Справа № 204/3219/20
Провадження № 1-кп/204/215/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

27 січня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000619 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 квітня 2020 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, маючого повну середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, на утриманні нікого не маючого, раніше неодноразово судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

27 травня 2020 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов даний обвинувальний акт.
27 травня 2020 року ухвалою судді обвинувальний акт призначений у підготовче засідання.
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував проти призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Заслухавши думки учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Імперативним приписом підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст. 7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.
Відповідно до ст.7 означеного Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження, а згідно зі ст. 2 цього Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури.
З огляду на ч.ч.1, 2 ст. 9 цього ж Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
За змістом вимог ст. ст. 91,92 зазначеного Кодексу, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 13 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 283, ст. 291КПК України, обвинувальний акт є підсумковим процесуальним документом досудового слідства, за допомогою якого здійснюється функція обвинувачення, та в якому викладається його сутність і підстави, дається юридична оцінка та кваліфікація дій підозрюваного (обвинуваченого), визначаються межі судового розгляду.
За приписами ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Відповідно до положень п. 5 ч 2 ст. 291 КПК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.11.2016 року у справі № 5-328-кс 16 обвинувальний акт має містити обов`язкові три складові: фактичні обставини кримінального правопорушення; правову кваліфікацію (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); формулювання обвинувачення.
Відповідно до положень п. (а) ч. 3 ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.
Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».
У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.
Частина 2 ст. 309 КК України є нормою із бланкетною диспозицією, у зв`язку із чим, встановлення предмету злочину (наркотичного засобу) є обов`язковим для вирішення питання про наявність у діях особи цього складу злочину.
З`ясування даного питання має істотне значення для висновку про те, що діяння, яке поставлено особі у вину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні. При цьому встановлення предмету злочину (а саме: наркотичного засобу) є обов`язковим для вирішення питання про наявність у діях особи цього складу злочину.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при складанні обвинувального акту неналежно виконано зазначені вимоги закону.
Так, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_5 вчинив злочин, у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та описано обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, однак при формулюванні обвинувачення, старшим слідчим не вказано, до якого переліку та таблиці «Особливо небезпечні наркотичні засоби, обіг яких заборонено» віднесений даний наркотичний засіб, тобто відсутнє обґрунтування з посиланням на нормативно-правові акти з якого вбачається, що опій ацетильований є наркотичним засобом, а також не зазначено до якого розміру наркотичних засобів, що знаходяться у незаконному обігу, які ОСОБА_5 умисно незаконно придбав і зберігав при собі, для особистого вживання, без мети збуту, він відноситься.
Суд зазначає, що обов`язковою ознакою кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України є предмет злочину, яким є: наркотичні засоби; психотропні речовини; їхні аналоги; прекурсори, які визначені у Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 06 травня 2000 року № 770.
Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_5 , ані старшим слідчим СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , ані прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 , яким затверджувався зазначений акт, наведені вище вимоги закону дотримані не були, що указує на відсутність належним чином сформульованого обвинувачення і порушення права обвинуваченого ОСОБА_5 на захист.
Як вже було зазначено судом, диспозиція інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 кримінального правопорушення за ч.2 ст. 309 КК України містить гіпотезу норми права і є бланкетною, тобто має відсильний характер, а тому для з`ясування судом та сприйняття громадськістю наявності ознак протиправності в діях вказаного обвинуваченого, викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення має містити посилання на конкретні положення нормативно-правових актів України у сфері обігу наркотичних речовин, за якими під час досудового розслідування мала встановлюватися саме незаконність інкримінованих обвинуваченому дій (зокрема, Закон України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними»).
Аналогічна позиція викладена в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 16.07.2020 року у справі 204/3184/20 (11-кп/803/2147/20).
Порушення ст. 291 КПК України в даному обвинувальному акті неможливо усунути під час судового розгляду у передбаченому ст. 338 КПК України порядку, тому що частиною першою вказаної норми закону передбачена можливість змінити прокурором обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Однак, в даному випадку існує ситуація при якій вже фактично встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення, але відсутні, як того вимагає ст. 291 КПК України посилання на положення Закону.
Слід звернути увагу, що суд не вправі підходити до обвинувального акту та пред`явленого особі обвинувачення формально, виходячи з гіпотетично можливого усунення недоліку у обвинувальному акті прокурором, оскільки за таких обставин суд перебирає на себе функції сторони обвинувачення, чим порушує право обвинуваченого на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та основні засади кримінального судочинства, такі як: рівність перед законом і судом; презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості, диспозитивність (ст. 7 КПК України).
Зазначені недоліки в обвинувальному акті, на думку суду, є суттєвими та перешкоджають призначенню справи до розгляду, так як неповне формулювання обвинувачення та неповне викладення фактичних обставин не дає можливості перевірити правильність кваліфікації дій обвинуваченого, що унеможливлює повний, всесторонній та об`єктивний розгляд кримінального провадження у встановлені законом строки.
За таких обставин з метою забезпечення обвинуваченим права на захист та справедливий суд, визначення меж судового розгляду суд переконаний у необхідності повернення обвинувального акту прокурору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7,9,91,92, 291,314,315,337,372, 376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000619 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 квітня 2020 року за обвинуваченням: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1