Справа № 308/8389/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/507/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 серпня 2019 року відносно ОСОБА_9 (на час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень прізвище ОСОБА_10 ,
з участю: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_7 ,
законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 ,
представника органу опіки та піклування ОСОБА_12 ,

встановила:

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 року ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.127 КК України, та призначено їй покарання: за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років; за ч.1 ст.127 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного їй покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, з іспитовим строком 3 роки.
Відповідно до п. п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Цим же вироком суду ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено їй покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 (двохсот) годин.
На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_8 від покарання, призначеного за ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не обирався.
Цивільний позов прокуратури Закарпатської області до ОСОБА_8 про відшкодування витрат на лікування особи, потерпілої від злочину задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_8 у дохід держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації 28170 гривень 32 коп. витрат, понесених на лікування потерпілого від злочинів ОСОБА_13 .
Стягнуто з ОСОБА_8 у дохід держави в особі Ужгородської міської ради 267 гривень 41 коп. витрат, понесених на лікування потерпілого від злочинів ОСОБА_13 .
Скасовано арешт майна, що накладено згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.05.2017 року (справа № 308/4229/17), на тимчасово вилучене майно, а саме: два чоловічі ремені з металевими пряжками, вішалку для одягу.
Вирішено питання про речові докази.
Згідно оскаржуваного вироку суду, на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради за № 36 від 12.02.2016 року «Про призначення опікуна» обвинуваченій ОСОБА_9 (на час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень до розірвання шлюбу попереднє прізвище ОСОБА_10 передано під опіку малолітніх дітей сиріт ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які з 18 лютого 2016 року проживали в будинку опікуна за адресою: АДРЕСА_1 .
Протягом незначного часу проживання дітей Локотошів в родині ОСОБА_18 остання виявилася психологічно непідготовленою до одночасної опіки над п`ятьма дітьми сиротами, не врахувала особливості малолітнього ОСОБА_13 , які полягали у гіперактивності хлопчика, його емоційній нестриманості, недостатньому рівні сформованості пізнавальних процесів, незначного відставання розвитку мнестичної, мисленнєвої діяльності, концентрації та обсягу уваги, загальному недорозвиненні мовлення ІІІ рівня, корекція яких вимагала постійної уваги до дитини, контролю та особливих зусиль з боку опікуна, не змогла забезпечити підопічній дитині необхідні умови проживання та розвитку та адаптувати хлопчика до проживання у новій родині. Навпаки, необхідність особливої уваги до дитини при відсутності теплого емоційного зв`язку із нею в умовах виховання власних п`ятьох дітей та очікуванні народження шостої дитини, сформували у ОСОБА_18 неприязне відношення до ОСОБА_13 , що призвело до систематичного, багаторазового, умисного заподіяння дитині опікуном фізичного болю, фізичного та морального страждання з метою спонукати ОСОБА_13 виконувати її вказівки, зокрема, мити руки перед вживанням їжі, виконувати її вимоги щодо лікування бронхіту, вставати вночі до туалету, вчити уроки, дотримуватися прийнятної для опікуна поведінки вдома та встановлених нею правил спілкування з іншими дітьми в родині, залякування та покарання дитини за недотримання таких вказівок.
Протиправні дії ОСОБА_18 у відношенні малолітнього ОСОБА_13 полягали в умисному заподіянні дитині опікуном в період з 4 квітня 2016 року по 8 травня 2016 року за місцем проживання опікуна в будинку АДРЕСА_1 , сильного фізичного болю та страждання, внаслідок систематичного нанесення дитині побоїв, спричинення умисних легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, притулення до підборіддя дитини розігрітої ложки і заподіяння у такий спосіб опікової рани, а також застосування до дитини нелюдського та такого, що принижує його гідність поводження, що виявилося у неодноразовій відмові дати їжу через немиті руки, позбавленні можливості спати у ліжку через мимовільне сечовипускання під час сну, зв`язування рук скотчем, багатогодинне стояння біля стіни, зокрема і 11 квітня 2016 року.
У період з 4 квітня 2016 року до 18 квітня 2016 року ОСОБА_18 , знаходячись за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх кримінальну караність, на ґрунті неприязних відносин до малолітнього підопічного ОСОБА_13 , нанесла йому множинні удари ременем з металевою пряжкою та пластмасовою вішалкою для одягу по спині та правому стегні, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді гранулюючих ран задньої поверхні тулуба та правого стегна, які потягли за собою розлад здоров`я понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день) і по цій ознаці кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, які в момент їх спричинення не були небезпечними для життя і здоров`я.
Продовжуючи насильницькі дії у відношенні малолітнього ОСОБА_13 , та діючи з єдиним злочинним наміром, ОСОБА_18 , в період з 20 квітня 2016 року по 8 травня 2016 року, знаходячись за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер та їх кримінальну караність, на ґрунті неприязних відносин до малолітнього підопічного ОСОБА_13 , з метою залякування потерпілого, притулила йому розігріту металеву ложку до підборіддя, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді округлої форми рубця (наслідок опіку) на підборідді, трохи лівіше від середньої лінії, які потягли за собою розлад здоров`я понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день) і по цій ознаці кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, які в момент їх спричинення не були небезпечними для життя і здоров`я.
Не зупиняючись на цьому, 8 травня 2016 року, в період з 9 до 17 год., ОСОБА_18 , знаходячись за місцем свого проживання в коридорі будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер та їх кримінальну караність, настання наслідків у вигляді тяжкої шкоди здоров`ю, бажаючи настання саме таких наслідків, на ґрунті неприязних відносин до малолітнього підопічного ОСОБА_13 , з метою залякування потерпілого та покарання за неприйнятну на думку опікуна поведінку, умисно завдала малолітньому ОСОБА_13 множинних ударів ременем з металевою пряжкою та пластмасовою вішалкою для одягу по голові, тулубу, верхніх та нижніх кінцівках, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді множинних забоїв обличчя, волосистої частини голови, множинних екстракраніальних (зовнішніх) гематом м`яких частин голови, закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеня, гострої плащевидної субдуральної гематоми справа, травматичного субарахноїдального крововиливу, множинних забоїв та гематом голови, тулуба та кінцівок, субкон`юктивального тотального крововиливу з темпоральної частини лівого очного яблука.
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_13 9 травня 2016 року, о 00 год. 20 хв., був госпіталізований до обласного клінічного центру неврології та нейрохірургії м. Ужгорода та проходив лікування у різних закладах охорони здоров`я дитини в Закарпатській області до 10 червня 2016 року.
Нанесенням ОСОБА_18 тілесного ушкодження у вигляді субкон`юктивального тотального крововиливу з темпоральної частини лівого очного яблука потерпілому ОСОБА_13 спричинено легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, які в момент його спричинення не були небезпечними для життя і здоров`я, тілесного ушкодження у вигляді забою головного мозку середнього ступеня тілесне ушкодження середньої тяжкості, яке в момент його спричинення не було небезпечним для життя і здоров`я, а також тілесного ушкодження у вигляді гострої плащевидної субдуральної гематоми справа, травматичного субарахноїдального крововиливу тяжке тілесне ушкодження.
Разом з тим, в період з 4 квітня 2016 року до 18 квітня 2016 року, ОСОБА_18 , знаходячись за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх кримінальну караність, на ґрунті неприязних відносин до малолітнього підопічного ОСОБА_13 з метою його залякування, для викликання у дитини почуття страху, щоб примусити малолітнього дотримуватися прийнятної для ОСОБА_18 поведінки вдома, нанесла йому множинні удари ременем з металевою пряжкою та пластмасовою вішалкою для одягу по спині та правому стегні, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді гранулюючих ран задньої поверхні тулуба та правого стегна, які потягли за собою розлад здоров`я понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день) і по цій ознаці кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, які в момент їх спричинення не були небезпечними для життя і здоров`я.
Крім того, в період з 20 квітня 2016 року по 8 травня 2016 року, ОСОБА_18 , знаходячись за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер та їх кримінальну караність, на ґрунті неприязних відносин до малолітнього підопічного ОСОБА_13 , з метою залякування потерпілого, притулила йому розігріту металеву ложку до підборіддя, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді округлої форми рубця (наслідок опіку) на підборідді, трохи лівіше від середньої лінії, які потягли за собою розлад здоров`я понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день) і по цій ознаці кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, які в момент їх спричинення не були небезпечними для життя і здоров`я.
На даний вирок суду прокурор відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_18 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікацій дій обвинуваченої, просить скасувати оскаржуваний вироку суду у частині призначення ОСОБА_18 покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_18 визнати винною у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень та призначити їй покарання: за ч. 1 ст. 121 КК України 5 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 127 КК України 4 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 125 КК України 200 годин громадських робіт. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_18 від призначеного судом покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання за ч. 1 ст. 127, ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 378 КПК України порушити окремою ухвалою питання перед органом опіки та піклування Ужгородської міської ради про необхідність подальшого влаштування неповнолітніх дітей, які перебувають на вихованні ОСОБА_18 . У решті вирок суду просить залишити без змін.
Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що вирок суду у частині призначення покарання є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_18 покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченої. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що обвинуваченою вчинено тяжкі кримінальні правопорушення відносно малолітньої дитини, які мали довготривалий, насильницький характер, вчинені з особливою жорстокістю, що спричинили ОСОБА_13 великі мучення, значні тілесні ушкодження та тяжку психологічну травму. Зазначає, що внаслідок дій опікуна, дитина потребувала оперативного втручання лікарів. Малолітній ОСОБА_13 проходив тривале лікування та наразі перебуває у школі-інтернаті, проте обвинувачена його жодного разу не відвідала, а навпаки письмово відмовилась від опіки над ним, що на думку прокурора свідчить про зухвалу поведінку ОСОБА_18 та відсутність у неї відчуття провини за скоєне. При цьому, при призначенні обвинувачені покарання суд першої інстанції не врахував спосіб вчинення злочинів, а саме те, що обвинувачена, нехтуючи правилами загальнолюдської моралі, демонструючи грубу силу, усвідомлюючи вік малолітньої дитини, її безпорадний стан, наносила дитині побої з великою силою, протягом тривалого часу катувала дитину, що свідчить про її небезпеку для оточуючих та суспільства взагалі. Після численних випадків побиття дитини, обвинувачена протягом тривалого часу не вживала заходів щодо виклику швидкої медичної допомоги, тривалий час приховувала стан дитини від сторонніх, обмежувала доступ дитини до їжі. Прокурор вважає, що невизнання обвинуваченої своєї вини у вчиненому слід розцінювати як бажання уникнути відповідальності. Звертає увагу, що ОСОБА_18 жодним чином не розкаялась у вчиненому, під час судового слідства плуталась у своїх показаннях щодо отримання малолітнім тілесних ушкоджень та вказувала на його неприйнятну поведінку. Покликається, що суд першої інстанції врахував як4 обставину, що пом`якшує покарання, - наявність на утриманні обвинуваченої 8 неповнолітніх дітей, проте не врахував що інкриміновані злочини вчинені обвинуваченою відносно її підопічного малолітнього ОСОБА_13 , і які мали довготривалий, насильницький характер, вчинені з особливою жорстокістю, що спричинили дитині великі мучення та значні тілесні ушкодження. Прокурор вважає, що продовжує існувати ризик вчинення обвинуваченою насильницьких дії відносно ще трьох напевно літніх дітей, які продовжують проживати з нею та знаходяться під її опікою. Крім цього, в червні 2017 року ОСОБА_18 відмовилась від наймолодшої підопічної ОСОБА_17 2012 р. народження, яка наразі перебуває у притулку для дітей. Наведені обставини не виправдовують застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України. Враховуючи обставини даних кримінальних правопорушень, принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів ( ч. 1 ст. 127, ч. 1 ст. 121 КК України), які віднесені до умисних тяжких злочинів, не визнання обвинуваченої своєї вини та її відношення до скоєного, думку представника потерпілого щодо призначення суворого покарання, прокурор вважає за необхідне і достатнє призначити ОСОБА_18 покарання, передбачене законом, у виді позбавлення волі.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_18 просить скасувати оскаржуваний вирок, та ухвалити щодо ОСОБА_18 виправдувальний вирок. Вказує, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_18 не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Не погоджуючись із даним вироком суду, захисник покликається на грубі порушення вимог ст.ст. 410, 411, 413 КПК України. У поданій апеляційній скарзі захисник наводить показання обвинуваченої ОСОБА_8 , які зводяться до того, що обвинувачена заперечує свою вину в інкримінованих злочинах та зазначає, що перший раз потерпілого побив її чоловік шлангом, другий раз дитина сама собі заподіяла тілесні ушкодження, впавши у ванні, а також потерпілий сам собі обпік підборіддя об гарячу каструлю. Крім цього, наводить показання потерпілого ОСОБА_13 щодо обставин подій. А також покликається на показання малолітніх свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та неповнолітнього свідка ОСОБА_19 , які зазначили, що їх мати не била потерпілого. Вказує, що показанням обвинуваченої та наведеними свідками суд першої інстанції не дав оцінки. Зазначає, що показання інших свідків щодо обставин побиття потерпілого є показами зі слів потерпілого, тобто з чужих слів. Вважає, що показання інших свідків не є допустимими доказами, оскільки у даному випадку суд першої інстанції допитував потерпілого самостійно. Разом з тим, у порушення вимог ст. 410 КПК України суд першої інстанції не задоволив клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_20 , колишнього чоловіка обвинуваченої, який був безпосереднім учасником подій, та зі слів обвинуваченої та потерпілого завдавав тілесних ушкоджень ОСОБА_21 . Суд першої інстанції вжив лише формальних заходів для забезпечення явки свідка ОСОБА_20 у судове засідання. Виносячи ухвали про привід даного свідка до суду, суд першої інстанції не реагував на невиконання цих ухвал, тобто не вжив належних заходів для забезпечення права обвинуваченої на допит свідка.
Суд першої інстанції невірно кваліфікував дії обвинуваченої за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 127 КК України, чим допустив порушення ст. 413 КПК України. Не було задоволено клопотання захисту та не призначено повторну судово-медичну експертизу потерпілого щодо небезпечності для життя і здоров`я тілесних ушкоджень у вигляді гострої плащевидної субдуральної гематоми справа, травматичного субарахноїдального крововиливу. Суд першої інстанції, кваліфікуючи дії обвинуваченої за ч. 1 ст. 121 КК України поклався на сумнівний висновок експерта № 1211 від 15.01.2017 року, згідно якого тілесні ушкодження у вигляді гострої плащевидної субдуральної гематоми справа, травматичного субарахноїдального крововиливу в момент заподіяння були небезпечними для життя і за цією ознакою згідно п. 2.1.3 г експертом кваліфіковані як тяжкі тілесні ушкодження. Разом з тим, відповідно до «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р., п. 2.1.3 г ізольовані внутрішньочерепні крововиливи за наявності загрозливих для життя явищ; Примітка. Субарахноїдальний крововилив, який був підтверджений люмбальною пункцією, без відповідної клінічної симптоматики не може бути віднесений до ушкоджень, що небезпечні для життя. З урахуванням наведеного, захисник вказує, що медична документація не вказує на небезпечність для життя вказаної травми. Зазначає, що у випадках черепно-мозкових ушкоджень, які не супроводжувались ураженнями кісток черепу, основним завданням експертної оцінки є підтвердження або спростування розвитку небезпечного для життя стану на підставі аналізу клінічного перебігу травми, відображеного в медичній документації та інструментального обстеження потерпілих. При виключенні розвитку небезпечних для життя явищ підставами експертної оцінки є обов`язковий аналіз строків регресу об`єктивної неврологічної симптоматики ураження головного мозку. У вказаному висновку експерта не вказано клінічної симптоматики небезпечності для життя вказаних тілесних ушкоджень, що виключає його віднесення до ушкоджень, небезпечних для життя. При цьому, сторона обвинувачення не здобула жодного доказу, що тілесні ушкодження наносила саме ОСОБА_10 .
Крім цього, вказує, що суд першої інстанції відмовив захисту у долученні до матеріалів справи матеріалів негласних слідчих дій та не дослідив їх у судовому засіданні.
Захисник покликається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність щодо обвинувачення за ч. 1 ст. 127 КК України. Вважає, що стороною обвинувачення не доведено, об`єктивної сторони даного злочину, та те, що побої вчиняла саме обвинувачена, а не її чоловік. В обвинувальному акті зазначено, що обвинувачена примушувала потерпілого мити руки перед вживанням їжі, лікувати бронхіт, вставати вночі до туалету, вчити уроки, дотримуватись належної поведінки та правил спілкування. Стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом тієї обставини чи суперечили волі потерпілого зазначені дії, що виключає об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 127 КК України. При цьому, жоден із допитаних свідків не вказав про те, що обвинувачена наносила побої чи мордування потерпілому ОСОБА_22 , який у свою чергу повідомив суду, що його також бив і чоловік обвинуваченої. У висновку судово-психіатричного експерта № 220 від 26.04.2017р. зазначено, що зі слів потерпілого його били і тато і мама.
Вказує, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки за наявності показів про причетність колишнього чоловіка обвинуваченої до побиття потерпілого, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_18 у вчиненні інкримінованих їй злочинів.
Вважає, що суд першої інстанції помилково задоволив цивільний позов прокуратури. Вважає, що прокуратура Закарпатської області є неналежним позивачем. Захисник зазначає, що у даному випадку не завдано державі не завдано майнової шкоди злочином. Прокурор, всупереч вимогам ч. 3 ст. 128 КПК України не обґрунтував наявність підстав для пред`явлення позову. Звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, згідно якої захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави були захищені, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатись альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Апелянт покликається на те, що послуги лікувальних закладів фінансуються за рахунок Державного бюджету і надаються громадянам безкоштовно. У відповідності до ст. 49 Конституції України у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безкоштовно.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив таку задоволити та заперечив апеляційну скаргу сторони захисту.
Обвинувачена та захисник підтримали апеляційну скаргу захисника з наведених у ній мотивів, та висловили заперечення щодо апеляційної скарги прокурора.
Законний представник неповнолітнього потерпілого підтримав апеляцій скаргу прокурора, натомість представник органу опіки та піклування підтримав апеляційну скаргу захисника.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційних скарг, пояснення учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, встановила наступне.
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно статті 371 КПК України суд ухвалює вирок іменем України безпосередньо після закінчення судового розгляду. Вирок ухвалюється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд. Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.
Згідно статті 376 КПК України судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.
Частиною 5 статті 27 КПК України передбачено, що під час судового розгляду та у випадках, передбачених цим Кодексом, під час досудового розслідування забезпечується повне фіксування судового засідання та процесуальних дій за допомогою звуко - та відеозаписувальних технічних засобів. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом. З огляду на ч.4 ст.107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим.
Виходячи зі змісту вказаних вище норм Закону, суд проголошує вирок негайно після його складання у нарадчій кімнаті у письмовій формі та виходу із нарадчої кімнати. Проголошення вироку фіксується за допомогою технічних засобів. Текст вироку, який викладений письмово у паперовій формі має повністю збігатися із текстом, який зафіксований на технічному засобі.
Проте, суд даних вимог Закону не виконав. Зокрема, текст вироку, який викладений письмово у паперовій формі та знаходиться у справі не збігається із текстом, який зафіксований на технічному засобі. Зокрема, у наявному в кримінальному провадженні вироку зазначені дані, які не оголошувалися під час проголошення вироку.
А саме, при проголошенні вироку суду відносно ОСОБА_8 у судовому засіданні не було оголошено наступні відомості:
-«Відносини з її колишнім чоловіком почали псуватися після того, коли він почав приходити одому в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, пред`являти їй різні претензії щодо дітей. Потім вона почала викликати поліцію з приводу поведінки чоловіка, а також подала заяву про розірвання шлюбу з ним, однак вже після того, як відносно неї порушили кримінальну справу.» ( 5 сторінка вироку, показання ОСОБА_8 );
-«Дитину вона не чіпала. Травма на голові у ОСОБА_23 була до того моменту, як він прийшов до неї жити, струс мозку в нього відбувся тоді, коли впав у ванній, однак дату не пригадує. Вихованням ОСОБА_23 займалася вона, дитина плутає минуле і теперішнє, його дуже чітко запрограмували, у зв`язку чим він надав такі показання. Щодо тілесних ушкоджень, виявлених на тілі ОСОБА_23 , обвинувачена зазначила, ще перший раз шлангом його побив її чоловік, другий раз дитина сама заподіяла собі травми, впавши при падінні у ванній кімнаті, третій раз сам собі заподіяв, обпікши підборіддя об гарячу каструлю. Більше за вказаний час її колишній чоловік не бив ОСОБА_23 .» ( 5 сторінка вироку, показання ОСОБА_8 );
-« ОСОБА_24 є його вітчимом, який на той період, коли з ними проживав ОСОБА_23 , мав адекватну поведінку. Було таке, що вітчим міг приходити п`яним додому, але тоді останній йшов спати до себе у кімнату. На той момент не було такого, щоб матір викликала на вітчима поліцію, а викликала вже після того. ОСОБА_20 не приймав участі у вихованні прийомних дітей, і навіть у вихованні своїх рідних дітей.» ( 9 сторінка вироку, показання неповнолітнього свідка ОСОБА_19 );
-«Відповідно до витягу з протоколу засідання психолого-педагогічної консультації від 22.09.2015 року № 23 щодо ОСОБА_13 зроблено психолого-педагогічний висновок: недостатній рівень сформованості пізнавальних процесів; незначне відставання розвитку мнестичної, мисленнєвої діяльності, концентрації та обсягу уваги; загальне недорозвинення мовлення III рівня. Рекомендовано: продовжити навчання за програмою спеціальних загальноосвітніх навчальних закладів для дітей із затримкою психічного розвитку; психологічна корекція психічних процесів та пізнавальної діяльності; логопедична корекція; контрольний огляд квітень 2016 року. 04.05.2016 року ОСОБА_10 звернулася із заявою на ім`я директора НВК «Гармонія», в якій категорично забороняє випитувати в дітей та опікунів про їхнє особисте та сімейне життя персоналу школи та садку, а також сторонніми особами, а особливо ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 . Наказом директора НВК «Гармонія» ОСОБА_29 від 04.05.2015 року № 104 «Про заборону втручання в особисте життя дітей та опікунів» наказано категорично заборонити працівникам НВК «Гармонія» будь-яке втручання в особисте життя виховання першої молодшої групи дошкільного відділення НВК ОСОБА_30 , вихованців молодшої різновікової групи ОСОБА_31 та ОСОБА_32 , вихованця старшої різновікової групи ОСОБА_33 , учнів 2 класу НВК ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , учениці 3 класу ОСОБА_15 , учня 5 класу ОСОБА_34 . Згідно з витягом з протоколу засідання психолого-педагогічної консультації від 14.12.2016 року № 26 щодо ОСОБА_13 зроблено психолого-педагогічний висновок: недостатній рівень сформованості пізнавальних процесів; незначне відставання розвитку мнестичної, мисленнєвої діяльності, концентрації та обсягу уваги; загальний недорозвиток мовлення III рівня; виражена соматична ослабленість. Рекомендовано: навчання за програмою спеціальних загальноосвітніх зальних закладів для дітей із затримкою психічного розвитку; корекційно-розвиткові заняття; корекція вад мовлення; на 2016-2017 навчальний рік» (18-19 сторінка вироку).
Крім цього, як вбачається із журналу судового засідання від 30.08.2019р. (а.с. 171, Т.3) та звукозапису цього ж судового засідання, 30.08.2019р. у засіданні суду першої інстанції вирішувалось питання щодо поданого захисником клопотання про призначення у справі судово-медичної експертизи потерпілого. Після того, як було заслухано думку присутніх учасників судового провадження щодо заявленого захисником клопотання, суд першої інстанції вийшов до нарадчої кімнати, а згодом повернувшись у зал судового засідання оголосив ухвалу (файл 4631, звукозапис судового засідання від 30.08.2019р.). Однак, у матеріалах кримінального провадження дана ухвала суду першої інстанції відсутня.
Крім цього, у матеріалах справи наявні технічні носії інформації - два диски (а.с. 92, 141, Т.3), з яких вбачається, що 16.11.2018р. суд першої інстанції провів судове засідання у режимі відеоконференції, у ході якого було допитано малолітнього потерпілого ОСОБА_13 , а також у цьому судовому засіданні надали пояснення психолог ОСОБА_35 та законний представник потерпілого ОСОБА_11 . Показання вказаних осіб наведено в оскаржуваному вироку. Разом з тим, журнал судового засідання від 16.11.2018р. у матеріалах справи відсутній.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на неналежне оформлення матеріалів даної справи. Так, на арк. 59 тому 1 наявний журнал судового засідання від 18.01.2018р. Цей же журнал судового засідання знаходиться і на арк. 67 цього ж тому справи. Крім цього, на арк. 167-169 тому 1 є журнал судового засідання від 15.01.2019р., який також є і у томі 3 на арк. 89-91. Крім цього, один і той самий журнал судового засідання від 28.02.2019р. є у трьох томах справи, а саме Т. 1, арк. 191-192; Т. 2, арк. 1 2; Т.3, арк. 64-65. Той самий журнал судового засідання від 26.03.2019р. є і у томі 2 на арк. 2-6, і у томі 3 на 65 69.
Згідно ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне судове рішення, а тому вирок суду слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Згідно ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, що позбавляє апеляційний суд перевірити доводи поданих у справі апеляційних скарг.
При новому розгляді справи суду першої інстанції слід чітко виконати вимоги Закону, які вказані вище та необхідно дослідити доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора та захисника, які не були предметом дослідження при апеляційному розгляді даної справи.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 задоволити частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 серпня 2019 року відносно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції остаточна та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: