КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

23 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року, у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, Київської області, раніше неодноразово судимого, останній раз: 11.07.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України,
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року, суд продовжив обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 27 вересня 2020 року.
Цією ж ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 на домашній арешт.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , який згідно обвинувального акта обвинувачується у вчиненні умисних тяжкого і невеликої тяжкості злочинів, продовжують існувати ризики, передбачені п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки він раніше судимий, відбував покарання у місцях позбавлення волі, злочини вчинив у період знаходження обвинувального акта відносно нього в суді, не має міцних соціальних зв`язків, а ті, що є не є стримуючим фактором його поведінки, і жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, у тому числі домашній арешт, застава не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку, виконання обов`язків ОСОБА_5 .

Крім того, як зазначається в ухвалі суду, судом визнано, що інтереси суспільства значною мірою переважають інтереси забезпечення права на свободу обвинуваченого ОСОБА_5 , незважаючи на існування презумпції невинуваті.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.07.2020 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволення клопотання прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 .

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений посилається на те, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, оскільки є необґрунтованою та винесеною з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, як зазначає апелянт, в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.07.2020 року про продовження запобіжного заходу відсутнє посилання на докази, які б свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

На думку апелянта, суд не мав права не визначати розмір застави під час продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а навпаки зобов`язаний був визначити розмір застави, оскільки він, ОСОБА_5 , не обвинувачується у вчиненні злочинів із застосуванням насильства або погрози в його застосуванні, а також, які спричинили загибель людей.

Крім того, як вказує апелянт, у цьому кримінальному провадженні йому не обирався запобіжний захід у вигляді застави, а також він не вчиняв злочинів, передбачених статтями 255-255-3 КК України.

До призначеної дати апеляційного розгляду від обвинуваченого ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд поданої ним скарги без його участі, а тому суд апеляційної інстанції визнав за можливе здійснити її розгляд без участі обвинуваченого, оскільки він був належним чином повідомленим про час і день апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані суду апеляційної інстанції матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції, незалежно від наявності клопотань, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме до спливу продовженого строку, повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року про продовження обвинуваченомузапобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

З огляду на це, посилання обвинуваченого ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою,є необґрунтованою та винесеною з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з наведених в апеляційній скарзі підстав, не можуть бути визнані безумовними підставами для скасування ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року, оскільки суд апеляційної інстанції вважає її законною та обґрунтованою.
Всупереч доводам апеляційної інстанції, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з достатньою повнотою та об`єктивністю дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про його особу та навів мотиви, з яких прийняв оскаржуване судове рішення.
Крім того, незважаючи на обставини, якими обвинувачений обґрунтовує можливість зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для застосування щодо останнього інших більш мяких запобіжних заходів.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не мав права не визначати розмір застави під час продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а навпаки зобов`язаний був визначити розмір застави, оскільки він, ОСОБА_5 , не підпадає під визначені законом обмеження, які дають суду право не визначати розмір застави, то колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки, як прямо передбачено ч. 3 ст. 183 КПК України, суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, при постановленні ухвали про застосування, а не про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Більш того, як вбачається з доданої до матеріалів контрольного провадження копії ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2020 року, відповідно до якої відносно підозрюваного ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, відносно останнього було застосовано альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі, який не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме у розмірі 81080,00 грн., а тому доводи скарги в цій частині слід визнати безпідставними.

Отже, за висновком колегії суддів, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.
У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, до 27 вересня 2020 року, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року, відповідно до якої суд продовжив відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 27 вересня 2020 року, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи: 357/9370/19

Номер провадження: 11-кп/824/3128/2020

Категорія: ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_8

Доповідач - суддя ОСОБА_1