Справа № 304/1553/20 Провадження № 1-кс/304/455/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 року м. Перечин

Слідчий суддя Перечинського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 на підставі матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за № 0000377 від 09 грудня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, про арешт майна,

В С Т А Н О В И В :

слідчий СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням на підставі матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000377 від 09 грудня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України про накладення арешту на грошові кошти в сумі 300 (триста) грн банкнота номіналом 100 грн серії КР № 5654980 та банкнота номіналом 200 грн серії ТД № 5044889, що були вилучені та упаковані до спецпакету з написом «Національна поліція України Головне слідче управління» INZ 1038515, що належать ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Клопотання мотивує тим, що 09 грудня 2020 року о 02.32 год надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що того ж дня громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропонував працівнику поліції неправомірну вигоду у розмірі 300 грн. За даним фактом розпочато досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000377 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.369 КК України. Під час досудового розслідування проведено огляд місця події, а саме кімнати прийому громадян Перечинського ВП, де на столі виявлено грошові кошти у сумі 300 грн, банкнотами номіналом 100 грн та 200 грн відповідно серії КР № 5654980 та серії ТД № 5044889; кошти вилучено та упаковано до спецпакету з написом «Національна поліція України Головне слідче управління» INZ 1038515, який опечатано у присутності понятих. Оскільки вказані грошові кошти мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, враховуючи необхідність у майбутньому проведення слідчих дій з таким майном, слідчий просить клопотання задовольнити.

Слідчий ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, що відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України не перешкоджає розгляду даного клопотання.

У судове засідання власник майна ОСОБА_5 також не з`явився, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлявся у встановленому законом порядку.

На підставі ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не проводиться.

Слідчий суддя, вивчивши надані слідчим матеріали, зваживши доводи викладені у клопотанні, приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 4 ст. 170 цього Кодексу у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 5 вказаної статті у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як убачається з наданих слідчим матеріалів справи, 09 грудня 2020 року о 02.32 год надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що того ж дня близько 02.30 год працівник поліції повідомив, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропонував йому 300 грн за непритягнення його до адміністративної відповідальності. Заявник ОСОБА_6 (а. с. 5).

Також з даних матеріалів убачається, що дану подію 09 грудня 2020 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та присвоєно номер 0000377 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 369 КК України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 грудня 2020 року (а. с. 4).

Матеріалами клопотання підтверджується, що протоколом огляду місця події від 09 грудня 2020 року оглянуто дві грошові банкноти в сумі 300 грн номіналом 100 та 200 грн, які знаходяться на столі у кімнаті прийому громадян Перечинського ВП, що в м. Перечин, вул. Ужгородська, № 37 Перечинського району. Банкноти серії КР № 5654980 та серії ТД №5044889 вилучено та упаковано до спецпакету з написом «Національна поліція України Головне слідче управління» INZ 1038515 (а. с. 6-8).

Вказані обставини також підтверджуються письмовими поясненнями ОСОБА_5 від 09 грудня 2020 року (а. с. 9-10).

Постановою слідчого СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_3 вказані грошові кошти визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000377 та направлено на зберігання до «Укргазбанку» в м. Ужгород (а. с. 11-12).

Зі змісту ч. 2 ст. 173 КПК України вбачається, що при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручан¬ня в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «Агосі проти Сполученого Королівства» від 24 жовтня 1988 року «Agosi v. UK»). Іншими слова¬ми, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява №48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський Суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52).

На підставі вищенаведеного слідчий суддя дійшов висновку, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див, наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A №98).

Отже, з урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого щодо накладення арешту на майно слід задовольнити.

Положеннями ч. 5 ст. 173 КПК України передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

На підставі викладеного та керуючись ст. 40, 131, 132, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

клопотання слідчого СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 на підставі матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за № 0000377 від 09 грудня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.369 КК України, про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на грошові кошти в сумі 300 (триста) грн банкнотами номіналом 100 (сто) грн серії КР № 5654980 та номіналом 200 (двісті) грн серії ТД № 5044889, що упаковані до спецпакету з написом «Національна поліція України Головне слідче управління» INZ 1038515, що знаходяться на зберігання в АБ «Укргазбанку» в м. Ужгород.

Виконання ухвали покласти на прокурора Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 .

Згідно ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором.

Роз`яснити, що відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти діб з моменту її оголошення.

Головуючий: ОСОБА_1