У Х В А Л А
Справа № 521/13871/20

Номер провадження:1-кс/521/5161/20

20 листопада 2020 року м. Одеса
Слідчий суддя Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , за участю підозрюваної ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщені суду, клопотання захиснка про зміну запобіжного заходу:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої;
підозрюваної у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 187, ч.2 ст. 146 КК, -
ВСТАНОВИВ:
До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся захисник ОСОБА_5 , який діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_4 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України, з клопотанням про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою, який був застосований ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м.Одеси 03 вересня 2020 року до підозрюваної ОСОБА_4 , на інший, більш м`який запобіжний захід, навівши відповідні мотиви цього. У клопотанні захисник вказав на відсутність у сторони обвинувачення доказів бажання ОСОБА_4 переховуватися, втікати, чи впливати на слідство та суд.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 клопотання підтримав, посилаючись на викладені у ньому обставини. Просив обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Підозрювана у судовому засіданні підтримала позицію свого захисника, зазначивши, що у випадку скасування чинного запобіжного заходу буде проживати за адресою: АДРЕСА_1 , сумлінно виконуючи покладені на неї обов`язки у разі обрання менш суворого запобіжного заходу.
Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання, але просив застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Заслухавши пояснення захисника, підозрюваної та прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у даному кримінальному провадженні, дослідивши надані сторонами документи, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити клопотання захисника з огляду на наступне.
З клопотання вбачається, що в провадженні слідчого відділу Малиновського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000039, внесеному до ЄРДР 29.04.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України .
В рамках даного кримінального провадження ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України КК України.
03 вересня 2020 року ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м.Одеси до підозрюваної ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою .
Згідно положень ст. 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є законність.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Тримання особи під вартою може бути застосовано лише як тимчасовий запобіжний захід у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи припинити його.
Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
У відповідності до п. 9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у ч. 1 ст. 177 КПК.
Підставою застосування запобіжного заходу згідно з ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є одним з видів запобіжних заходів.
Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У даному випадку слід брати до уваги те, що відповідно до ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Тобто, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.
Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Згідно положень ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
Стороною обвинувачення було доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 ,ч. 2 ст. 146 КК України, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.
У той же час, з огляду на тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному в цьому кримінальному провадженні, та на важливість показань свідків для встановлення істини по справі, слідчий суддя погоджується із прокурором у тому, що існують достатні підстави вважати, що існує ризик незаконного впливу підозрюваного на свідків, що мешкають у тому ж населеному пункті.
При цьому слідчий суддя критично ставиться до твердження прокурора, що запобігти цьому ризику можна лише шляхом подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.
У цьому контексті слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у зв`язку з нерозумною тривалістю запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою констатував порушення п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у багатьох справах проти України, зокрема, як у тих, де загальний строк тримання особи під вартою перевищував п`ять років, як в даній справі, так і в тих, де строк тримання особи під вартою був значно меншим це справи: "Ісаєв проти України" (Isayev v. Ukraine, 28.05.2009; загальний строк тримання під вартою 5років і 10 місяців), "Єлоєв проти України" ("Yeloyev v. Ukraine", рішення від 06.11.2008; період тримання під вартою 5 років і 5 місяців), "ОСОБА_3 проти України" ("Sergey Volosyuk v. Ukraine", рішення від 12.03.2009; 4роки і 4 місяці), "Соловей і Зозуля проти України" ("Solovey and Zozulya v. Ukraine", рішення від 27.11.2008; 2роки і 3 місяці), "Доронін проти України" ("Doronin v. Ukraine", рішення від 19.02.2009; 2роки і майже 1 місяць), "Свєршов проти України"("Svershov v. Ukraine", рішення від 27.11.2008; 1рік і 7 місяців), "ОСОБА_4 проти України" ("Roman Miroshnichenko v. Ukraine", рішення від 19.02.2009; 1рік і 4місяці) тощо.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 р.), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).
У контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини та з огляду на те, що в цій справі загальний термін тримання ОСОБА_4 під вартою, абстрактні доводи сторони обвинувачення про те, що лише подальше тримання підозрюваної під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених ст.177 КПК України не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються конкретними доказами.
Враховуючи, що в судовому засіданні прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, щоб обґрунтовувало недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд приходить до переконання, що домашній арешт як більш м`який запобіжний захід, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також в повній мір зможе запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. 9, 29, 129 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, п. 9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 51-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою», Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст. 177 КПК України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», правової позиції ЄСПЛ у рішеннях «Тодоров проти України», «Бойченко проти Молдови», «Беччієв проти Молдови», «Сарбан проти Молдови», «Клішин проти України», «Харченко проти України», «Белеветський проти Росії», «Александер Макаров проти Росії», «Мамедова проти Росії», «Летельє проти Франції», «Попков проти Росії», «Вєренцов проти України», «Шалімов проти України», «Ігнатов проти України», «Строган проти України», «Осипенко проти України», "Кобець проти України", «Барило проти України», Testa v. Croatia, «Салахов та Іслямова проти України», ч. 1 ст. 1, ст. 8, ст.ст. 177, 178, ч. 1 ст. 183, ч. 3 ст. 331, ч. 2 ст. 369, 370 - 372 КПК України, слідяий суддя, -

УХВАЛИВ:
Клопотання, захисника ОСОБА_5 , про зміну запобіжного заходу задовольнити.
Змінити підозрюваній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби з 21 години по 08 годину із забороною залишати місце свого проживання розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
Звільнити підозрювану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з під варти в залі суду.
Покласти на підозрювану ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- прибувати по першому виклику до органів слідства, прокуратури та суду, на визначений час та дату;
- без дозволу слідчого, прокурора, суду не залишати місце постійного проживання за адресою АДРЕСА_2 , в нічний час доби з 21 години по 08 годину.
- заборонити спілкування ОСОБА_4 , зі свідками та потерпілими по кримінальному провадженню.
- здати на зберігання до відповідних органів влади свій паспорт ( паспорти) для виїзду за кордон, інші документи що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
Контроль за поведінкою підозрюваної /обвинуваченої/, яка перебуває під домашнім арештом покласти на співробітників органів поліції за місцем проживання ОСОБА_4 .
Строк дії ухвали слідчого судді становить 19 днів і обчислюється з моменту ухвалення, тобто з 19.11.2020 року. Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 07.12.2020 року.
Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя: ОСОБА_1