У Х В А Л А

11 серпня 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 13 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області заяви про забезпечення позову цивільних позивачів (потерпілих) ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000338 від 13 лютого 2020 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

05.08.2020 року (до початку судового розгляду) потерпілі в зазначеному кримінальному проваджені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з цивільними позовами до ОСОБА_6 про стягнення заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди. В розумінні статей 61, 62 КПК України, потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули статусу цивільного позивача, а обвинувачений ОСОБА_6 статусу цивільного відповідача.

11.08.2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із заявами про забезпечення позову звернулися цивільні позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В обґрунтування своїх заяв, які за формою та змістом є ідентичними, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилаються на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачів від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачам реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивачів, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на норми статей 149-153 ЦПК України, на підставі яких, просять суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб, що є на рахунках відповідача, заборонити відповідачу вчиняти певні дії.

Дослідивши вищезазначені заяви та матеріали справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до п. 7 ч. 2ст. 131 КПК України, відноситься, зокрема, арешт майна.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що КПК України не передбачає наявність інституту забезпечення позову в порядку, передбаченому статтею 151 ЦПК України, вирішення цього питання підлягає виключно в межах інституту заходів забезпечення кримінального провадження, а саме арешту майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до суду має право звернутися, з метою забезпечення цивільного позову - цивільний позивач.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 171 КПК, у клопотанні цивільного позивача про арешт майна обвинуваченого повинно бути зазначено:

1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог;

2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Відповідно до пунктів 1, 5 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Частиною 5 статті 173 КПК передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає:

1) перелік майна, на яке накладено арешт;

2) підстави застосування арешту майна;

3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення;

4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно;

5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Таким чином, вирішуючи питання щодо накладення арешту на майно, яке належить цивільному відповідачу суд бере до уваги наявність у останнього такого майна, у відношенні якого існує можливість розпорядитись ним з метою ухилення від виконання можливого судового рішення, та враховує відповідність і співмірність загального розміру позовних вимог позивачів щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, вартості належного відповідачу майна.

З поданих цивільними позивачами заяв про забезпечення позову взагалі не наведено та не надано жодного доказу на підтвердження того, що у ОСОБА_6 наявне будь-яке майно, що належить йому на праві власності. Крім того, заяви не містять відомостей про вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення позову, що позбавляє суд можливості врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Оскільки заявниками жодних посилань саме на норми Кримінального процесуального Закону України з метою накладення арешту майна не зазначено, до заяв не надані докази факту заподіяння шкоди і розміру цієї шкоди, не зазначено майно, що належить відповідачу на праві власності та вартість такого майна, у зв`язку з цим суд вважає, що заяви цивільних позивачів подані без додержання вимог статті 171 КПК України, а тому суд дійшов до висновку про повернення заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , встановивши останнім строк для усунення вказаних недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 128, 170 - 172, 369 - 372 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяви про забезпечення позову цивільних позивачів (потерпілих) ОСОБА_8 та ОСОБА_5 повернути заявникам та встановити строк для усунення недоліків протягом 72 годин шляхом подання клопотання про арешт майна з додержанням вимог ст. 171 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений та оголошений 12 серпня 2020 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області ОСОБА_1