Справа № 592/8025/15-к
Провадження № 1-кп/592/21/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми кримінальне провадження № 0000342, відомості за яким 18.08.2015 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , який працює менеджером з оптової торгівлі продуктами харчування ФОП ОСОБА_9 , одруженого, який проживає в офіційному зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 , який має на утриманні непрацездатного батька, пенсіонера, особу похилого віку, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який має на утриманні малолітню дитину: дочку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який має вищу юридичну освіту, українця, громадянина України, військовозобов`язаного, РНОКПП НОМЕР_1 , раніше не судимого,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

потерпілої: ОСОБА_17 ,

захисниці: адвоката ОСОБА_18 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Досудовим розслідуванням було встановлено, що ОСОБА_8 , відповідно до наказу начальника УМВС України в Сумській області від 28.12.2007 року № 141о/с, був призначений на посаду помічника оперуповноваженого ВШР Сокіл УБОЗ УМВС України в Сумській області. На вказаній посаді ОСОБА_8 працював до 17.07.2009 року до дня його звільнення. У невстановлений день квітня 2009 року ОСОБА_8 дізнався про наявність у ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її онука ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканців кв. АДРЕСА_3 , коштів у сумі 50000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.04.2009 року складало 385000 грн. , виручених від продажу будинку, та вирішив заволодіти даними коштами, шляхом вчинення пограбування потерпілих. ОСОБА_8 про свій умисел повідомив трьох спільників, вступивши з ними у злочинну змову. Реалізуючи свій злочинний умисел на пограбування ОСОБА_19 , ОСОБА_8 зі своїми спільниками вирішили викрасти онука ОСОБА_19 ОСОБА_20 , який мешкав в одній квартирі з бабусею, для того щоб останній не зміг втрутитись в протиправні дії нападників. Відповідно до розробленого плану, після викрадення ОСОБА_20 спільники планували проникнути до квартири ОСОБА_19 та, застосувавши до неї насильство у вигляді утримання силою і зв`язування, відкрито викрасти у неї кошти, які, як вони вважали, зберігалися в її кв. АДРЕСА_3 . При цьому співучасники домовилися про спільне вчинення злочину, розподілили дії кожного виконавця, заздалегідь заготовили липку стрічку для зв`язування потерпілих, носові хустки, невстановлену слідством снодійну рідину, перець чорний мелений аби збити зі сліду службово-розшукового собаку. Щоб не лишити відбитків пальців рук, заготовили робочі рукавички на п`ять пальців. Крім того, ОСОБА_8 ще з одним спільником мали заздалегідь заготовлені маски-шапки з вирізами для очей, спеціально заготовлені для вчинення злочину, мобільні телефони із sim-картками та визначили дату вчинення злочину ніч з 22.04.2009 року на 23.04.2009 року. Реалізуючи спільний злочинний план, ОСОБА_8 22.04.2009 року в період часу з 21 години до 24 години відстежував пересування по м. Суми ОСОБА_20 шляхом періодичного спілкування з останнім по телефону. 23.04.2009 року близько 00 години 45 хвилин ОСОБА_8 дізнався від ОСОБА_20 по телефону про те, що той прямує з інтернет-кафе Шпиль до себе додому та одразу ж в 00 годин 46 хвилин, по мобільному телефону, спеціально заготовленому для вчинення злочину, повідомив про це спільників, двоє з яких чекали ОСОБА_20 під під`їздом буд. АДРЕСА_4 . При підході ОСОБА_20 до вказаного під`їзду, двоє спільників ОСОБА_8 схопили ОСОБА_20 , погрожуючи йому предметом, схожим на пістолет, який останній сприйняв за справжній, приставивши його потерпілому до горла, позбавивши ОСОБА_20 можливості кричати. В подальшому зловмисники, діючи проти волі ОСОБА_20 , силоміць, погрожуючи предметом, схожим на пістолет, помістили його на заднє сидіння невстановленого у ході досудового розслідування автомобіля, який використовувався для вчинення злочину, при цьому позбавивши ОСОБА_20 можливості вільно пересуватися, таким чином викрали його. Надалі двоє співучасників ОСОБА_8 , з метою введення ОСОБА_20 в оману щодо часу його утримання та маршруту їх руху, деякий час їздили на вказаному автомобілі по м. Суми, а згодом обрали невстановлене слідством безлюдне місце. У цьому місці ОСОБА_20 зв`язали мотузками та липкою стрічкою, заздалегідь заготовленими для вчинення злочину, відібрали мобільний телефон потерпілого та помістили його зв`язаним до багажника автомобіля. В подальшому близько 01 години 30 хвилин ОСОБА_8 разом із усіма співучасниками зустрілися у безлюдному місці неподалік проїзду Гайовий біля Сумського СІЗО та лісосмуги за автокооперативом Вікторія в м. Суми та перемістили зв`язаного ОСОБА_20 до багажника іншого автомобіля, який використовували при вчиненні злочину. Після цього, ОСОБА_8 з двома співучасниками, переконавшись у тому, що ОСОБА_20 не зможе перешкодити їм вчинити грабіж у квартирі ОСОБА_19 , залишивши його у багажнику автомобіля з одним із співучасників для його охорони, попрямували до помешкання ОСОБА_19 . У цей час ОСОБА_20 залишався лежати зв`язаним у багажнику автомобіля під охороною одного зі спільників ОСОБА_8 неподалік проїзду Гайовий біля Сумського СІЗО та лісосмуги за автокооперативом Вікторія в м. Суми. Надалі, 23.04.2009 року близько 03 години співучасники ОСОБА_8 , повернувшись з квартири ОСОБА_19 , у безлюдному місці неподалік проїзду Гайовий, вул. Лохвицька, біля Сумського СІЗО за автокооперативом Вікторія , витягли зв`язаного ОСОБА_20 з багажника автомобіля та з метою запобігання своєму викриттю у вчиненні злочину, висловивши потерпілому погрози застосування до нього насильства у разі повідомлення про вчинення стосовно нього злочину, прив`язали його липкою стрічкою до дерева у лісосмузі, де і залишили. Таким чином, ОСОБА_8 вчинив умисні дії, які виразились у викрадені людини ОСОБА_20 , вчинені за попередньою змовою групою осіб та із застосуванням зброї, у зв`язку з чим підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

Крім вищевикладеного, після того, як ОСОБА_8 з двома своїми спільниками 23.04.2009 року близько 01 години 30 хвилин, переконавшись у тому, що ОСОБА_20 не зможе перешкодити їм вчинити відкрите викрадення чужого майна (грабіж) ОСОБА_19 , залишивши ОСОБА_20 у багажнику автомобіля з іншим (третім) співучасником для його охорони, попрямували до кв. АДРЕСА_3 з метою вчинити в ній відкрите викрадення чужого майна (грабежу) ОСОБА_19 , а саме: коштів, отриманих нею від продажу будинку. У під`їзді, де розташована квартира ОСОБА_19 , на майданчику між 2-м і 3-м поверхами, ОСОБА_8 й один із його спільників вдягли шапки-маски, які принесли з собою. Також усі троє спільників просякнули снодійною речовиною хустки, поклали їх на долоні правої руки під рукавички, виливши при цьому на них залишки снодійної рідини. Вчинивши вказані дії ОСОБА_8 разом зі своїми спільниками підійшли до дверей квартири ОСОБА_19 та подзвонили у дверний дзвоник. ОСОБА_19 , вважаючи, що додому прийшов її онук ОСОБА_20 , а не сторонні особи, на цей дзвінок відчинила вхідні двері до своєї квартири. Скориставшись цим, ОСОБА_8 з двома спільниками 23.04.2009 року близько 01 години 45 хвилин проникли до квартири ОСОБА_19 . При цьому один із спільників, схопивши правою рукою ОСОБА_19 за рот, заштовхав її у квартиру та зупинився з нею у коридорі, що розташований перед ванною кімнатою. Надалі, з метою подолання опору ОСОБА_19 , ОСОБА_8 з двома спільниками утримували ОСОБА_19 за руки та ноги. Сам ОСОБА_8 у цей час тримав ОСОБА_19 за ноги, а вона, спричинила йому тілесне ушкодження у вигляді садна на задній поверхні нижньої третини правого передпліччя. Таким чином, співучасники вклали ОСОБА_19 на підлогу, при цьому остання знепритомніла. ОСОБА_8 почав шукати у кімнатах квартири гроші, отримані в результаті продажу будинку, а його спільники зв`язувати ОСОБА_19 . У процесі зв`язування ОСОБА_19 один із спільників, матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження, вийшовши за межі домовленості із співучасниками (ексцес виконавця) щодо вчинення лише відкритого викрадення чужого майна (грабежу) та застосування насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої. При цьому він, діючи умисно, стискаючи шию ОСОБА_19 рукою, спричинив їй перелом лівого рогу під`язикової кістки. Від спричинених тілесних ушкоджень та механічної асфіксії (стискання органів шиї) ОСОБА_19 померла на місці. Згідно з висновком судово-медичної експертизи причиною смерті ОСОБА_19 є механічна асфіксія від здавлювання органів шиї тупим предметом. Другий співучасник, який разом з ОСОБА_8 перебував у квартирі ОСОБА_19 , вважаючи, що та жива та непритомна, зв`язав липкою стрічкою її руки та обмотав нею обличчя ОСОБА_19 . Після таких дій, співучасник ОСОБА_8 , матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження, який спричинив смерть ОСОБА_19 , заявив, що у його присутності у даній квартирі вже немає потреби, оскільки ОСОБА_19 зв`язана, та попрямував до безлюдного місця неподалік проїзду Гайовий біля Сумського СІЗО та лісосмуги за автокооперативом Вікторія , де знаходився автомобіль, у багажнику якого утримувався ОСОБА_20 під охороною ще одного їх спільника. ОСОБА_8 з одним співучасником залишившись у квартирі ОСОБА_19 , оглянули квартиру, однак гроші, виручені ОСОБА_19 від продажу будинку, ними виявлені не були, після чого останні покинули квартиру. Тобто ОСОБА_8 у групі та за попередньою змовою із трьома співучасниками вчинив усі дії, які вважав необхідним для заволодіння коштами ОСОБА_19 , однак злочин не був доведений ними до кінця з причин, що не залежали від їх волі. Таким чином, ОСОБА_8 вчинив умисні дії, які виразились у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) , який не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло та спрямованого на заволодінням майном у особливо великих розмірах, у зв`язку з чим підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України (т. 1 а. п. 2-6) .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, визнав та пояснив суду про те, що у вчиненому він щиро кається. Також обвинувачений ОСОБА_8 пояснив суду про те, що він був знайомий з ОСОБА_20 , з яким він разом навчався в школі. З його слів йому було відомо по те, що був проданий жилий будинок за 22000 доларів США. Після продажу жилого будинку гроші розподілили на три частини. ОСОБА_21 запропонував пограбувати ОСОБА_20 . Вчинювали злочини також ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , який навчався разом з ОСОБА_24 . Його безпосередня участь полягала у встановленні місця знаходження ОСОБА_20 та повідомленні про це ОСОБА_25 . Безпосереднє викрадення ОСОБА_20 він не вчиняв, зброю не застосував, оскільки у нього її взагалі не було. Також вони втрьох він, ОСОБА_26 та ОСОБА_27 пішли на квартиру для того, щоб здійснити пограбування бабусі ОСОБА_20 , а саме: заволодіти грошовими коштами від продажу квартири в сумі 7000-8000 доларів США. Підійшовши до квартири, двері відчинила бабуся, яку схопили, заволокли в квартиру, уклали на підлогу. ОСОБА_27 сказав шукати гроші. ОСОБА_27 закрив обличчя бабусі долонею із снодійним. Він з ОСОБА_26 взяв бабусю за руки. Бабуся втратила свідомість. ОСОБА_28 поклали на підлогу. ОСОБА_26 повідомив про те, що бабуся заснула. Бабусі зв`язали руки скотчем, заклеїли рот. Грошей в квартирі вони не знайшли. Наступного дня він довідався про те, що бабусю ОСОБА_29 було вбито. Його затримали влітку, через 3-4 місяці. Він писав явку з повинною, добровільно, без примусу. Він просив суворо його не карати.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_17 пояснила суду про те, що у 2009 році вона продала жилий будинок, який належав її дідусеві за 23000 доларів США. Спадкоємці, крім неї були ще два брата та дядько, які відмовилися на її користь від прав на будинок. Після продажу будинку, розрахувавшись за оформлення договору-купівлі продажу будинку, у неї на руках залишилося 21500 доларів США. Вказані кошти майже порівну були розділені між її братами, мамою, бабусею. Братам ОСОБА_20 та ОСОБА_30 по 4500 доларів США, їй 5000 доларів США, приблизно таку ж суму матері та бабусі. Кошти братів зберігалися у бабусі. В подальшому кошти витрачалися на потреби. Точну кількість потрачених коштів вона не пам`ятає. 23.04.2009 року їй зателефонував бабусин сусід та попросив щоб вона приїхала. Він повідомив про те, що бабусі вже немає. Брат повідомив її про те, що бабусю вбили. Гроші бабусі зберігалися у сусідки ОСОБА_31 , яка повернула їй від 7500 доларів США до 9000 доларів США. Гладченка вона раніше знала, вони навчалися в одній школі та жили в одному мікрорайоні. Про те, що її брата ОСОБА_20 кудись вивозили, їй відомо зі слів брата та зі слів правоохоронців. Брат був в шоковому стані. Через деякий час повідомив їй про те, що сталося. Максимальна сума, яка була у бабусі 9000 доларів США. Зі слів брата ОСОБА_20 їй відомо про те, що ОСОБА_8 брав безпосередню участь у вчиненні злочинів. Вона не була свідком вчинення злочинів. Претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_8 вона не має. Цивільний позов до обвинуваченого вона не пред`являла та не має наміру пред`являти. Вона просила суд призначити обвинуваченому найвищу міру покарання, реальне покарання та щонайсуворіше покарання (т. 5 а. п. 164, 165) .

В судові засідання потерпілий ОСОБА_20 жодного разу не прибув. Про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, від нього не надійшли до суду заяви про відкладення розгляду справи, заяви про розгляд справи без його участі, тощо (т. 4 а. п. 10, 12, 19, 30, 33, 36, 40, 44, 52, 53, 56, 57, 62, 71, 74, 88, 92, 101, 106, 110, 116, 126, 130, 137, 152) .

Із змісту абз. 15 п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року вбачається, що у разі неприбуття до суду потерпілого, належним чином повідомленого про судовий розгляд (за наявності підтвердження отримання ним судового виклику) , за відсутності поважних причин такої неявки та клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з його неприбуттям, суд, заслухавши думку інших учасників судового провадження, відповідно до ч. 1 ст. 325 КПК України вправі ухвалити рішення про проведення судового розгляду без потерпілого, за винятком випадків, передбачених КПК України, зокрема, якщо кримінальне провадження здійснюється у формі приватного обвинувачення або у судовому провадженні розглядається угода про примирення потерпілого з підозрюваним, обвинуваченим чи ухвала про відмову у її затвердженні тощо. В інших випадках суд повинен прийняти рішення про відкладення судового розгляду та за відсутності поважних причин неприбуття такого потерпілого відповідно до ст. 139 КПК України вправі накласти на потерпілого грошове стягнення, привід до потерпілого згідно ч. 2 цієї статті не застосовується. Повторне неприбуття в судове засідання потерпілого, належним чином повідомленого про судовий розгляд (наявне підтвердження отримання ним повістки про виклик або ознайомлення з її змістом у інший спосіб) , без поважних причин або без повідомлення про причини неприбуття після відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення та висловлення потерпілим згоди на підтримання обвинувачення в суді (у такому випадку кримінальне провадження за відповідним обвинуваченням набуває статусу приватного) прирівнюється згідно ч. 6 ст. 340 КПК України до його відмови від обвинувачення і має наслідком закриття кримінального провадження за відповідним обвинуваченням.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що потерпілий ОСОБА_20 , відповідно до ч. 8 ст. 135, ч. 1 ст. 136 КПК України, будучи належним чином повідомленим про необхідність прибуття в судове засідання, на виклики суду неодноразово не з`явився, про поважність причин чисельних неявок в судові засідання суду не повідомив, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надав, виклики до суду потерпілий ігнорує, тому, відповідно, не виконує покладені на нього процесуальні обов`язки без поважних причин. При цьому береться до уваги неможливість суду застосувати до потерпілого такий ефективний вид заходу забезпечення кримінального провадження як привід, а тому можливості суду для реагування на неналежну процесуальну поведінку потерпілого є обмеженими, з урахуванням того, що потерпілий вправі відмовитися від давання показань, а закон, виходячи з логіки його статусу, прямо забороняє застосовувати до потерпілого такий захід забезпечення кримінального провадження, як привід (ч. 2 ст. 139, ч. 3 ст. 140 КПК України) .

Таким чином, враховуючи те, що потерпілий ОСОБА_20 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відтак, заслухавши думку прокурора, потерпілої, обвинуваченого, захисниці обвинуваченого, враховуючи те, що за відсутності потерпілого ОСОБА_20 можливо з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, суд вирішив провести судовий розгляд без потерпілого ОСОБА_20 , що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 1 ст. 325 КПК України.

Крім визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини, його вина у вчиненні ним інкримінованих йому злочинів повністю підтверджується сукупністю доказів, які є наявними в кримінальному провадженні, а обвинувачення визнається судом доведеним в законному порядку з урахуванням нижчезазначеного.

Оскільки учасники судового провадження не оспорювали обставин вчинених злочинів та не заперечували проти скороченого судового розгляду, відтак, у суворій відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. За таких обставин суд прийняв рішення про проведення скороченого судового розгляду. Прийняття такого рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку (т. 4 а. п. 166) .

Крім того, суд з`ясував, що обвинувачений правильно розуміє зміст наданих йому прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також і з вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи Відносно спрощеного кримінального правосуддя та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, ст. 349 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного та скороченого розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

У відповідності до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Отже, що стосується вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а саме: викрадення людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням зброї, то суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Під покращенням становища особи, зокрема, слід розуміти перекваліфікацію діяння із виключенням кваліфікуючих ознак або умов, які обтяжують відповідальність (наприклад, вчинення незакінченого злочину, вчинення злочину у співучасті тощо) .

Із змісту абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вбачається, що у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Обвинувачення має бути сформульоване так, щоб не було упущено жодної з істотних обставин вчинення кримінального правопорушення і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими при кваліфікації.

Отже, суд вважає за необхідне, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 337, абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, оскільки це не погіршує, а навпаки покращує, поліпшує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , що у повній мірі узгоджується та не суперечить вимогам, передбаченим ст. ст. 421, 437 КПК України, а саме: виключити з обвинувачення помилково, зайво інкриміновану органом досудового розслідування кваліфікуючу ознаку із застосуванням зброї , враховуючи ту обставину, що застосування зброї означає фактичне використання її для фізичного впливу на потерпілого, коли цими діями створювалась реальна загроза його здоров`ю або життю (здійснення прицільного пострілу або інший спосіб використання її бойових властивостей) , або для психічного впливу (демонстрування оголеної вогнепальної зброї, приведення її в бойове положення, прицілювання, поєднане зі словесною погрозою, тощо) . Фактичні наслідки застосування зброї у вигляді заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень або смерті вимагають кваліфікації діяння за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 КК України або ч. 3 ст. 146 КК України і відповідною статтею розд. II Особливої частини КК України. Будь-яких із вищевказаних дій обвинувачений ОСОБА_8 щодо потерпілого ОСОБА_20 не вчиняв. Жодного переконливого доказу на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив умисні, протиправні дії, які виразилися у викраденні людини, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, саме із застосуванням зброї, стороною обвинувачення суду надано не було.

Зіставивши ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, і встановлені судом ознаки злочинного діяння, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 , суд дійшов висновку про те, що вони відповідають один одному. Таким чином, суд визнає доведеним обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а, отже, його злочинні дії необхідно кваліфікувати як викрадення людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Отже, що стосується вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, а саме: закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) , який не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, спрямованого на заволодіння майном в особливо великих розмірах, то суд дійшов наступного висновку.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 24.10.2011 року у справі № 1-70/11 ОСОБА_25 було визнано винуватим у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України, та йому було призначено покарання: - за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289 КК України, із застосуванням ч. 2 ст. 68 КК України, у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років; - за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ч. 2 ст. 68 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 місяців із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла; - за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 187 КК України, із застосуванням ч. 2 ст. 68 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла; - за ч. 4 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 54 КК України, у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла, та позбавлення спеціального звання старший лейтенант міліції. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю вказаних злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_32 було визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла, та позбавлення спеціального звання старший лейтенант міліції. Запобіжний захід ОСОБА_33 було залишено у вигляді взяття під варту. Строк відбування покарання ОСОБА_33 було ухвалено рахувати з 13.08.2009 року. ОСОБА_34 було визнано винуватим у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та йому було призначено покарання, із застосуванням ст. 54 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла, та позбавлення військового звання прапорщик. Запобіжний захід ОСОБА_35 було залишено у вигляді взяття під варту. Строк відбування покарання ОСОБА_35 було ухвалено рахувати з 13.08.2009 року. ОСОБА_8 було визнано винуватим у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та йому було призначено основне покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, та додаткове покарання, із застосуванням ст. 54 КК України, у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла, та позбавлення спеціального звання молодший сержант міліції. Запобіжний захід ОСОБА_8 було залишено у вигляді взяття під варту. Строк відбування покарання ОСОБА_8 було ухвалено рахувати з 12.08.2009 року. Речові докази у справі: - сліди тканини, які були вилучені з фотоальбому, кахельної плитки стіни у прохідному коридорі, з зовнішньої поверхні дверей туалету, з одвірка туалету (коробок № 7 (п. 7) ) ; - два відрізка мотузки, які були виявлені на сходовій площадці, біля вхідних дверей у квартиру з боку під`їзду (коробок № 1) ; - липка стрічка (скотч) білого кольору, яка була виявлена на сходовій площадці, біля вхідних дверей у квартиру з боку під`їзду (коробок № 2) ; - виріз тканини зі слідом взуття, який був виявлений на спортивних штанах, які лежали на підлозі в кімнаті № 1 (коробок № 3) , - які були вилучені 23.04.2009 року під час огляду місця події; - липка стрічка з рук трупа ОСОБА_19 (коробок № 4) ; - липка стрічка з голови трупа (коробок № 5) ; - одяг ОСОБА_19 (нічна сорочка та шкарпетки) (коробок № 6) ; - зрізи нігтьових пластин пальців рук трупа (коробок № 7 (п. 9) ) , які були вилучені 23.04.2009 року під час огляду трупа ОСОБА_19 ; - два шматки прозорої липкої стрічки (коробки № 8 і № 9) ; - рукавичка чорного кольору (коробок № 7 (п. 6) ) ; - носова хустка (коробок № 7 (п. 6) ) , які були вилучені 23.04.2009 року під час додаткового огляду місця події; - три рукавички на 5 пальців (коробок № 7 (п. 5) ) , які були вилучені 23.04.2009 року під час додаткового огляду місця події; - дві частини sim-картки МТС , належної ОСОБА_20 (коробок № 7 (п. 8) ) , які були вилучені 27.04.2009 року в ході огляду місця події; - мотузки з металевими кільцями (з гаражу) (коробок № 1) ; - маска пластмасова бежевого кольору (коробок № 11) ; - рукавички чорна і синя, матерчаті з пухирцями (коробок № 7 (п. 1) ) ; - sim-карти МТС , Екотел , Київстар (конверт № 13) ; - 40 шт. фотокарток (конверт № 14) ; - sim-карти: 1 шт. МТС , 1 шт. Джинс , 3 шт. Лайф , 1 шт. ЮМС , 2 кріплення, sim-карти Лайф та Київстар (конверт № 15) , які були вилучені 14.08.2009 року під час обшуку; - пакети мобільного зв`язку: 1. Стартовий пакет Екотелна номер мобільного телефону № НОМЕР_2 , пластикова картка до нього на той же номер (PIN-код 0000, PUК-код НОМЕР_3 ) , 2. Sim-карта № НОМЕР_4 , 3. Sim-карта № НОМЕР_5 та коробки з-під мобільних телефонів (паперовий коробок з мобільного телефону Samsung SGH-S500 , ІМЕІ НОМЕР_6 , паперовий коробок з-під мобільного телефону, модель Nokia 6500classic , ІМЕІ НОМЕР_7 , з інструкцією по експлуатації мобільного телефону, модель Nokia 7610 , ІМЕІ НОМЕР_8 ) (коробок № 16) ; - документи на стартові пакети: ЮМС № 4, Білайн № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , Київстар № НОМЕР_11 , дві sim-картки Лайф та Джинс , документи на мобільний телефон 6270, ІМЕІ НОМЕР_12 , коробок із документами на мобільний телефон Nokia 6500 ІМЕІ НОМЕР_13 (коробок № 17) ; - скотч прозорий (коробок № 18) ; - записну книжку (конверт № 19) ; - номера автомобільні 030-92КМ та НОМЕР_14 (коробок № 20) ; - коробок з картону з цеглиною в середині (коробок № 21) ; - частину гранати Ф1 (коробок № 22) та документи, що містяться у стартових пакетах і записній книжці (зазначені у протоколі огляду від 08.09.2009 року) (у коробку № 17 і конверті № 19) , які були вилучені під час обшуку у ОСОБА_36 ; - мобільний телефон Samsung SGH-S500 , ІМЕІ НОМЕР_15 , з sim-карткою МТС НОМЕР_16 (коробок № 7 (п. 3) ) ; - кросівки ОСОБА_8 чорного кольору шкіряні Аdіdаs(коробок № 23) , які були вилучені під час виїмки у ОСОБА_37 ; - кросівки чорного кольору із вставками сірого кольору (коробок № 24) ; - мобільний телефон Nokia , чорного кольору, ЕМЕІ НОМЕР_17 з sim-карткою МТС , належні ОСОБА_33 (коробок № 7 (п. 4) ) , які були вилучені під час виїмки у ОСОБА_38 ; - стартовий пакет Супер МТС № (конверт № 25) , який був вилучений під час огляду службового кабінету ОСОБА_39 ; - мобільний телефон, ІМЕІ НОМЕР_18 , належний ОСОБА_8 (коробок № 7 (п. 2) ) , який був вилучений 13.08.2009 року в ході виїмки у ОСОБА_40 , направити до слідчого відділу прокуратури Сумської області для приєднання до матеріалів кримінальної справи № 09800164 за обвинуваченням ОСОБА_36 ; - мобільний телефон Nокіа 1208 , ІМЕІ НОМЕР_19 , належний ОСОБА_19 , мобільний телефон Nokia 6233 , ІМЕІ НОМЕР_20 , належний ОСОБА_20 , які знаходяться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_20 , залишити останньому; - записну книжку чорного кольору (коробок № 7 (п. 1) ) ; - джинси синього кольору (з автомобіля) (коробок № 10) ; - кофту сіру з надписом ЕКО (коробок № 12) , належні ОСОБА_41 , повернути останньому; - автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_21 , який знаходиться на зберіганні у автогосподарстві УМВС України в Сумській області, повернути власнику ОСОБА_42 ; - золоте кільце із 9 камінцями білого кольору, дві сережки із 15 камінцями, орієнтовною вартістю 500 грн. , які були вилучені під час обшуку у ОСОБА_43 , які зберігаються у камері схову речових доказів прокуратури Сумської області, повернути ОСОБА_44 як належні на праві власності та зняти з вказаних речових доказів арешт, накладений постановою слідчого від 25.11.2009 року; - 4 фотокартки, які були вилучені під час обшуку у ОСОБА_8 ; - 6 фотокарток, які були вилучені під час обшуку у ОСОБА_45 ; - копію довіреності на автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_21 , на ім`я ОСОБА_46 від ОСОБА_47 , пояснення ОСОБА_39 , рапорт ОСОБА_39 , копію медичної довідки ОСОБА_39 , копію водійського посвідчення ОСОБА_39 і талону ОСОБА_39 , рапорт ОСОБА_39 , висновок на право керування автомобілем Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_22 , два пояснення ОСОБА_39 , які були вилучені під час огляду службового кабінету ОСОБА_39 , компакт-диск Аrіtа , який був вилучений 17.08.2009 року під час виїмки у СФ ВАТ Укртелеком , залишити в матеріалах справи; - автомобіль Honda CR-V , 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_23 , який знаходиться на зберіганні у ОСОБА_48 , залишити останньому як належний на праві власності; - золоті вироби: браслет наручний, вагою 19,34 г, ланцюжок, вагою 76,74 г, які знаходяться на зберіганні у ОСОБА_49 , залишити останньому як належні на праві власності; - автомобіль Тоyота Cruiser FJ , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_24 , який знаходиться на зберіганні у ОСОБА_50 , залишити останній як належний на праві власності; - автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon , чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_25 , який знаходиться на зберіганні у ОСОБА_51 , залишити останній як належний на праві власності. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_25 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 11888,84. грн. . Було ухвалено стягнути з ОСОБА_34 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 10566,56 грн. . Було ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 10566,56 грн. . Арешт, накладений на майно, а саме: 1/3 частину кв. АДРЕСА_5 , пістолет Ерма 55-Р КІ001103 і дві кобури, належні ОСОБА_35 , скасувати. Майно ОСОБА_8 , загальною вартістю 1120 грн. , на яке було накладено арешт, обернути в рахунок відшкодування судових витрат по справі, стягнутих на користь держави з ОСОБА_8 . Вирок не набрав законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/19437972) (т. 1 а. п. 16, т. 4 а. п. 217-238) .

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 23.02.2012 року у справі № 1-70/11, провадження № 11/1890/99/12 апеляції прокурора ОСОБА_52 , захисника ОСОБА_53 , засуджених ОСОБА_39 і ОСОБА_46 були задоволені частково. Вирок Зарічного районного суду міста Суми від 24.10.2011 року щодо ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 було скасовано, а справу було направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду. Запобіжний захід щодо ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 було залишено у вигляді взяття під варту. Ухвала набрала законної сили 23.02.2012 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/23755050) (т. 1 а. п. 16, т. 4 а. п. 239-246) .

Із змісту довідки заступника начальника управління Національного банку України в Сумській області № 09-29/5701 від 27.11.2009 року вбачається, що Національним банком України встановлено такий офіційний курс гривні до іноземної валюти станом на: - 22.04.2009 року за 100 доларів США 770,0000 грн. ; - 23.04.2009 року за 100 доларів США 770,0000 грн. (т. 5 а. п. 20) .

Приміткою до ст. 185 КК України передбачено, що: 1. У статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу. 2. У статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 3. У статтях 185-191, 194 цього Кодексу у великих розмірах визнається кримінальне правопорушення, що вчинене однією особою чи групою осіб на суму, яка в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення. 4. У статтях 185-187 та 189-191, 194 цього Кодексу в особливо великих розмірах визнається кримінальне правопорушення, що вчинене однією особою чи групою осіб на суму, яка в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, незважаючи на законодавче визначення поняття значна шкода , ця ознака значною мірою залишається оціночною. Закон лише вказує на два критерії, за допомогою яких ця ознака має визначатися на практиці. Перший критерій передбачає необхідність при визначенні значної шкоди враховувати матеріальне становище потерпілого. При цьому така можливість знову ж таки обмежена зазначеними вище рамками суми спричинених потерпілому збитків. Другий із них стосується розміру завданих потерпілому збитків сума незаконно вилученого майна, яка дає підстави визнавати відповідний злочин проти власності таким, що заподіяв значної шкоди потерпілому, має становити від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Це означає, що у будь-якому разі спричинення потерпілому збитків на меншу (до ста) чи більшу (понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) суму не може визнаватися значною шкодою. У першому випадку дії винної особи за відсутності інших кваліфікуючих ознак потрібно кваліфікувати за ч. 1 ст. 186 КК України чи за ч. 2 ст. 186 КК України, а у другому випадку за ч. 4 ст. 186 КК України чи за ч. 5 ст. 186 КК України. Вказівка закону на те, що значною шкодою слід визнавати спричинення збитків на суму, меншу двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, означає, по-перше, що ця сума для визначення цієї ознаки за будь-яких обставин не повинна перевищувати зазначену, по-друге, перевищення цієї суми дає підстави кваліфікувати вчинений грабіж за іншими кваліфікуючими ознаками у великому чи особливо великому розмірі. Визначення у законі поняття значної шкоди в контексті спричинення значних збитків потерпілому дає змогу дійти висновку про те, що ця ознака може бути інкримінована винному лише у випадку посягання ним на майно, яке є приватною власністю. Великий та особливо великий розміри, як обставини, що обтяжують вчинення злочинів, передбачених ч. ч. 4, 5 ст. 186 КК України, визначаються законом. Відповідно до п. 3 примітки до ст. 185 у статтях 185-191 вчиненим у великих розмірах визнається злочин, вчинений однією особою чи групою осіб на суму, яка в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину. Згідно з п. 4 примітки до ст. 185, у статтях 185-187 та 189-191, вчиненим в особливо великих розмірах визнається злочин, вчинений однією особою чи групою осіб на суму, яка в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину. Таким чином, розмір майна, яке вилучив чи яким заволодів винний у результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише його вартістю, яка виражається у грошовій оцінці (ціні) конкретної речі. При визначенні вартості викраденого майна, а також майна, яким винний протиправно заволодів у інший спосіб, та розміру матеріальних збитків слід керуватися нормами законодавства про ціни і ціноутворення та спеціальних нормативно-правових актів, якими передбачено порядок визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації викраденням, нестачею, умисним знищенням, умисним псуванням матеріальних цінностей. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними, закупівельними чи іншими цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. При цьому застосовуються встановлені для даних випадків нормативно-правовими актами кратність, коефіцієнти, індекси тощо. Роздрібними визнаються не тільки державні фіксовані ціни, а й регульовані, а також договірні (вільні) ціни, за якими товари реалізуються. Вчинення особою декількох посягань на чуже майно, загальна вартість якого становить великий або особливо великий розмір, може кваліфікуватися як викрадення, привласнення, розтрата майна чи заволодіння ним шляхом шахрайства або зловживання службовим становищем у великих чи особливо великих розмірах лише у тому випадку, якщо такі діяння були вчинені одним способом і за обставин, які свідчать про умисел вчинити їх у великому чи особливо великому розмірі. Викладене також стосується вчинення за таких обставин вимагання, що заподіяло майнову шкоду у великих або особливо великих розмірах. Якщо при цьому умисел винного щодо розміру мав неконкретизований характер, вчинене слід кваліфікувати залежно від розміру фактично незаконно вилученого майна. Якщо умисел винного був спрямований на заволодіння майном у великих або особливо великих розмірах, але не був реалізований до кінця з причин, які від нього не залежали, вчинене слід розцінювати як замах на викрадення, вимагання чи інше заволодіння майном відповідно у великих чи особливо великих розмірах. При вчиненні посягання на власність групою осіб за попередньою змовою або організованою групою розмір визначається вартістю всього незаконно вилученого майна. Таким чином, якщо розмір такого майна був великим чи особливо великим, то всі учасники злочину проти власності несуть відповідальність за викрадення, шахрайство, привласнення, розтрату, заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем, вчинене у великому або особливо великому розмірах, чи вимагання, що заподіяло майнову шкоду у великих або особливо великих розмірах.

Відповідно до ст. 22.5. Закону України Про податок з доходів фізичних осіб № 889-IV від 22.05.2005 року, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 6.1.1 пункту 6.1. статті 6 цього Закону для відповідного року (з урахуванням положень пункту 22.4. цієї статті) . Закон України Про податок з доходів фізичних осіб діє з 1 січня 2004 року. З 1 січня 2006 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про державний бюджет України на 2005 рік та деяких інших законів України № 2771-ІV від 07.07.2005 року (пункт 1 Прикінцевих положень зазначеного Закону) , який дещо змінив порядок обрахунку податкової соціальної пільги. Було внесено зміни до ст. 6.1.1. Закону України Про податок з доходів фізичних осіб . З 1 січня 2006 року, відповідно до цієї правової норми, податкова соціальна пільга становить 50 % однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць) , встановленої законом станом на 1 січня звітного податкового року. Відповідно до ст. 55 Закону України Про державний бюджет України на 2009 рік мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2009 року становила 605 грн. . Тому, податкова соціальна пільга у 2009 році становила 302 грн. 50 коп. (50 % від 605 грн. ) .

Згідно ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Під покращенням становища особи, зокрема, слід розуміти перекваліфікацію кримінального правопорушення з більш тяжкого на менш тяжке.

Із змісту абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вбачається, що у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Обвинувачення має бути сформульоване так, щоб не було упущено жодної з істотних обставин вчинення кримінального правопорушення і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими при кваліфікації.

Із змісту п. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1134/0/4-13 від 18.07.2013 року вбачається, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК України має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, погіршення становища особи за ініціативою суду не допускається.

У кримінальному процесі діє принцип заборони повороту до гіршого (reformatio in pejus) . Нормативно він закріплений, зокрема, у ст. ст. 416, 421, 437, 439 КПК України. На практиці він означає те, що ніяке наступне судове рішення не може погіршувати становище засудженого у порівнянні з попереднім рішенням, якщо воно не було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення, згідно правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі № 748/3074/15-к, провадження № 51-2424км18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/77181443) .

Виходячи з системного аналізу вимог ст. ст. 407, 408, 418, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, а також роз`яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку № 1 від 15.05.2006 року, погіршення становища засудженого можливе лише при постановленні апеляційним судом свого вироку, згідно правовій позиції висловленій в постанові Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 166/938/17, провадження № 51-4217км17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/77969085) .

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення. Вихід суду апеляційної інстанції за межі апеляційної скарги прокурора та погіршення становища засудженого вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, згідно правовій позиції висловленій в постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 185/8821/13-к, провадження № 51-4327км18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/78979817) .

Отже, суд вважає за необхідне, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 337, абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, оскільки це не погіршує, а навпаки покращує, поліпшує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , що у повній мірі узгоджується та не суперечить вимогам, передбаченим ст. ст. 421, 437 КПК України, тобто кваліфікувати умисні, протиправні дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, а саме: закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) , вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, що завдав значної шкоди потерпілому, враховуючи ту обставину, що злочинний умисел ОСОБА_8 був направлений саме на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) , вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, що завдав значної шкоди потерпілому, а не був направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) , вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, вчинений в особливо великих розмірах, що в повній мірі підтверджується показаннями, наданими в судовому засіданні потерпілою ОСОБА_17 та обвинуваченим ОСОБА_8 . Тобто потенціальна шкода, яку міг заподіяти ОСОБА_8 , охоплюється кваліфікуючою ознакою, передбаченою ч. 3 ст. 186 КК України, а саме: значне шкода , та не охоплюється кваліфікуючою ознакою, передбаченою ч. 5 ст. 186 КК України, а саме: особливо великий розмір , з урахуванням п. п. 2, 4 примітки до ст. 185 КК України. Отже, злочинний умисел ОСОБА_8 був направлений на заволодіння майном не на суму 50000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.04.2009 року складало 385000 грн. , виручених від продажу будинку, а на суму, яка лежить в межах від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме: від 30250 грн. (100 х 302,50 грн.) до 75625 грн. (250 х 302,50 грн. ) , що за офіційним курсом НБУ станом на 23.04.2009 року складало від 3929 доларів США до 9821 долар США та становить значну шкоду, з урахуванням того, що у ОСОБА_19 могло знаходитися на більше як 9000 доларів США. Жодного переконливого доказу на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив умисні, протиправні дії, які виразилися у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу) , вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, вчиненого саме в особливо великих розмірах, стороною обвинувачення суду надано не було.

Зіставивши ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, і встановлені судом ознаки злочинного діяння, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 , суд дійшов висновку про те, що вони відповідають один одному. Таким чином, суд визнає доведеним обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, а, отже, його злочинні дії необхідно кваліфікувати як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) , вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, що завдав значної шкоди потерпілому.

Крім того, оскільки обвинуваченим ОСОБА_8 було вчинено два злочини, передбачені різними статтями Особливої частини КК України, а саме: ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, за жоден з яких його не було засуджено, відтак, на думку суду, в діях обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається сукупність злочинів, що також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки № 7 від 04.06.2010 року.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України, вчинений ОСОБА_8 , згідно ч. 4 ст. 12 КК України, відповідно до класифікації злочинів, відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, вчинений ОСОБА_8 , згідно ч. 5 ст. 12 КК України, відповідно до класифікації злочинів, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Крім того, суд бере до уваги положення абз. 3 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, згідно якому, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень) , склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку) , його матеріальний стан тощо.

Як особа обвинувачений ОСОБА_8 характеризується наступним чином.

Має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. п. 2) .

Має постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. п. 2, т. 4 а. п. 168, 170, 171, 181, 184) .

Позитивно характеризується за місцем проживання (т. 4 а. п. 171, 173, 174, 181) .

Раніше не судимий (т. 4 а. п. 172) .

На обліку військовозобов`язаних запасу після служби в армії не перебуває (т. 4 а. п. 175) .

Згідно довідці диспансерного відділення комунального закладу Сумської обласної ради Обласний наркологічний диспансер № 7345 від 16.07.2015 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , на диспансерному обліку не перебуває (т. 4 а. п. 176) .

Має спеціальне звання сержант міліції (наказ начальника ГУ МВС України в Сумській області № 84о/с від 17.07.2009 року) (т. 4 а. п. 178, 179) .

Позитивно характеризується за колишнім місцем служби (т. 4 а. п. 180) .

Згідно довідці обласного комунального закладу Сумський обласний психоневрологічний диспансер № б/н від 20.08.2009 року ОСОБА_8 , 1986 року народження, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , звернення з приводу надання психіатричної допомоги, лікування в психіатричних закладах в закладі відсутні (т. 4 а. п. 182) .

Згідно довідці обласного комунального закладу Сумський обласний наркологічний диспансер № б/н від 20.08.2009 року ОСОБА_8 , 1986 року народження, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , на диспансерному обліку не перебуває (т. 4 а. п. 183) .

Проживає в офіційному зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 (т. 1 а. п. 2, т. 4 а. п. 168, т. 5 а. п. 35) .

Має на утриманні малолітню дитину: дочку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а. п. 2, т. 5 а. п. 35) .

Має на утриманні непрацездатного батька, пенсіонера, особу похилого віку, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. п. 2, т. 4 а. п. 171, 174, 181, 184) .

Згідно ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Крім того, суд бере до уваги положення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, згідно якому, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно ст. 66 КК України, суд вважає: - з`явлення із зізнанням (т. 1 а. п. 10, т. 5 а. п. 29-32) ; - вчинення винним злочинів вперше (т. 4 а. п. 172) ; - позитивна характеристика винного у вчиненні злочинів (т. 4 а. п. 171, 173, 174, 180, 181) ; - молодий вік винного у вчиненні злочинів (т. 4 а. п. 168) ; - наявність на утриманні винного у вчиненні злочинів малолітньої дитини та непрацездатного батька (т. 1 а. п. 2, т. 4 а. п. 171, 174, 181, 184, т. 5 а. п. 30) .

Крім того, враховуючи, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають бути суворо додержані вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за можливе взяти до уваги наступне.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, з`явлення із зізнанням винного у вчиненні злочинів обґрунтовується тим, що воно є конкретним проявом усвідомлення особою своєї вини у вчиненні злочинів та готовності сприяти правосуддю. Вказана обставина є формою позитивної посткримінальної поведінки особи, яка вчинила злочини, тобто поведінки після вчинення злочину. Визнання цієї обставини такою, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності. З`явлення із зізнанням не лише свідчить про позитивні зміни у свідомості особи винного, але й допомагає своєчасно розкрито злочини та не допустити подальшу можливість вчинення ним суспільно небезпечних діянь. З`явлення із зізнанням означає, що особа добровільно звертається в правоохоронні органи, суд або інший державний орган з повідомленням (усно чи письмово) про вчинені нею злочини, і це не пов`язано з тим, що особа була затримана як підозрюваний, і будучи викритою, підтвердила свою участь у вчиненні злочинів. З`явлення із зізнанням визначається також як акт добровільного та безпосереднього звернення у правоохоронні органи із правдивим та щирим повідомленням про будь-яке вчинене ним злочинне діяння, передбачене кримінальним законом або як добровільне звернення особи, яка вчинила злочин, із зізнанням у вчиненому злочині та готовністю понести відповідальність. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року дано роз`яснення про те, що, вирішуючи питання про наявність такої пом`якшуючої обставини, як з`явлення із зізнанням, суди повинні перевіряти, чи були подані до органів розслідування, інших державних органів заява або зроблене посадовій особі повідомлення про злочин (у будь-якій формі) добровільними і чи не пов`язано це з тим, що особа була затримана як підозрюваний і, будучи викритою, підтвердила свою участь у вчиненні злочину. Якщо у справі, порушеній за фактом вчинення злочину, не встановлено, хто його вчинив, добровільні заява або повідомлення особи про вчинене нею мають розглядатись як з`явлення із зізнанням. Аналогічно розцінюється заява особи, притягнутої до кримінальної відповідальності, про вчинення нею іншого злочину, про який не було відомо органам розслідування. За сукупності вчинених злочинів з`явлення із зізнанням має враховуватись як обставина, що пом`якшує покарання при призначенні останнього за злочин, у зв`язку з яким було зроблено це зізнання.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, вчинення винною особою злочину вперше при призначенні покарання обґрунтовується тим, що це може свідчити про відсутність у винної особи стійких злочинних навичок, і, відповідно, про меншу суспільну небезпеку цієї особи. Крім того, суд враховує положення абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, згідно якому судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, позитивна характеристика винного у вчиненні злочинів при призначенні покарання обґрунтовується тим, що така поведінка в побуті, за місцем роботи, навчання, служби, тощо, як правило, свідчить про відсутність у такої особи стійких антисуспільних поглядів, і дає підстави вважати, що вчинення кримінального правопорушення є випадковим.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, молодий вік винного у вчиненні злочинів обґрунтовується тим, що молодий вік винного межує з віком неповнолітнього (на момент вчинення злочину) , що може свідчити про відсутність у винної особи стійких злочинних навичок, і, відповідно, про меншу суспільну небезпеку цієї особи.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, наявність на утриманні винного непрацездатних батьків та малолітніх дітей при призначенні покарання обґрунтовується принципом гуманізму, справедливості, індивідуалізації покарання. Наявність на утриманні винного непрацездатних батьків та малолітніх дітей розуміється як надання винним відповідним особам матеріального забезпечення, яке майже завжди є основним джерелом існування для таких осіб. Крім того, наявність на утриманні винного малолітніх дітей означає, що винний бере безпосередню участь в їх вихованні та здійсненні щодо них інших батьківських обов`язків. Наявність на утриманні винного непрацездатних батьків та малолітніх дітей, окрім їх матеріального забезпечення, означає також, що винний здійснює догляд за ними, якщо ці особи потребують стороннього догляду. Державі не може бути байдуже, у якому становищі опиняться особи, які знаходяться на утриманні винного, після засудження останнього. Крім того, держава повинна піклуватися про фізичний та моральний розвиток малолітніх дітей у повноцінній сім`ї, адже бездоглядність дітей завжди була однією із причин дитячої злочинності.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно ст. 67 КК України, суд вважає: - вчинення злочину щодо особи похилого віку, а саме: щодо потерпілої ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а. п. 3) .

Згідно ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Верховний Суд України в абз. 1 п. 6-1 постанови Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року звернув увагу судів на особливості призначення покарання за вчинення готування до злочину або вчинення замаху на злочин. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 68 КК України у разі засудження особи за готування до злочину строк або розмір покарання не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, а відповідно до частини 3 цієї ж статті у разі засудження за замах на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України. При цьому, призначаючи особі покарання згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 68 КК України, у вироку суд повинен наводити відповідні мотиви; посилатися на статтю 69 КК України у такому разі не потрібно.

Крім того, при ухваленні даного вироку суд бере до уваги постанову Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18, провадження № 51-9408км18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/83272707) .

Згідно ст. 54 КК України засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Позбавленням військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є додатковим покаранням, яке спрямоване не лише на здійснення морального впливу на засуджену особу, а й на позбавлення її тих переваг, які надають відповідні звання, ранг, чин, кваліфікаційний клас. Відповідно до ст. 54 КК України суд вправі застосувати це покарання лише при засудженні особи за тяжкий чи особливо тяжкий злочин. Як вид покарання позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу не вказується у санкціях норм Особливої частини КК України. Його застосування залежить від розсуду суду. Судова практика свідчить, що суди, застосовуючи таке покарання, враховують, зокрема, такі обставини: використання винним свого звання, рангу, чину чи кваліфікаційного класу для вчинення злочину або для одержання не передбачених законом пільг або переваг для себе чи для інших осіб, його ставлення до виконання службових обов`язків, наявність дисциплінарних стягнень, поведінку винного в колективі, в побуті, тощо. Спеціальними є звання, що присвоюються, зокрема, працівникам поліції (міліції) , державної податкової адміністрації, податкової міліції, митної служби, тощо. Ст. 54 КК України не передбачає позбавлення судом засудженого почесних та вчених звань, державних нагород, наукових ступенів. Згідно ст. 98 КК України покарання, передбачене ст. 54 КК України, не застосовується до неповнолітніх.

Із змісту абз. 5 п. 9, абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року вбачається, що при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст. 77 КК України може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа) ; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку. Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу як вид покарання не зазначається у санкціях норм Особливої частини КК України і застосовується за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 52, ст. 54 КК України це покарання є додатковим і може бути застосоване судом лише щодо особи, засудженої за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, із наведенням у вироку відповідних мотивів.

Отже, враховуючи тяжкість злочинів, особу винного та інші обставини справи, думку прокурора, думку потерпілої ОСОБА_17 , думку обвинуваченого ОСОБА_8 , думку захисниці обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_18 , переслідуючи мету забезпечення пропорційності соціально виправданих цілей покарання, реалізуючи принцип справедливості покарання, суд дійшов висновку про можливість і доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання, необхідного й достатнього для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, у виді позбавлення волі на певний строк, із застосуванням ч. 3 ст. 68, ч. 1 ст. 70 КК України, додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання сержант міліції, яке передбачене ст. 54 КК України. Строк позбавлення волі суд визначає залежно від тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно ст. 66 КК України, з урахуванням вироку Зарічного районного суду м. Суми від 24.10.2011 року у справі № 1-70/11, який не набрав законної сили.

Звільнення від покарання це відмова держави у випадках, передбачених законом, від реальної кримінальної відповідальності, тобто від призначення особі, винній у вчиненні злочину, покарання або від його відбування чи подальшого відбування. Це означає, що розмежування між звільненням від кримінальної відповідальності та від покарання полягає у тому, що у першому випадку держава відмовляється в межах повноважень, встановлених законом, від реалізації потенційної відповідальності, а у другому випадку від реальної кримінальної відповідальності. Звільнення від потенційної кримінальної відповідальності може мати місце після вчинення злочину в період, коли для цього виникли й існують передбачені КК України підстави, проте в будь-якому випадку до закінчення строку, протягом якого на особі лежить обов`язок відповідати за вчинене перед державою. Це, за загальним правилом, день спливу строку давності (ст. 49 КК України) . При цьому, однак, особа може бути звільнена від кримінальної відповідальності до того моменту, поки вона їй не піддалася, тобто до набуття законної сили обвинувальним вироком суду. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року у справі № 1-15/99 за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) , саме з дня набуття законної сили обвинувальним вироком суду і починається реальна кримінальна відповідальність. Після цього мова може йти лише про звільнення від покарання. Отже, день набуття законної сили обвинувальним вироком є межею, що розділяє звільнення від кримінальної відповідальності і звільнення від покарання (https://ccu.gov.ua/docs/405) .

Згідно Закону України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання № 838-VIII від 26.11.2015 року суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті. У разі якщо до винесення вироку строк попереднього ув`язнення, відбутий особою, перевищуватиме співвідношення, визначене абзацом першим цієї частини, максимально можливий строк позбавлення волі, передбачений Особливою частиною цього Кодексу для злочину (злочинів) , у якому (яких) підозрюється така особа, така особа має бути негайно звільнена судом з-під варти за ініціативою суду або за ініціативою особи, яка звільняється, або її захисника (законного представника) чи прокурора. Таке звільнення допускається на стадії судового розгляду кримінального провадження і на стадії досудового розслідування такого кримінального провадження Цей Закон застосовується за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок, протягом двох тижнів з дня отримання відповідного клопотання судом або за власною ініціативою суду (офіційне опублікування: Голос України, 2015, 12, 23.12.2015 № 242, Урядовий кур`єр, 2015, 12, 26.12.2015 № 243, Офіційний вісник України, 2016, № 1 (05.01.2016) , ст. 1 Відомості Верховної Ради України, 2016, № 2 (08.01.2016) , ст. 18) .

Початок строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_8 слід обчислювати з моменту його затримання в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) , тобто з 12.08.2009 року з 21 години 22 хвилини (т. 1 а. п. 10, 18, т. 5 а. п. 33) .

Цивільні позови по справі потерпілими: ОСОБА_17 , ОСОБА_20 ані під час досудового розслідування, ані до початку судового розгляду справи по суті до обвинуваченого ОСОБА_8 пред`явлені не були (т. 1 а. п. 6, 198, 199) .

Речові докази по справі відсутні (т. 1 а. п. 6, т. 4 а. п. 187-204) .

Документально підтверджені процесуальні витрати у справі на залучення експерта, згідно довідці № 341-ТБХ від 05.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 300,48 грн. , згідно довідці № 340-ТБХ від 13.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , згідно довідці № 397-ТБХ від 25.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 300,48 грн. , згідно довідці № 390-ТБХ від 29.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , згідно довідці № 393-ТБХ від 29.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , згідно довідці № 7650/8347 від 30.09.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 2106,50 грн. , згідно довідці № 7648 від 07.10.2009 року, пов`язані з проведенням судової експертизи волокнистих матеріалів та виробів з них в сумі 2875,00 грн. , згідно довідці № 1041-ТБХ від 03.12.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , слід відшкодувати за рахунок обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави (т. 5 а. п. 21-28) .

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 14.08.2009 року у справі № 4-785/2009 подання слідчого в ОВС СВ прокуратури Сумської області ОСОБА_54 про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, узгоджене заступником прокурора Сумської області, відносно ОСОБА_8 , було задоволено. Було ухвалено обрати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Контроль за виконанням постанови суду було ухвалено покласти на слідчого в ОВС СВ прокуратури Сумської області ОСОБА_54 . Постанова набрала законної сили (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 206) .

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 08.10.2009 року у справі № 4-955/2009 подання слідчого в ОВС СВ прокуратури Сумської області ОСОБА_54 , узгоджене заступником прокурора Сумської області, про продовження строків тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , було задоволено. Було ухвалено продовжити до обвинуваченого ОСОБА_8 строк тримання під вартою до 4-х місяців. Контроль за виконанням постанови суду було ухвалено покласти на слідчого в ОВС СВ прокуратури Сумської області ОСОБА_54 . Постанова набрала законної сили (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 209) .

Постановою апеляційного суду Сумської області від 04.12.2009 року подання слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Сумської області про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 було задоволено. Було ухвалено продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_6 , до 12.02.2010 року, тобто до 6-ти місяців. Постанова набрала законної сили 04.12.2009 року (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 210) .

Постановою апеляційного суду Сумської області від 03.02.2010 року у справі № 4-14/2009 подання слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_54 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до дев`яти місяців було задоволено. Було ухвалено продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до дев`яти місяців, тобто до 12.05.2010 року. Постанова набрала законної сили 03.02.2010 року (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 214) .

Постановою апеляційного суду Сумської області від 30.04.2010 року у справі № 4-134 подання слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_54 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до дванадцяти місяців було задоволено. Було ухвалено продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до дванадцяти місяців, тобто до 12.08.2010 року. Постанова набрала законної сили 30.04.2010 року (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 215) .

Постановою апеляційного суду Сумської області від 11.08.2010 року у справі № 4-228 подання слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_54 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до чотирнадцяти місяців було задоволено. Було ухвалено продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до чотирнадцяти місяців, тобто до 12.10.2010 року. Постанова набрала законної сили 11.08.2010 року (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 216) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.03.2014 року у справі № 1806/7761/12, провадження № 1/592/15/14 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України було направлено прокурору Сумської області для організації проведення додаткового розслідування. Було ухвалено при додатковому розслідуванні справи необхідно провести слідчі дії викладені у мотивувальній частині ухвали. Міру запобіжного заходу відносно підсудних ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 у вигляді взяття під варту було ухвалено змінити на підписку про невиїзд, звільнивши підсудних з-під варти негайно в залі суду. Було ухвалено покласти на ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 наступні обов`язки: 1) з`являтися на виклик до органу досудового слідства, прокурора або суду, а в разі неможливості з`явитися через поважні причини завчасно повідомляти про це посадову особу або орган, що здійснив виклик; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого або органу, у провадженні якого знаходиться кримінальна справа; 3) повідомляти службову особу або орган, у провадженні якого знаходиться кримінальна справа, про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування із свідками, потерпілими; 5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, які повертаються негайно після скасування відповідного запобіжного заходу або покладеного обов`язку. Ухвала не набрала законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/37645131) (т. 1 а. п. 16, т. 4 а. п. 247-250, т. 5 а. п. 1-7) .

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 27.05.2014 року у справі № 1806/7761/12, провадження № 11/788/44/14 апеляцію прокурора ОСОБА_55 , яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, було задоволено. Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.03.2014 року про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, прокурору Сумської області для організації проведення додаткового розслідування було скасовано, а справу було направлено на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі. Ухвала набрала законної сили 27.05.2014 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/59119630, https://reyestr.court.gov.ua/Review/38995801) (т. 1 а. п. 16, т. 5 а. п. 8-14) .

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.09.2014 року у справі № 592/6081/14-к, провадження № 1/592/45/14 клопотання прокурора прокуратури Сумської області ОСОБА_56 про направлення кримінальної справи стосовно ОСОБА_39 , ОСОБА_46 , ОСОБА_8 на додаткове розслідування було задоволено. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України було повернуто прокурору Сумської області для організації проведення додаткового розслідування після закінчення строку на апеляційне оскарження даної постанови. Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_32 , ОСОБА_57 , ОСОБА_8 було ухвалено не змінювати і залишити підписку про невиїзд. Постанова набрала законної сили 19.12.2014 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/40792244) (т. 1 а. п. 16, т. 5 а. п. 17-19) .

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 19.12.2014 року у справі № 592/6081/14-к, провадження № 11/788/89/14 постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.09.2014 року про направлення кримінальної справи щодо обвинувачених ОСОБА_25 , ОСОБА_34 , ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, прокурору Сумської області для організації проведення додаткового розслідування було залишено без змін, а апеляцію потерпілого ОСОБА_20 без задоволення. Ухвала набрала законної сили 19.12.2014 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/42043762) .

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 03.07.2015 року у справі № 591/4359/15-к, провадження № 1-кс/591/1094/15 клопотання слідчого ОСОБА_58 про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання було задоволено. Було ухвалено застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Було ухвалено покласти на підозрюваного ОСОБА_8 такі обов`язки: 1) не відлучатися із м. Суми без дозволу слідчого, прокурора або суду; 2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; 3) утриматися від спілкування із потерпілими ОСОБА_20 , ОСОБА_17 . Було ухвалено роз`яснити підозрюваному, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати. Контроль за виконанням ухвали було постановлено покласти на слідчого ОСОБА_58 . Ухвала набрала законної сили 03.07.2015 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/46162161) (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 185, 186)

У відповідності до ч. 7 ст. 194 КПК України обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Всі запобіжні заходи, які визначені законом, обираються на строк визначений ухвалою, але не більше 60 днів. Тобто запобіжний захід діє доти, доки діє ухвала і діє строк, який визначений у ній. Із спливом строку дії ухвали, припиняється і дія запобіжного заходу, якщо останній не був продовжений іншою ухвалою. Ця правова конструкція є логічною, зрозумілою, співвідноситься із законодавством та практикою.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що слід вважати, що ухвала слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 03.07.2015 року у справі № 591/4359/15-к, провадження № 1-кс/591/1094/15 про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання припинила свою дію і обов`язки скасовуються.

Крім того, суд вважає за можливе взяти до уваги положення п. п. 34, 36, 41-44, 49, 54-56, 78, 104-106 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі № 663/537/17, провадження № 13-31кс18, згідно яким, залежно від напряму дії нормативно-правових актів у часі (в тому числі й закону про кримінальну відповідальність) дія закону в часі може бути прямою, зворотною або переживаючою (ультраактивною) . Зворотна дія полягає в тому, що новий нормативно-правовий акт або нова правова норма застосовується до фактів та правовідносин, які існували до набрання цим актом (нормою) чинності. Ст. 5 КК України визначено низку умов, за яких допускається надання зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. У тих випадках, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого КК України, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч. 4 ст. 5 КК України) . Згідно ч. 4 ст. 5 КК України коли закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів і наступні його редакції в силу погіршення кримінально-правового становища особи зворотної дії не мають, до правовідносин застосовується той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Ці норми кореспондують з нормою ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність необхідно констатувати, що у будь-якому випадку вона не допускається, якщо закон про кримінальну відповідальність встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи (ч. 2 ст. 5 КК України) . Так само виключається зворотна дія закону про кримінальну відповідальність у часі в тій частині, в якій він частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи. У такому разі він має зворотну дію у часі лише в тій частині, в якій пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч. 3 ст. 5 КК України) . Висновок щодо недопустимості зворотної дії в часі закону про кримінальну відповідальність, який змінювався кілька разів і встановлював злочинність діяння, посилював кримінальну відповідальність або іншим чином погіршував становище особи, також випливає зі змісту норми ч. 4 ст. 5 КК України. З огляду на положення ст. ст. 4, 5 КК України застосуванню в цій ситуації підлягає Закон № 838-VIII, оскільки новий закон зворотної дії в часі не має, бо погіршує кримінально-правове становище особи. Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно) , то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який іншим чином поліпшує становище особи у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України) . Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) , то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі. Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що іншим чином погіршує становище особи , відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76207318) .

Отже, в строк відбування обвинуваченим ОСОБА_8 покарання, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, згідно Закону України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання № 838-VIII від 26.11.2015 року, слід зарахувати термін його знаходження під вартою в період часу з 12.08.2009 року до 17.03.2014 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (т. 1 а. п. 18, т. 4 а. п. 205-250, т. 5 а. п. 1-19) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 62, 63 Конституції України; ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України; ст. ст. 11, 12, 50-52, 54, 63, 65-68, 70, 146, 185, 186 КК України, -

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_8 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Призначити ОСОБА_8 основне покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 3 ст. 68 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 4 місяці та додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання сержант міліції, яке передбачене ст. 54 КК України.

Визначити ОСОБА_8 , на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточне основне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років та додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання сержант міліції, яке передбачене ст. 54 КК України.

Звільнити ОСОБА_8 , на підставі Закону України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання № 838-VIII від 26.11.2015 року, від відбування основного покарання, оскільки строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, перевищує фактично призначене йому основне покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання сержант міліції, яке передбачене ст. 54 КК України, підлягає реальному виконанню.

Початок строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_8 слід обчислювати з моменту його затримання в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) , тобто з 12.08.2009 року з 21 години 22 хвилини.

Документально підтверджені процесуальні витрати у справі на залучення експерта, згідно довідці № 341-ТБХ від 05.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 300,48 грн. , згідно довідці № 340-ТБХ від 13.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , згідно довідці № 397-ТБХ від 25.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 300,48 грн. , згідно довідці № 390-ТБХ від 29.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , згідно довідці № 393-ТБХ від 29.05.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , згідно довідці № 7650/8347 від 30.09.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 2106,50 грн. , згідно довідці № 7648 від 07.10.2009 року, пов`язані з проведенням судової експертизи волокнистих матеріалів та виробів з них в сумі 2875,00 грн. , згідно довідці № 1041-ТБХ від 03.12.2009 року, пов`язані з проведенням судової трасологічної експертизи в сумі 450,72 грн. , відшкодувати за рахунок ОСОБА_8 на користь держави.

Вважати, що ухвала слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 03.07.2015 року у справі № 591/4359/15-к, провадження № 1-кс/591/1094/15 про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання припинила свою дію і обов`язки скасовуються.

В строк відбування ОСОБА_8 покарання, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, згідно Закону України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання № 838-VIII від 26.11.2015 року, зарахувати термін його знаходження під вартою в період часу з 12.08.2009 року до 17.03.2014 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Ковпаківський районний суд м. Суми, який постановив вирок.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1