28 та ч.2 ст. 194 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000655 від 27.02.2018 р. про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні ними кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч.2 ст.28 та ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 28 та ч. 2 ст.194 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з тих підстав, що строк дії обраного запобіжного заходу, який ухвалою колегії суддів Ужгородського міськрайонного суду обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було продовжено, закінчується 23 березня 2021 року. Підставою для продовження даного запобіжного заходу є наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме з підстав того, що наявні ризики для кримінального провадження, які існували під час обрання останнім запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки останні обвинувачуються у вчиненні готування до вчинення з метою ослаблення держави вибухів, підпалів або інших дій, спрямованих на зруйнування або пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, за попередньою змовою групою осіб, носіння, зберігання, придбання, вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, вчиненні терористичного акту, тобто вибуху, що заподіяв значної майнової шкоди, з метою провокації міжнародного ускладнення, за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчиненого шляхом вибуху, за попередньою змовою групою осіб, що свідчить про можливість їх переховування від суду, враховуючи кількість та тяжкість злочинів та не допущення вчинення інших умисних кримінальних правопорушень. Крім того, прокурор вказує, що на даний час існують ризики переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконного впливу на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного ОСОБА_11 , який на даний час переховується від органів досудового розслідування, експертів, спеціалістів, у цьому кримінальному провадженні, є ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення. Вказує, що такі ризики з моменту обрання відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу на даний час не зменшились, а звільнення обвинувачених з під варти створить передумови для продовження злочинної діяльності та впливу на інших осіб у даному кримінальному провадженні. Тому вважає, що ризики не зменшились. Крім того, вказуючи що реальна загроза призначення покарання у вигляді позбавлення волі може спонукати, не дивлячись на родинні зв`язки та суспільні стосунки та матеріальний стан, вживати всі можливі заходи спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності, зокрема переховування від органів досудового слідства та суду, впливу на свідків та інших підозрюваних, тому тримання під вартою вважає, є єдиним запобіжним заходом який унеможливлює здійснення тиску на інших учасників кримінального провадження та втечу обвинувачених за межі України та вчинення нового кримінального правопорушення. А застосування більш м`яких запобіжних заходів не усуне існування ризиків які зазначені.

Захисник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні клопотання про продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 вказуючи, що відсутні достатні на її думку підстави утримання під вартою обвинуваченого, відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України та вказуючи про необхідність врахування стану здоров`я обвинуваченого. Клопотала суд змінити обвинуваченому обраний йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на альтернативний, тобто більш м`який, не пов`язаний із тримання під вартою, а саме особисте зобов`язання.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав думку захисника.

Захисник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання про продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 .. Вказуючи, що відсутні достатні на його думку підстави утримання під вартою обвинуваченого, відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, вказуючи, що тяжкість покарання не може буди підставою для продовження такого запобіжного заходу. Клопотав суд змінити обвинуваченому обраний йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на альтернативний, тобто більш м`який, не пов`язаний із тримання під вартою, та врахувати наявність заяв про взяття на поруки обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав думку захисника.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти доводів захисників, посилався на наявність реальних ризиків наведених стороною обвинувачення передбачених ст. 177 КПК України.

Представник потерпілого підтримав клопотання прокурора, просив продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим.

Так, до початку судового розгляду ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 подали заяви згідно яких просять передати ОСОБА_7 їм на поруки та гарантують виконання ним процесуальних обов`язків, забезпечення належної поведінки та доставку обвинуваченого за першою ж вимогою до органу досудового розслідування чи суду, які в судовому засіданні підтримали свої заяви.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження запобіжний захід, обраний обвинуваченим у вказаному кримінальному провадженні закінчується 23.03.2021 року.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинувачених від правосуддя.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Суд приймає до уваги, що обвинуваченим інкримінується вчинення злочинів, а саме, готування до вчинення з метою ослаблення держави вибухів, підпалів або інших дій, спрямованих на зруйнування або пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, за попередньою змовою групою осіб, носіння, зберігання, придбання, вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, вчиненні терористичного акту, тобто вибуху, що заподіяв значної майнової шкоди, з метою провокації міжнародного ускладнення, за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчиненого шляхом вибуху, за попередньою змовою групою осіб, що свідчить про можливість їх переховування від суду, враховуючи кількість та тяжкість злочинів та не допущення вчинення інших умисних кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик того, що обвинувачені можуть переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків, іншого обвинуваченого у кримінальному провадженні матеріали якого виділено; вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів також зазначає наступне:

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданнями для тримання під вартою… При цьому треба враховувати характери обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язки із державою, у які його переслідували за законом, і його міжнародні контакти (справа W v Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року.

Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається тримання під вартою обвинувачених.

До цих підстав віднесені: наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).

Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він наскільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи. (Panchenko v. Russia, § 106).

Згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про обранні запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачені, можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинувачених, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначених осіб. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинувачених.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаних ризиків слід віднести ті обставини, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді їх покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором їх винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 здається явно переконливою. Колегія суддів враховує ту обставину, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обгрунтовано обвинувачуються у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень на території Закарпатської області, хоча мають зареєстроване місце проживання у Кіровоградській області.

Водночас, продовжує залишатися реальним ризик того, що кожний з обвинувачених, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Фактичні обставини, якими суд раніше обґрунтовував існування такого ризику (характер групових протиправних дій, в яких вказані особи обвинувачуються, та тяжкість покарання, яке їм загрожує у разі визнання їх винуватими у інкримінованих злочинах; ухилення від слідства та суду інших осіб, які також підозрюються у вчиненні дій, що ставляться обвинуваченим у провину, і на даний час можливо переховуються на території іншої держави), своєї актуальності не втратили. Обвинуваченим висунуте обвинувачення у вчиненні як тяжких, так й особливо тяжких насильницьких злочинів (ст. 12 КК України).

Обстановка вчинення злочину може впливати на кримінально-правову кваліфікацію діяння, проте не нівелює значення ризику, який суд вважає встановленим, хоча і з певними обмовками.

Враховуючи наведене, спосіб та характер вчинення даних кримінальних правопорушень, відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , є підстави вважати про існування ризиків, передбачених п.п. 1,3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України. Знаходячись на свободі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть продовжити злочинну діяльність і вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки, злочини, у вчиненні якого обвинувачуються, були вчинені у співучасті з іншими особами, з залученням транспортних засобів, з використанням масок для обличчя, що свідчить про підготовку до вчинення злочину, вжиття заходів до невикриття та уникнення покарання, а також, можливість планування особами вчинення інших кримінальних правопорушень з використанням вказаних речей.

Разом з тим, є необхідність проведення великого обсягу процедурних (процесуальних) дій, відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинувачених на можливих інших підозрюваних (які ще не затримані та місце перебування яких невідоме, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, зокрема ОСОБА_11 , який переховується від органів досудового розслідування), інших учасників кримінального провадження.

Суд також не виключає, що обвинувачені можуть прийняти заходи щодо перешкоджання кримінальному провадженню шляхом незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, а саме експертів, якими проведено ряд судових експертиз, які не досліджувались в судовому засіданні.

Крім того, суд враховує, що дослідження доказів обвинувачення може сприяти уяві та переконанню обвинувачених про невідворотність покарання.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування цих обвинувачених, а також ризик їх впливу на інших учасників процесу, матеріали відносно яких було виділено в окреме провадження та на даний час знаходяться в розшуку або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти. Крім цього, суд враховує, що інший підозрюваний ОСОБА_11 , на даний час переховується від органів досудового розслідування. Стосовно іншого підозрюваного ОСОБА_21 , обвинувальний акт направлено до суду. Вирок відносно такого оскаржено в апеляційному порядку.

Отже цей ризик, навіть за спливом певного часу, суд вважає слушним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває і дослідження доказів обвинувачення може сприяти уяві та переконанню обвинувачених про невідворотність покарання.

Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованості обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , залишаючись на волі, не будуть ухилятись від суду.

Інших істотних обставин, які би вказували на можливість розгляду питання обрання альтернативного запобіжного заходу обвинуваченим, стороною захисту не вказано. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

З огляду на наведене, суд бере до уваги, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, зокрема санкція яких передбачає позбавленням волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, яке має значний ступінь суспільної небезпеки, та значний резонанс у суспільстві, враховує особу обвинувачених, що ОСОБА_6 , є учасником бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), військовий пенсіонер, інвалід 3 групи, раніше не судимий, ОСОБА_7 є учасником бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, а також стан здоров`я обвинувачених.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченими, інкримінованих їм злочинів, які є особливо тяжкими злочинами, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, наявність суспільного інтересу в встановленні істини по справі, а також осіб обвинувачених.

Суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Заслухавши учасників судового засідання, враховуючи вищенаведені ризики і обставини, які у своїй сукупності беруться до уваги судом при вирішенні питання про продовження обраного обвинуваченим запобіжного заходу, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд вважає, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і по даний час, судове провадження не закінчено, перебуваючи на волі можуть ухилятися від явки до суду і виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинувачених, запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та ризик їх ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинувачених. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинувачених під вартою.

Колегія суддів враховує і те, що навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити будь-які інші злочини, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обраний ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, а тому колегія суддів вважає, клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт необґрунтованим, з врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , в силу характеру інкримінованого обвинуваченим діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, (дослідження письмових та речових доказів, відеозаписів до протоколів), суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченому ОСОБА_6 та обвинуваченому ОСОБА_7 під вартою, та вважає за доцільне продовжити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дію існуючого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але на строк, що не перевищує два місяці.

Вимоги про дотримання розумних строків провадження також закріплені в окремій статті 28 КПК України. Так, забезпечення судового провадження в розумні строки покладено на суд.

Як слідує зі змісту даної статті критерієм оцінювання розумності строку є складність справи, що може бути зумовлена як фактичними обставинами справи, так і різними правовими аспектами, пов`язаними зі справою опосередковано. Складність справи визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачених та інкримінованих епізодів злочинної діяльності, характеру фактичних даних, що підлягають встановленню, кількості учасників справи (потерпілих, свідків), обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення судового слідства, забезпечення допомоги перекладача, об`єднання матеріалів справи тощо.

Згідно із п.140 Рішення Європейського суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року у справі «Петухов проти України» «розумність» тривалості провадження повинна визначатись у світлі відповідних обставин справи та з огляду на такі критерії, як складність справи і поведінка заявника та відповідних органів влади.

На даний час розгляд кримінального провадження не завершено, проте тривалий його розгляд пов`язаний із поведінкою самих учасників процесу, через значну кількість захисників обвинувачених та їх неявку відкладався неодноразово розгляд справи. При цьому, неявка в судові засідання адвокатів потягнула за собою проведення кількох судових засідань лише з метою продовження строків тримання під вартою їх підзахисним - шляхом залучення інших адвокатів через центр вторинної правової допомоги.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Маріянчук та інші проти України» зазначив, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Щодо альтернативного визначення розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які проявлялися у готуванні до вчинення з метою ослаблення держави вибухів, підпалів або інших дій, спрямованих на зруйнування або пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, за попередньою змовою групою осіб, носіння, зберігання, придбання, вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, вчиненні терористичного акту, тобто вибуху, що заподіяв значної майнової шкоди, з метою провокації міжнародного ускладнення, за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчиненого шляхом вибуху, за попередньою змовою групою осіб, суд враховує, що вибух відбувся в населеному місті, з великою кількості людей, що створювало небезпеку життю чи здоров`ю невизначеного кола осіб, тим самим вказане свідчить про наявність загрози застосування насильства, також наявна підвищена суспільна небезпечність інкримінованих обвинуваченим злочинів, та з урахуванням підстав та обставин, передбачених статтями 177 та 178 КПК України, щодо високого ступеню ризику ухилення обвинувачених від органів досудового розслідування та суду, осіб обвинувачених, дають підстави колегії суддів не визначати розмір застави у кримінальному провадженні відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України з огляду також на висновки Європейського суду з прав людини щодо обов`язку суду своїм рішенням забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

При цьому суд зазначає, що в подальшому після дослідження всіх необхідних доказів по провадженню та з урахуванням думки учасників судового провадження, судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи (Рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 року «Ноймер проти Австрії).

Крім того, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинувачених, а також ризик їх впливу на інших учасників процесу, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає.

Суд на виконання вимог ст. 178 КПК України приймає до уваги дані про особу кожного з обвинувачених окремо, які не змінилися і які приймає до уваги при вирішенні питання про необхідний та допустимий обсяг обмеження прав вказаних громадян для цілей даного провадження.

Щодо визначення конкретного суспільного інтересу, який слід взяти до уваги при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу в цьому кримінальному провадженні, колегія суддів зазначає, що обвинуваченим оголошено про підозру в скоєнні злочинів, які є найбільш небезпечними проти громадської безпеки, які створюють загальну небезпеку, пов`язані з можливістю заподіянням значної чи тяжкої шкоди життю і здоров`ю людей, власності, довкіллю, нормальному функціонуванню органів влади, підприємств, установ чи організацій, здатні дестабілізувати обстановку в суспільстві, викликати у людей паніку, почуття напруги і незахищеності, тощо.

Суд не відхиляє доводів на користь обвинувачених, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Вказані суспільні інтереси, не дивлячись на презумпцію невинуватості мають більшу вагу ніж правила про повагу до свободи особи. (справа ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти РФ»).

При цьому суд враховує відсутність можливості без обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановити обставини, що мають значення в кримінальному провадженні, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Розглянувши заяви ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про взяття на поруки обвинуваченого ОСОБА_7 , суд приходить до висновку, що в обранні такого запобіжного заходу слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Суд враховує, що при обранні такого запобіжного заходу як особиста порука, наявність одного поручителя може бути визнана достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру (народний депутат України, депутат місцевої ради, особа, яка відзначена державними нагородами тощо).

Таким чином, особиста порука належить до запобіжних заходів, які поєднані із психологічним впливом на поведінку підозрюваного, що ґрунтується на моральній відповідальності цієї особи перед тими особами, які за нього поручилися.

Крім того, однією з умов обрання такого запобіжного заходу є впевненість слідчого судді в тому, що поручителі дійсно можуть впливати на поведінку підозрюваного та забезпечити його доставлення до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу. При цьому важливою передумовою ефективної дії запобіжного заходу у вигляді особистої поруки є почуття довіри і поваги підозрюваного до поручителя. Такі взаємовідносини гарантують, з одного боку, прагнення самої особи до дотримання цього запобіжного заходу, а з другого - забезпечують можливість реального впливу поручителів на її поведінку.

Аналізуючи зазначені вимоги чинного кримінального процесуального законодавства та дослідженні у ході судового розгляду заяви, документи та пояснення, надані особами, які виявили бажання бути поручителями обвинуваченого, суд приходить до висновку, що вказані особи дійсно заслуговують на довіру.

Разом з тим, їх взаємовідносини з ОСОБА_7 не гарантують реальний вплив на поведінку обвинуваченого, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 є жителями м.Києва, Київської області, м.Ужгород, Закарпатської області, тоді як обвинувачений ОСОБА_7 до затримання проживав за адресою АДРЕСА_1 , що знаходиться на значній відстані, що у свою чергу свідчить про відсутність у останніх достатньої можливості своєчасно і належним чином реагувати на порушення обвинуваченим покладених на нього обов`язків та значно ускладнить їх контроль за повним та своєчасним виконанням процесуальних обов`язків і як наслідок, не виключає існування встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

При цьому, суд враховує, що до заяв поданих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 не долучено документи, які б свідчили, що вони зможуть забезпечити дотримання обвинуваченим вимог ухвали суду у випадку зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на передачу на поруки.

Не ставлячи під сумнів довіру, на яку заслуговують особи, які звертаються з поданими клопотаннями, колегія суддів зазначає, що з огляду на встановлені в судовому засіданні ризики та обставини інкримінованих ОСОБА_7 дій, суд в цілому вважає, що застосування такого запобіжного заходу на даній стадії кримінального провадження не відповідатиме потребам, меті та завданням відповідного запобіжного заходу. Суд вважає, що особиста порука з огляду на наведені вище ризики є недостатнім запобіжним заходом, який би зміг забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Враховуючи викладене вище, а також підвищену суспільну небезпеку інкримінованого обвинуваченим злочину, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання захисника, щодо зміни запобіжного заходу та заяв ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про взяття обвинуваченого ОСОБА_7 на поруки.

Приймаючи таке рішення, суд також виходив з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження містяться копії медичної документації обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак будь-яких вказівок про неможливість перебування останніх під вартою в них не відображено, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинувачених в умовах СІЗО, суду не представлено. Про наведені вище обставини, суд вказував до цього також.

Суд враховує, що згідно наданих захисником обвинуваченого ОСОБА_6 довідки завідувача медичної частини №9 та консультативного висновку спеціаліста від 01.02.2019 року медичний стан ОСОБА_6 стабільний та продовжено курс медикаментозної терапії, а також листа від 20.08.2020 року за №12/4021 в.о. начальника ДУ «Закарпатської УВП №9»

Згідно наданого захисником листа від 30.07.2019 року та листа від 20.08.2020 року за №12/4021 з Закарпатської установи виконання покарань №9 неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 в умовах СІЗО також не вбачається, вказується про виклики швидкої медичної допомоги останньому, стабільну стенокардію напруги ГХ ІІІ ст., ІХС.

Згідно листа від 10.04.2020 року та поданого в судовому засіданні листа від 15.02.2021 року з Закарпатської установи виконання покарань №9 неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 в умовах СІЗО також не вбачається, вказується про надання необхідної медичної допомоги, стан здоров`я відповідає перебігу наявних захворювань. Крім того, зазначено, що 26.01.2021 року адміністрація ДУ «Закарпатської УВП №9» зверталась з листом-клопотанням до директора КНП «Закарпатський обласний клінічний центр кардіології та кардіохірургії» щодо проведення огляду та повторного Холтерівського моніторування ОСОБА_6 . У відповідь на лист надано повідомлення що огляд ОСОБА_6 буде проведено на базі Закарпатської міської медичної частини №9 філії в ДУ «Закарпатської УВП №9» у зв`язку з карантинними обмеженнями.

05.02.2021 року ОСОБА_6 був оглянутий лікарем-кардіологом, за даними огляду від кореговано медикаментозне лікування. Лікарем-кардіологом КНП «Закарпатський обласний клінічний центр кардіології та кардіохірургії» та лікарями швидкої медичної допомоги, рекомендацій щодо необхідності стаціонарного лікування чи госпіталізації на момент огляду не надавались.

В той же час обставини, які зазначені вище, не можуть бути підставою для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки доказів, що захворювання обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виключають їх тримання під вартою, не надано і не виключають наявність встановлених в судовому засіданні ризиків.

Крім того, колегія суддів також враховує, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» від 25.03.2020 р. №338-р, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до ст. 14 та ч. 2 ст. 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року.

Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню 20.03.2020 року було затверджено «Перелік принципів, що стосуються поводження з особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби (COVID-19)». Визнаючи очевидну та безумовну необхідність вжиття жорстких заходів для боротьби з COVID-19, Європейський комітет із запобігання катуванням, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню (КЗК) нагадав всім про абсолютний характер заборони катувань та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. Вказуючи, що захисні заходи ніколи не повинні призводити до нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження з особами, позбавленими свободи. Зокрема, у принципі 5 Переліку наголошується на тому, що оскільки тісний особистий контакт сприяє поширенню вірусу, всі органи влади, від яких це залежить, повинні здійснювати узгоджені заходи, що є альтернативними позбавленню свободи. Такі заходи є нагально необхідними передусім у ситуаціях перенаселеності установ. Крім того, органи влади повинні частіше використовувати альтернативи взяттю особи під варту в очікуванні суду, а також вдаватися до скорочення строків позбавлення волі, до умовнодострокового звільнення та пробації, до повторної оцінки потреби у продовженні недобровільної госпіталізації психіатричних пацієнтів, до виписки або надання комунальної медико-соціальної допомоги особам, які перебувають в установах соціального захисту, а також до утримання максимально можливою мірою від затримання мігрантів.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що відсутні відомості про ситуацію перенаселеності Закарпатської установи виконання покарань №9 як установи де утримуються під вартою обвинувачені. В судовому засіданні такі суду не надано також.

Стосовно питання надання медичної допомоги обвинуваченим, які перебувають в умовах несвободи, судом неодноразово зверталась увага керівника прокуратури області та Закарпатської установи виконання покарань №9. На адресу суду надійшов лист від 05.03.2021 року з Закарпатської обласної прокуратури з інформацією, що 16.02.2021 року обласна прокуратура звернулась до філії ДУ «Центр охорони здоров`я» Державної кримінально-виконавчої служби України у Чернівецькій, Івано-Франківській та Закарпатській областях з метою залучення спеціалістів у сфері охорони здоров`я для перевірки повноти та своєчасності надання ув`язненим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 медичної допомоги лікарями Закарпатської медичної частини №9 Про результати перевірки буде повідомлено додатково.

Разом з тим, з огляду на повідомлення обвинуваченими та їх захисниками про ненадання їм лікування в умовах УВП №9, зокрема в судовому засіданні неодноразово звертав увагу на це обвинувачений ОСОБА_7 , відповідно до завдань кримінального судочинства, яке повинно здійснюватись на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими, і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність, суд вважає за необхідне повторно зобов`язати начальника УВП№9 вжити всіх необхідних заходів для надання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 необхідної їм медичної допомоги, у зв`язку з наявними у них хворобами.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою обвинувачених необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

Твердження сторони захисту про зміну запобіжного заходу, обраного стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також доводи в обґрунтування таких, не можна визнати такими, що ставлять під сумнів вище наведені висновки суду.

Клопотання захисників про зміну запобіжного заходу, обраного стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також доводи в його обґрунтування, не можна визнати такими, що ставлять під сумнів вище наведені висновки суду.

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, обраного стосовно ОСОБА_7 , а також доводи в його обґрунтування, не можна визнати такими, що ставлять під сумнів вище наведені висновки суду, а відтак, суд вважає за необхідне у вказаному клопотанні відмовити.

За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 176-178, 183, 327, 331, 372 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заявленого клопотання захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу, в заяві ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про взяття на поруки обвинуваченого ОСОБА_7 відмовити.

Продовжити дію запобіжного заходу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів по 07 травня 2021 року включно.

Продовжити дію запобіжного заходу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді тримання під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів по 07 травня 2021 року включно.

Зобовязати начальника Закарпатської установи виконання покарань №9 вжити всіх необхідних заходів для надання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 необхідної їм медичної допомоги.

Копію ухвали для виконання направити начальнику Закарпатської установи виконання покарань №9 та прокурору Закарпатської обласної прокуратури для контролю.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3