Постанова

іменем України
9 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 753/5553/18
провадження № 51-3240км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника
потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,
особи, щодо якої закрито
кримінальне провадження, ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 195 Кримінального Кодексу України (далі КК), на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього закрито. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року зазначену ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_8 залишено без змін.
Згідно з обвинувальним актом, органом досудового розслідування ОСОБА_8 , обвинувачувався в тому, що він, будучи засновником та директором ТОВ «Інтерметекс», намагаючись вирішити комерційний конфлікт, а саме звільнити орендовану площу ТОВ «Інтерметекс», на якій ТОВ «Прима», директором якого є ОСОБА_6 , орендує частину складських приміщень, у невстановлений досудовим слідством час виник умисел на погрозу знищення майна, шляхом залякування та демонстрування засобу, яким можна привести майно у непридатність.
Так, готуючись до вчинення злочину, у невстановлений досудовим слідством час та місці придбав бездимний порох, електричні лампочки та тканину, а в серпні місяці 2010 року на радіоринку, який розташований неподалік станції Київського метрополітену «Харківська» в м. Києві, придбав 2 мобільні телефони марок «Siemens A-65» та «Siemens A-55». У невстановлений досудовим слідством час, перебуваючи за місцем проживання, а саме в приватному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , маючи професійний досвід роботи з виготовлення та використання вибухових і запалювальних пристроїв, проходячи строкову службу у Збройних силах України на посаді старшого сапера, діючи умисно, з раніше придбаних матеріалів, а саме власноруч переробленого мобільного телефону марки «Siemens A-65», електричних лампочок, в які заздалегідь засипав бездимний порох, просочивши тканину легкозаймистою та горючою рідиною, виготовив радіокерований запалювальний пристрій, який помістив у поліетиленові пакети синього кольору.
3 вересня 2010 року, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на погрозу знищення майна ОСОБА_6 шляхом підпалу, перебуваючи на території ТОВ «Інтерметекс», усвідомлюючи характер своїх дій, які виражались у реальній погрозі знищення майна потерпілої, встановив заздалегідь виготовлений саморобний запалювальний радіокерований пристрій під задній бампер, поруч із паливним баком і трубопроводами автомобіля «Пежо206», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , з метою залякування останньої та погрози знищення її майна в майбутньому.
Розмістивши запалювальний пристрій, ОСОБА_8 виконав усі дії, а саме виготовив, встановив саморобний запалювальний радіокерований пристрій таким чином, щоб ОСОБА_6 помітила його та усвідомила реальну погрозу на знищення належного їй майна.
04 вересня 2010 року, приблизно о 12 год. ОСОБА_6 , підходячи до належного їй автомобіля «Пежо206», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився на автостоянці по вул. Гришка, 3, виявила запалювальний пристрій та, усвідомлюючи погрозу, яку раніше висловлював ОСОБА_8 , викликала працівників міліції.
Таким чином, ОСОБА_8 своїми діями, які виразились у погрозі знищення чужого майна шляхом підпалу, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене

ст. 195 КК.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вищезазначені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що висновки Дарницького районного суду м. Києва в ухвалі від 7 лютого 2020 року не відповідають дійсності, оскільки судом не було взято до уваги того, що досудове розслідування було проведено не в повному обсязі й органом досудового розслідування проігноровано вказівки, викладені в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року, зокрема, щодо правової оцінки обставин вчинення злочину та його кваліфікації. Стверджує, що інкриміноване ОСОБА_8 діяння підлягає кваліфікації за законом, який передбачає відповідальність за більш тяжке кримінальне правопорушення (ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК). Крім того, звертає увагу на те, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності, не переконався у наявності чи відсутності вини останнього в інкримінованому йому органами досудового розслідування злочині, а також правильності кваліфікації його дій, а лише зазначив в ухвалі те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 195 КК.
Адвокат ОСОБА_10 та особа, щодо якої кримінальне провадження закрито, ОСОБА_8 подали заперечення на зазначену касаційну скаргу, в яких просять судові рішення щодо останнього залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Позиції інших учасників судового провадження
Особа, щодо якої кримінальне провадження закрито, ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 заперечували щодо задоволення касаційної скарги.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав касаційну скаргу, особи, щодо якої закрито кримінальне провадження, ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Закон України про кримінальну відповідальність обмежує строками давності повноваження держави щодо кримінального переслідування осіб, які вчинили кримінальні правопорушення. Зокрема, у ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані у ч. 1 ст. 49 КК залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості (ч. 3 ст. 49 КК); особа не ухилялася від досудового розслідування або суду (ч. 2 ст. 49 КК); законом не встановлено обмеження чи заборони щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення (ч. 4 і ч. 5

ст. 49 КК).
При цьому необхідно зауважити, що застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінальних процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
Водночас, процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у ст. ст. 285289 КПК. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.
Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК, ч. 1 ст. 285 КПК), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
А на підставі ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно ж до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Таким чином, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у разі настання обставин, передбачених пунктами 14 ч. 1 ст. 49 КК, за дотримання визначених згідно з приписами частин 25 вказаної статті умов для такого звільненнята наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого на звільнення є обов`язком суду.

Зазначені вище нормативні положення спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч. 1 ст. 26 КПК).
На підставі ж п. 1 ч. 1 ст. 49 КК (у редакції до внесення змін згідно із Законом № 1183-VII від 08.04.2014) особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе ніж обмеження волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 195 КК, яке згідно зі ст. 12 КК (у редакції до внесення змін згідно із Законом № 4025-VI від 15.11.2011) є злочином невеликої тяжкості, було вчинене обвинуваченим у 2010 році і строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за яке згідно зі ст. 49 КК (у редакції до внесення змін згідно із Законом № 1183-VII від 08.04.2014) становив два роки. На момент розгляду судом кримінального провадження щодо ОСОБА_8 передбачений законом строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за цей злочин сплинув.
У судовому засіданні 07 лютого 2020 року захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням про звільнення свого підзахисного від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Обвинувачений ОСОБА_8 вказане клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284, 286 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності та закрив вищезазначене кримінальне провадження щодо нього у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК.
Своє рішення місцевий суд постановив, переконавшись у наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, з огляду на безпосередньо досліджені ним докази, оскільки відповідне клопотання захисником ОСОБА_10 було заявлено вже після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, під час з`ясування в учасників провадження питання щодо наявності клопотань про доповнення судового розгляду.
При цьому суд, відповідно до вимог ст. 372 КПК, зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, яке інкримінувалось ОСОБА_8 , суть питання, що вирішується ухвалою, встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні свого рішення.
Зокрема, суд зазначив, що подія злочину мала місце у 2010 році, на час судового розгляду минув передбачений п. 1 ч. 1 ст. 49 КК дворічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності, обвинувачений не заперечував проти закриття кримінального провадження щодо нього з нереабілітуючих підстав, не ухилявся від слідства, не вчиняв нового середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Тобто суд встановив обставини необхідні для вирішення вказаного питання та дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК і закрив кримінальне провадження щодо нього.
Доводи ж представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 про те, що інкриміноване ОСОБА_8 діяння підлягає кваліфікації за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК, не спростовують висновків щодо законності прийнятого судом рішення про звільнення останнього на підставі ст. 49 КК від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 195 цього Кодексу.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а частина 3 зазначеної статті наділяє суд правом вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення лише якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Визначення обсягу обвинувачення є виключним повноваженням прокурора. А потерпіла та її представник не були позбавлені права у порядку ст. 220 КПК заявляти відповідні клопотання щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 на більш тяжкий злочин під час досудового розслідування та оскаржувати бездіяльність цього органу до слідчого судді відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК.
Зважаючи на це, а також з огляду на формулювання обвинувачення і виклад фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_8 є правильною, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для виходу за межі висунутого останньому обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжке.
Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 , апеляційний суд перевірив викладені у ній доводи, визнав їх необґрунтованими, належним чином мотивував своє рішення та зазначив підстави, на яких апеляційну скаргу залишив без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
А тому касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3