Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/773/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2020 року. колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

виправданого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфнренцзвязку у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0000569 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 березня 2019 року.

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, із вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі комунального некомерційного підприємства «Перша Черкаська міська лікарня» Черкаської міської ради до ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Триваючі заходи забезпечення кримінального провадження відсутні.

Долю речових доказів вирішено відповідно ст.100 КПК України.

ВСТАНОВИЛА:

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто тілесного ушкодження, що спричинило непоправне знівечення обличчя
Так, згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_10 інкримінується те, що він близько 02 год. 30 хв. 27.08.2017 року, перебуваючи біля нічного закладу «Underground», що розташований за адресою: вул. Ярослава Мудрого, 16, м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, які переросли у бійку, діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи та бажаючи настання наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , декілька ударів обома руками в область голови, спричинивши таким чином потерпілому синець м`яких тканин голови, який відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Продовжуючи бійку з ОСОБА_7 , реалізовуючи свій умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, близько 02 год. 30 хв. 27.08.2017 року, перебуваючи біля нічного закладу «Underground», що розташований за адресою: вул. Ярослава Мудрого, 16, м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, знаходячись у положенні лежачи під потерпілим та скориставшись розташуванням голови ОСОБА_7 в області своєї шиї, діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи та бажаючи настання наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, шляхом укусу зубами спричинив потерпілому ушкодження обличчя у вигляді рани носу з частковою втратою (дефектом) м`яких тканин носу, яке є невиправним, тобто таким, що для усунення якого необхідне оперативне втручання, знівечило обличчя потерпілого ОСОБА_7 та відповідно до п. 2.1.8 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що затверджені наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, є тяжким за ознакою непоправного знівечення обличчя, враховуючи часткову втрату ОСОБА_7 м`яких тканин носу.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просив повторно дослідити матеріали кримінального провадження та допитати потерпілого та свідків.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі. Цивільний позов прокурора та потерпілого задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтував тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, надавши їм неправильну правову оцінку, при цьому, обґрунтував свої висновки доказом, який в суді взагалі не досліджувався, і послався на докази, які не підтверджують доводи суду.

Так, в ході судового розгляду на підставі зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів достеменно встановлено, що 27.08.2017 року близько 05 год. до Корсунь-Шевченківської ЦРЛ звернувся ОСОБА_7 з тілесними ушкодженнями у вигляді рваної рани носу, де йому проведено невідкладні хірургічні маніпуляції, в тому числі, накладено шви.

Працівником лікарні фельдшером ОСОБА_11 27.08.2017 о 05 год. 35 хв. у відповідності до вимог п. 1 та п. 4 Інструкції щодо заповнення в журналі обліку фактів звернення та доставлення до закладу охорони здоров`я осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру та інформування про такі випадки органів та підрозділів поліції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 06.07.2016 за № 612/679, телефоном повідомлено чергову частину Корсунь-Шевченківського ВП про факт звернення ОСОБА_7 до лікарні з тілесними ушкодженнями.

У свою чергу, черговий чергової частини Корсунь-Шевченківського ВП, отримавши вказане повідомлення, діючи відповідно до вимог п. 1 та п. 2 Розділу III Інструкції «Про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події», затвердженої наказом МВС України 06.11.2015 за № 1377 (чинної станом на час події) прийняв та зареєстрував його, внісши відповідні відомості до Журналу ЄО з присвоєнням номеру та направив на місце події слідчо-оперативну групу.

Відразу після надання першої медичної допомоги, потерпілий ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні Корсунь-Шевченківського ВП близько 07 год. 27.08.2017 року заявив про нанесення працівником поліції ОСОБА_10 йому тілесних ушкоджень у вигляді ударів руками та відкушування частини носа і двічі надав пояснення про обставини події.

Лише після цього, на підставі зібраних даних, зокрема, усного звернення потерпілого ОСОБА_7 , яке було передане фельдшером ОСОБА_11 до підрозділу поліції, та двох детальних письмових пояснень потерпілого ОСОБА_7 про обставини події, слідчим Корсунь-Шевченківського ВП у відповідності до імперативним норм ч. 1 ст. 214 КПК України 27.08.2017 року об 13 год. 49 хв. до ЄРДР під № 0000569 внесено відомості за ч. 1 ст. 125 КК України, про що повідомлено потерпілого.

Наступного дня, 28.08.2017 року, потерпілий ОСОБА_7 , не в повній мірі довіряючи працівникам поліції, звернувся із письмовою заявою до Корсунь-Шевченківського відділу Звенигородської місцевої прокуратури, де знову ж таки повідомив детальні обставини нанесення йому тілесних ушкоджені працівником поліції ОСОБА_10 , додавши висновок спеціаліста в галуз судово-медичної експертизи від 28.08.2017 року.

Оскільки по факту, наведеному у його зверненні, органом поліції напередодні, 27.08.2017 року, внесено відомості до ЄРДР під № 0000569, потерпілого інформовано про це, а його заява долучена до матеріалів даного кримінального провадження.

Отже, аналіз норм чинного законодавства та обставин звернення ОСОБА_7 з приводу нанесення йому тілесних ушкоджень дає підстави стверджувати наступне.

Положеннями Інструкції, затвердженої наказом № 612/679, фактично регламентовано дії працівників лікувального закладу щодо негайного реагування на звернення осіб про отримання ними тілесних ушкоджень шляхом інформування підрозділів поліції про такі звернення з метою оперативної перевірки ними обставин їх отримання лікувальним закладом.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Отже, звертаючись до закладу охорони здоров`я ще близько 05 год. 27.08.2017 року та надаючи інформацію працівнику приймального відділення про отримання тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 фактично вже на цій стадії подав усну заяву, яка працівником лікарні у телефонному режимі була передана в чергову частину працівнику поліції, який зафіксував дане звернення шляхом занесення такої інформації до рапорту та за реєстрації в облікових журналах згідно вимог Інструкції, затвердженої наказом № 1377.

Звідси слідує, що твердження суду про те, що відомості до ЄРДР внесено на підставі повідомлення працівника лікарні ОСОБА_11 , а не за зверненням потерпілого не ґрунтуються на фактичних обставинах кримінального провадження, оскільки першоджерелом інформації про отримання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень кримінального характеру було саме звернення (повідомлення) останнього до лікувального закладу, а працівник лікарні фактично лише передав його зміст.

При цьому, суд формально підійшов до аналізу зазначеного факту та не врахував причинно наслідковий зв`язок між зверненням ОСОБА_7 до лікарні та подальшими діями працівників поліції у зв`язку із надходженням такого звернення, ураховуючи, що потерпілий не мав фізичної можливості відразу звернутися до місця розташування органу досудового розслідування в силу отриманих травм та шокового стану.

Також суд у вироку суд наводить твердження про те, що зміст пояснень ОСОБА_7 від 27.08.2017 року та його заяви від 28.08.2017 року не містять вимоги про початок досудового розслідування, несуть виключно описовий характер, а тому не розцінюються як підстави для внесення відомостей до ЄРДР.

Нормами чинного КПК України взагалі не передбачено вимоги до змісту та форми заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення. Більше того, Закон не вказує на обов`язковість зазначення у змісті вимоги про необхідність початку досудового розслідування (внесення відомостей до ЄРДР) тощо.

Із аналізу змісту письмових пояснень ОСОБА_7 вбачається, що особа детально вказує час, місце, спосіб нанесення йому тілесних ушкоджень, викладаючи фактично обставини вчинення кримінально караного діяння, а тому самі по собі письмові пояснення потерпілого слід оцінити як повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Окрім цього, письмова заява ОСОБА_7 від 28.08.2017 року, де він вкотре деталізує обставини нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , що відбулися напередодні, по суті є інформативним документом, де відображено відомості про вчинення злочину щодо заявника, а відтак по своїй суті має бути розцінена як заява про кримінальне правопорушення.

Ураховуючи, що потерпілий ОСОБА_7 не має юридичної освіти, не знав та й не зобов`язаний знати те, яким чином оформляти заяву про вчинення кримінального правопорушення, а тому звертаючись до органу прокуратури із заявою, виходив із зазначення загальних відомостей про обставин вчинення злочину.

Отже, висновки суду про те, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення № 0000569 розпочате за відсутності заяви потерпілого, повністю не узгоджується із встановленими фактичними обставинами кримінального провадження.

Не можна погодитися з висновком суду про те, що на час внесення відомостей до ЄРДР у органу досудового розслідування в силу видимих тілесних ушкоджень було достатньо підстав для реєстрації кримінального правопорушення саме за ч. 1 ст. 121 КК України.

За результатами слідства встановлені обґрунтовані підстави для перекваліфікації кримінального правопорушення із ст. 125 КК України на ст. 121 КК України, а тому норми ст. 477 КПК України в даному випадку до кваліфікації дій за ст. 121 КК України не застосовуються.

Окрім цього, у вироці суд надає оцінку заяві ОСОБА_10 від 28.08.2017, яка в судовому засіданні сторонами не надавалася та походження якої взагалі не відоме, а від так, суд мотивував своє рішення доказом, який в судовому засіданні не досліджувався.

Разом з тим, цих вимог суд не дотримав та дійшов передчасного та безпідставного висновку про визнання недопустимими усіх доказів винуватості, у зв`язку із їх одержанням під час досудового розслідування кримінального провадження саме за ст. 125 КК України, яке було зареєстроване без заяви потерпілого.

Слід звернути увагу, що рішенням слідчого 23.11.2017 року у рамках кримінального провадження № 0000569 склад кримінального

правопорушення перекваліфіковано з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.

Відтак, виходячи з доводів суду, докази та інші документи, отримані в рамках розслідування кримінального провадження саме за ст. 121 КК України, є належними та допустимими.

Так, в засіданні судом у відповідності до вимог ст. 23 КПК України безпосередньо досліджено докази та інші документи, які мають значення для кримінального провадження, що надані стороною обвинувачення, які отримані в рамках розслідування кримінального провадження за ст. 121 КК України, у тому числі: доручення слідчого від 30.01.2018 року в порядку ст. 40 КПК України оперативному підрозділу про встановлення особи та користувача номеру мольного телефону; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 23.11.2017 року за участю свідка ОСОБА_12 та відеозапис проведення вказаної слідчої дії; протокол від 28.11.2017 року проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 та відеозапис вказаної слідчої дії; постанова від 04.12.2017 року про призначення судової імунологічної експертизи та висновок експерта № 05/1/08/394 за результатами проведення відповідної експертизи (експертиза розпочата 04.12.2017 року, закінчена 07.12.2017 року; постанова від 12.12.2017 про визнання змивів бурого кольору речовини доказами; протокол допиту малолітнього свідка ОСОБА_13 від 29.11.2017 року; протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 24.01.2018 року; клопотання слідчого від 18.01.2018 року про тимчасовий доступ до речей і документів - до інформації про телефонний зв`язок за номером мобільного телефону обвинуваченого ОСОБА_10 , відповідна ухвала суду від 23.01.2018 року про санкціонування доступу до такої інформації, протокол від 29.01.2018 року про доступ до відповідної інформації і протокол огляду інформації від 30.01.2018 року про телефонні з`єднання абонента.

Також судом досліджені додаткові докази, які були відкриті сторонам вже під час судового засідання відповідно до вимог ч. 12 ст. 290 КПК України, зокрема показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 08.01.2019 року.

Отже в супереч вимогам п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у вироці суд жодним чином не зазначив мотиви, з яких відкинув саме вказані докази, які добуті з дотриманням процесуальної форми, обмежившись простою констатацією факту визнання недопустимості усіх доказів.

Незважаючи на обґрунтоване спростування обвинуваченням окремих доказів сторони захисту, суд, грубо порушуючи та відверто ігноруючи вимоги ст.ст. 85, 86 КПК України, не зважаючи на явну очевидність недопустимості, взяв їх до уваги як належні та допустимі. Так, показання свідка ОСОБА_17 в порушення вимог ст. 290 КПК України на стадії завершення досудового розслідування стороні обвинувачення не відкривалися, зміст такого доказу прокурору відомий не був, що є безумовною підставою для визнання такого доказу недопустимим в силу вимог ч. 12 ст. 290 КПК України. Вказана позиція відповідає правовим висновкам Верховного Суду України із вказаних питань, зокрема, наведених у постанові від 16.03.2017 у справі № 5-364кс16.

Також суду стороною захисту надано документи з матеріалів іншого кримінального провадження, а саме довідки лікувального закладу, висновки спеціалістів, висновки закладу охорони здоров`я щодо результатів медичного огляду ОСОБА_10 , які в силу вимог ст. 85 КПК України є неналежними доказами, оскільки не мають відношення до досліджуваних обставин, до того ж, отримані з порушення встановленого порядку, а саме ч. 1 ст. 222 КПК України, а отже є очевидно недопустимими.

Так, як вбачається із вироку, суд з одного боку зазначає, що не бере до ваги та не досліджує письмові показання потерпілого ОСОБА_7 від 27.08.2017 року в розумінні ст. 84 КПК України (аркуш 8 вироку), а з іншого - здійснює аналіз змісту вказаних показань, мотивуючи таким чином, відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР (аркуш 16 вироку).

Також суд, розглядаючи справу по суті, упереджено та однобічно дійшов до доказів та нечітко навів показання свідків у вироці. Зокрема, свідок ОСОБА_18 категорично зазначив, що ОСОБА_10 , перебуваючи у його кабінеті після подій, знаходився у стані алкогольного сп`яніння, про що свідчила його неадекватна поведінка і наявний запах алкоголю у кабінеті, а такий стан особи фактично виключав його можливість заступити на добове чергування зранку 27.08.2017 року, звукозапис судового засідання за 15.05.2018, 08.00 сек., 18.06 сек. При цьому, у вироку суд зазначив, що свідок показав, що ОСОБА_10 мав ознаки алкогольного сп`яніння (сторінка 4 вироку).

Так само суд взагалі не зазначив показання свідка ОСОБА_19 в частині того, що оскільки він близько не спілкувався з ОСОБА_10 , а тому візуальних ознак сп`яніння в нього не бачив. Натомість, суд безпідставно зазначив в вироці зовсім протилежні показання та констатував, що свідок спілкувався з ОСОБА_10 та останній видимих ознак сп`яніння не мав (звукозапис судового засідання за 15.05.2018 року, проміжок часу з 36.46-38.55 сек.).

Суд, грубо порушуючи вимоги ч. 2 ст. 22, ст. 350 КПК України в частині реалізації права на подання до суду клопотань та забезпечення належної правової процедури їх розгляду, без заслуховування думки сторін щодо заявленого прокурором письмового клопотання про дослідження конкретних. письмових доказів, повернув таке клопотання прокурору без належного розгляду, не поставивши його на обговорення учасникам, мотивуючи, що судом будуть досліджуватися ті докази, які надасть сторона (звукозапис судового засідання за 18.12.2018, 13.55- 19.55сек.).

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просив скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі. Цивільний позов потерпілого задовольнити в повному обсязі
Також подав клопотання про поновленню строку на апеляційне оскарження в якому вказав, що строк пропущений ним у зв`язку з тим, що повний текст вироку Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26.03.2019 року, отримав лише 27.03.2019 року. За вказаних обставин вважає, що строк на апеляційне оскарження вироку суду пропущений ним із поважних причин та підлягає поновленню.
Свої доводи обґрунтував тим, що під час розгляду вищевказаної справи та постановлення вироку суддя незаконно, без наведення обґрунтування своєї позиції, проігнорував всі докази, зібрані стороною обвинувачення та потерпілого, та виніс виправдувальний вирок посилаючись на єдину обставину - що відповідне кримінальне провадження за ст. 125 КК України ( легке тілесне ушкодження ) було розпочате на підставі повідомлення фельдшера лікарні, куди доставили потерпілого, а не за заявою потерпілого. На думку судді, оскільки кримінальне провадження за ст. 125 КК України повинне здійснюватися у формі приватного обвинувачення ( тобто при обов`язковій наявності заяви потерпілого), а рішення про внесення відомостей до ЄРДР прийняте без такої заяви, тому всі докази вини обвинуваченого є недопустимими.

Надаючи критичну оцінку поясненню потерпілого наданого 27.08.2017 року працівникам поліції та його заяві до Корсунь-Шевченківського відділу Звенигородської прокуратури 28.07.2017 року, суд вказує, що вказані документи не містять вимоги потерпілого про початок кримінального провадження. Однак, таких вимог до заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не передбачено ч.1 ст. 214 КПК та ч.1 ст. 477 КПК України.

Не вірним, є також твердження суду, що зміст вказаних документів має виключно описовий характер обставин щодо нанесення йому тілесних ушкоджень та відхилення відповідних доводів прокурора та представника потерпілого, та прямо суперечить вимогам ч.1 ст. 214 КПК, так як заява чи повідомлення про злочин повинна містити лише обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

У своєму поясненні від 27.08.2017 року та заяві від 28.07.2017 року, потерпілий, виклав обставини щодо нанесення йому тілесних ушкоджень. Вказав дату, час, місце та особу яка нанесла йому тілесні ушкодження, а також свідків вказаної події.

Отже, за змістом повідомлення фельдшера ОСОБА_11 , наданих пояснень потерпілим, вбачається що останні мають повну інформацію про вчинення відносно нього кримінального правопорушення та відповідно являються повідомленням про вчинення злочину та підставою для початку кримінального провадження. На наступний день, потерпілим також подано аналогічну заяву до прокуратури.

В мотивувальній частині вироку, суд посилається лише на одну умову - початок досудового розслідування за відсутності заяви потерпілого. В подальшому аналізує суть досудового розслідування у формі приватного обвинувачення та приходить до висновку, що таке досудове розслідування має бути ініційовано лише потерпілим, тобто волевиявленням останнього притягнути винну особу до відповідальності.

Потерпілим неодноразово підтверджувався намір притягнути винну особу до відповідальності шляхом подання відповідної заяви, участі у проведенні слідчих дій: допити потерпілого, проведення впізнання за фотознімками, проведення слідчого експерименту, проведення судово-медичної експертизи. Тобто, волевиявлення потерпілого щодо здійснення досудового розслідування за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_10 є очевидним та підтверджується сукупністю доказів наданих стороною обвинувачення.

Визнаючи недопустимим доказами пояснення потерпілого ОСОБА_7 від 27.08.2017 року та відхилення заперечення з цих підстав сторони обвинувачення та потерпілого, суд не вправі посилатися на такі докази та їх зміст при ухваленні рішення на користь сторони захисту (стаття 86 КПК).

В даному випадку судом не наведено обґрунтованих підстав стверджувати, що при здійсненні досудового розслідування права обвинуваченого були порушені. Відповідно до діючого кримінального процесуального закону досудове розслідування розпочинається після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення, тобто після фіксації відомостей, які свідчать про подію злочину, а не про осіб, які можуть бути причетними до його вчинення. Коло таких осіб встановлюється під час проведення досудового розслідування, за наслідками якого певним особам оголошується підозра, якщо стороною обвинувачення зібрано достатньо доказів для її обґрунтування. До того ж обвинувачення чи висунення підозри конкретній фізичній особі у вчиненні нею злочину є виключною компетенцією прокурора і здійснюється лише в порядку, передбаченому законом, за наслідками проведення досудового розслідування та збирання доказів, які в результаті їх оцінки дають об`єктивні підстави вважати такі твердження обґрунтованими.

Отже, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 87 КПК України, незаконно визнав недопустимими всі докази зібрані в ході досудового розслідування не обґрунтувавши при цьому у чому саме полягає істотне порушення прав та свобод обвинуваченого при проведенні вказаних слідчих дій і в чому їх очевидна недопустимість.

Крім того, 23.11.2017 року у даному кримінальному провадженні перекваліфіковано склад кримінального правопорушення з ч.1 ст.125 КК України на ч.1 ст.121 КК України, та провадження вже здійснювалось у формі державного обвинувачення.

23.11.2017 року органом досудового розслідування проведено допит свідка ОСОБА_12 , додатково допитаний 03.01.2018 року. Також проведено пред`явлення особи для впізнання за фотознімками. 28.11.2017 року на яких останній впізнав особу, що нанесла тілесні ушкодження потерпілому. Також із свідком проведено слідчий експеримент, відеозапис якого був переглянутий та досліджений судом. 28.11.2017 року допитано свідка ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ; 29.11.2017 року допитано малолітню ОСОБА_13 ; 04.12.2017 року призначено судово-імунологічну експертизу; 04.12.2017 року надано висновок експерта №05-1-09/640 та №05/1-08/394; 12.12.2017 року винесено постанову про визнання речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження; 20.12.2017 року допитано свідка ОСОБА_22 ; 05.01.2018 року допитано свідка ОСОБА_23 ; 24.01.2018 року додатково допитано свідка ОСОБА_14 ; 24.01.2018 року додатково допитано свідка ОСОБА_24 ; 13.02.2018 року додатково допитано свідка ОСОБА_14 .

Враховуючи те, що на думку суду докази зібрані у справі приватного обвинувачення є недопустимими, мотивів визнання доказів недопустимими у провадженні, яке з 23.11.2017 року здійснювалось у формі державного обвинувачення судом не обргунтовано та у вироці не зазначено.

У судовому засіданні представником потерпілого надано суду для долучення до матеріалів справи фото потерпілого ОСОБА_7 до отримання ним тілесних ушкоджень 27.08.2017 року, які оглянуто у судовому засіданні, та встановлено, що на його носі відсутні будь-які ушкодження, а також висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 08.01.2019 року № 02-01/17 за змістом якого у потерпілого мають місце рубці м`яких тканин носу, правої щоки та лівого передпліччя, які можуть бути наслідками перенесених ним хірургічних втручань, проведених з метою усунення дефекту носу. (т. 4 а.с. 191).

Під час дослідження письмових доказів, представником потерпілого було заявлено клопотання про дослідження повного тексту висновку спеціаліста у галузі судово медичної експертизи від 08.01.2019 року № 02-01/17 відповідно до якого він був оглянутий спеціалістом в галузі судово-медичної експертизи ОСОБА_25 , з якого слідує, що при огляді потерпілого встановлено, що в нижній третині носу має місце білесуватий, дещо ущільнений рубець, який перетинає весь поперечник носу та заходить через зону Клейна в порожнину носу. На правій носо-губній зморшці має місце таких же властивостей трикутноподібної форми рубець. На кінчику носу відмічається наявність в надмірного росту волосся чорного кольору, яке зголене.

Представником потерпілого було зауважено, що дослідження вказаного висновку, а саме шрами та незвичний для нормального обличчя ріст волосся з кінчика носу надасть суду можливість надати вірну оцінку наявності знівечення обличчя, що є виключно компетенцією суду.

Однак, оцінка наданих представником потерпілого доказів у судовому засіданні у вироку відсутня, що є порушенням ст. 370 КПК України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Під час судового розгляду безпосередньо у судовому засіданні надавали показання: потерпілий ОСОБА_7 , свідки: ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_24 , ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , ОСОБА_29 , ОСОБА_17 , ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , а також обвинувачений ОСОБА_10 .

Однак, аналіз та оцінка наданим показанням, що містили інформацію щодо часу, місця, механізму нанесення обвинуваченим ОСОБА_10 тілесних ушкоджень потерпілому, а також наслідки нанесення цих ушкоджень у вигляді відкушеної частини носа, у вироку відсутня.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК).

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК).

Судом, не зазначено чи визнані показання потерпілого та свідків об`єктивними та належними, чи прийняті вказані докази до уваги під час ухвалення вироку, чи відхилені з обґрунтованим вмотивуванням їх відхилення.

Крім того показання свідків викладені неповно та неточно, що могло вплинути на постановлення законного й обґрунтованого рішення. Особливо це стосується показань свідків сторони захисту ОСОБА_17 та ОСОБА_21 . Показання цих свідків викладено пише з позиції сторони захисту. Водночас, не зазначені їх показання, які надавалися на запитання прокурора та представника потерпілого. Судом не викладено обставини про те, що останні не змогли описати жодної особи з числа тих, які нібито наносили обвинуваченому тілесні ушкодження: за обличчям, зростом, статурою чи одягом. їх показання були суперечливими з приводу тривалості бійки від декількох хвилин до 30 хв., жодна з них не змогла пояснити яким чином та в які частини тіла нібито наносились тілесні ушкодження обвинуваченому.

Крім того, встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано, та показання потерпілих та/або свідків. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 11.04.2019 року у справі № 642/5974/13-к., вже після ухвалення оскаржуваного рішення, однак повністю узгоджується з приписами ст.22 КПК України та ст.129 Конституції України на які посилається суд у вироці визнаючи подані стороною обвинувачення докази недопустимими.

У пунктах 16 та 18 Постанови ВСУ від 21 січня 2016 року №5-249кс1516 ,суд зазначає, що всі докази, як правило, повинні подаватися під час публічного розгляду в присутності обвинуваченого для забезпечення змагальності сторін. Якщо підсудному було надано відповідну та належну можливість заперечити такі показання, чи то при їх наданні, чи на пізнішому етапі, прийняття їх як доказів не суперечитиме саме по собі вимогам пп.1 та 3«б» ст.6 конвенції.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч.1 ст.94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Враховуючи викладене, зі змісту вироку вбачається, що судом застосовані лише норми права, що стосуються прав обвинуваченого, в свою чергу права потерпілого судом повністю нівельовано. Під час судового розгляду судом неодноразово зазначалось, що потерпілий в даному провадженні є лише цивільним позивачем та позбавлений права подавати суду докази винуватості обвинуваченого, бо це є лише правом прокурора, всі докази які подані ним будуть досліджуватись судом лише в рамках цивільного позову.

В запереченні на апеляційні скарги захисник адвокат ОСОБА_9 просив відмовити в поданих апеляційних скаргах та залишити вирок суду першої інстанції без зміни. Посилаючись на те, що в апеляційних скаргах взагалі не розкрито в чому саме полягає невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, в чому полягає на думку апелянта неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та в чому на його думку полягає істотне порушенням вимог кримінально процесуального закону. Натомість апелянти наводять свої власні міркування щодо вирішення даного кримінального провадження при цьому взагалі не посилається обставини, які враховуються при обранні кримінального покарання та обставини яс обґрунтовують його цивільний позов. Тобто апеляційні скарги не розкривають жодні підстави для скасування вироку у точній відповідності Закону ( ст.ст. 411- 413 КПК).

Заслухавши доповідача, прокурора який просив задовольнити подану апеляційну скаргу та апеляційну скаргу потерпілого, потерпілого ОСОБА_7 та в його інтересах представника адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, виправданого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 копію вироку Корсунь Шевченківського районного суду Черкаської області від 26.03.2019 року отримав 27.03.2019 року, згідно розписки про отримання копії вироку. (Т.5 а. с. 138).
За таких обставин, строк на апеляційне оскарження даного вироку суду пропущений з поважних причин і тому підлягає поновленню.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку зазначається: 1) у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви змінення обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалося таке рішення, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання.
Також у мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставини, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.
Таким чином кожний доречний важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь.
Висновки у судовому рішенні повинні прямо впливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. При цьому недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидне порушення права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому висновки суду, зазначені у рішенні, мають прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто такими, що не допускають неоднозначного трактування.

Крім того суду необхідно послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи. Не дотримання зазначених вимог під час розгляду справи кримінального провадження є порушенням права на справедливий суд, гарантований ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Разом із тим, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального та кримінального закону під час ухвалення вироку, допустив істотні порушення, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Із змісту ст. 415 КПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення та які неможливо усунути під час апеляційного розгляду, вирок суду є немотивованим та суперечливим.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2018 року, справу розподілено судді доповідачу ОСОБА_1 (Т.1 а. с. 24).

У судових засіданнях були вирішено ряд питань та допитано свідків, а саме: 23.04.2018 року був заявлений цивільний позов; 03.05.2018 року оголошено обвинувальний акт та з`ясовано обсяг та порядок дослідження доказів; 15.05.2018 року допитано свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_14 та допит потерпілого ОСОБА_7 ; 23.05.2018 року допитано свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_28 ; 25.06.2018 року допитано ОСОБА_24 .

Разом із тим, згідно розпорядження №26 від 03.07.2018 року керівника апарату Корсунь Шевченківського районного суду Черкаської області призначено повторний авто розподіл справи у зв`язку з тим, що суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Корсунь Шевченківського районного суду Черкаської області, у зв`язку з закінченням строку відрядження на посаді судді Корсунь Шевченківського районного суду Черкаської області. (Т.2 а. с. 53).

27.08.2018 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу розподілено судді доповідачу ОСОБА_30 (Т.2 а. с. 57).

Ухвалою від 22.10.2018 року, задоволено відвід судді ОСОБА_30 та призначено повторний авто розподіл справи, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року, справу розподілено судді доповідачу ОСОБА_1 (Т.2 а. с. 77).

В порушення вимог ст. 319 КПК України, не розпочавши розгляд кримінального провадження спочатку, у судовому засіданні 14.11.2018 року суддею ОСОБА_1 було поставлено на обговорення питання про можливість продовження розгляду справи про, що було постановлено процесуальне рішення, яке в матеріалах кримінального провадження відсутнє.

Проте, ст. 319 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суду. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь в судовому засіданні, він має бути замінений іншими суддею , який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті та статтею 320 цього Кодексу.

Разом із тим, у даному випадку, після заміни судді у зв`язку із відрахуванням із штату суддів Корсунь - Шевченківського районного суду Черкаської області ОСОБА_1 , автоматизованою системою кримінальне провадження було розподілено судді Свитка, який безпосередньо докази по справі не досліджував, йому було заявлено відвід, який був задоволений.

23.10.2018 року, після зарахування до штату даного суду судді ОСОБА_1 , автоматизованою системою йому було розподілено дане кримінальне провадження. Розгляд якої у такому разі він повинен був розпочати спочатку.

Слід зазначити, що згідно ч. 1, 2 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Проте суд першої інстанції в порушення вище зазначеної норми суд при розгляд кримінального провадження не дотримався принципу безпосередності дослідження доказів у вироку послався на показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_14 , ОСОБА_28 ОСОБА_24 , потерпілого ОСОБА_7 та ряд інших доказів, які безпосередньо у даному кримінальному провадженні після того як його було зараховано як зазначено вище, до штату судів взагалі не досліджував

Також слід зазначити, що судом першої інстанції надано оцінку у вироку заяві ОСОБА_10 від 28.08.2017 року, яка безпосередньо судом не досліджувалась та її зміст не оголошувався.

Крім того, при розгляді кримінального провадження судом допущено інші істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в частині визнання неналежними та недопустимими доказами письмові пояснення ОСОБА_7 та його матері ОСОБА_14 , досліджених у судовому засіданні, наданих стороною обвинувачення. Так, мотивуючи своє рішення, суд у вироку зазначив, що надані прокурором у судовому засіданні письмові пояснення ОСОБА_7 та його матері ОСОБА_14 , які надані ними 27.08.2017 року працівникам поліції, не є доказами у розумінні ст. 84 КПК України, а тому їх зміст судом не досліджується (т.5 а. с. 127).

Разом із тим, згідно ч. 2 ст. 86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Проте суд першої інстанції у своєму вироку послався на вказаний доказ та його зміст, а саме:

« Вказане зумовлено тим, що ні пояснення ОСОБА_7 від 27.08.2017 року надані працівникам поліції, ні його заява від 28.08.2017 року на ім`я начальника Корсунь-Шевченківського відділення Звенигородської місцевої прокуратури, не містить вимоги про початок кримінального провадження відносно ОСОБА_10 у зв`язку з нанесенням ним тілесних ушкоджень, а їх зміст має виключно описовий характер. При цьому, суд вважає, що в силу характеру видимих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 у органу досудового розслідування було достатньо підстав для реєстрації кримінального провадження з кваліфікацією за ч. 1 ст. 121 КК України, а не за ч. 1 ст. 125 КК України. »

Крім того судом першої інстанції допущено інші істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, з оскаржуваного вироку вбачається, що судом не проаналізовано та не надано оцінки, доказам, наданих стороною обвинувачення, які отримані в рамках розслідування кримінального провадження за ст. 121 КК України, у тому числі: дорученню слідчого від 30.01.2018 в порядку ст. 40 КПК України оперативному підрозділу про встановлення особи та користувача номеру мобільного телефону; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 23.11.2017 року за участю свідка ОСОБА_12 та відеозапису проведення вказаної слідчої дії; протоколу від 28.11.2017 року проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 та відеозапису вказаної слідчої дії; постанові від 04.12.2017 року про призначення судової імунологічної експертизи та висновку експерта № 05/1/08/394 за результатами проведення відповідної експертизи, експертиза розпочата 04.12.2017 року, закінчена 07.12.2017року; постанові від 12.12.2017 року про визнання змивів бурого кольору речовини доказами; протоколу допиту малолітнього свідка ОСОБА_13 від 29.11.2017 року; протоколу допиту свідка ОСОБА_14 від 24.01.2018 року; клопотанню слідчого від 18.01.2018 року про тимчасовий доступ до речей і документів - до інформації про телефонний зв`язок за номером мобільного телефону обвинуваченого ОСОБА_10 , відповідна ухвала суду від 23.01.2018 про санкціонування доступу до такої інформації, протокол від 29.01.2018 про доступ до відповідної інформації і протокол огляду інформації від 30.01.2018 про телефонні з`єднання абонента.

Також судом досліджені додаткові докази, які були відкриті сторонам вже під час судового засідання відповідно до вимог ч. 12 ст. 290 КПК України, зокрема показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 08.01.2019 року, показання свідка ОСОБА_19 , яким суд першої інстанції надав поверхову оцінку.

Тобто, зазначеним доказам судом першої інстанції належної правової оцінки не надано у вироку, чим допущено однобічність, неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.

Більше того в порушення вимог ч. 2 ст. 22, ст. 350 КПК України в частині реалізації права на подання до суду клопотань та забезпечення належної правової процедури їх розгляду, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку та без заслуховування думки сторін щодо заявленого прокурором письмового клопотання про дослідження письмових доказів, повернув таке клопотання прокурору без належного розгляду, не поставивши його на обговорення учасникам, мотивуючи, що судом будуть досліджуватися ті докази, які надасть сторона, звукозапис судового засідання за 18.12.2018 року.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку, що вирок першої інстанції не відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України В результаті розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції було порушено право учасників процесу на повний, всебічний та неупереджений розгляд кримінального провадження, порушено право на справедливий суд, а тому вирок суду підлягає скасуванню на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Врахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що дане кримінальне провадження розглянуто в суді першої інстанції із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, порушеннями права на справедливий суд, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, і які неможливо усунути під час апеляційного розгляду, враховуючи принцип інстанційності, а тому апеляційні скарги слід задовольнити частково, вирок суду першої інстанції слід скасувати, призначивши новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі.

Під час нового судового розгляду, суду першої інстанції необхідно врахувати зазначене у даній ухвалі апеляційного суду, усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідити всі зібрані докази по справі, вирішити всі заявлені клопотання сторонами, ретельно перевірити усі наявні в матеріалах кримінального провадження докази, дати кожному зібраному доказу належну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України, перевірити усі доводи викладені в апеляційних скаргах та за результатами розгляду ухвалити мотивоване, законне та обґрунтоване рішення.

Беручи до уваги викладене апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в іншому складі суду.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 409, 412, 415, 418 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити потерпілому ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження вироку Корсунь Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 березня 2019 року.

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Корсунь Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 березня 2019 року стосовно ОСОБА_10 скасувати, призначити новий судовий розгляд кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4