ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2450/20 Справа № 180/1988/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
законного представника
неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ,
представника служби у справах
дітей ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000429 від 14 серпня 2019 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганця Дніпропетровської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 ставиться за провину, що він 12 серпня 2019 року у вечірній час доби перебував в гостях у ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 , де також перебували дорослі: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які вживали спиртні напої.

В ході спільного розпиття спиртних напоїв між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_17 виникла сварка на ґрунті особистих неприязних відносин, в зв`язку з чим у неповнолітнього ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, спрямований на умисне, протиправне заподіяння ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень.

Передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, діючи умисно, неповнолітній ОСОБА_8 в цей же день, тобто 12 серпня 2019 року у вечірній час доби, більш точного часу не встановлено, знаходячись за місцем мешкання потерпілого, обома ногами наніс не менше 4 ударів в область грудної клітини та ребер з лівої сторони тулубу та з правої сторони тулубу сидячому на дивані ОСОБА_12 , внаслідок чого останній впав на диван на спину обличчям до гори. Після цього ОСОБА_8 став на диван та стопою своєї правої ноги декілька разів наніс удари по грудній клітині ОСОБА_12 з верху до низу.

В результаті умисних дій неповнолітнього ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_12 заподіяно тілесні ушкодження, які розглядаються у сукупності як єдина травма тулубу і за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у новому складі суду.
Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор вказує, що суд першої інстанції в порушення ч.ч. 1, 3, 6 ст. 376 КПК України проголосив судове рішення без виклику обвинуваченого, прокурора та інших учасників судового процесу, не роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового процесу їх права та не вручив обвинуваченому і іншим учасникам копію вироку.
Вказує, що суд безпідставно послався на недопустимість доказів, а саме протоколу проведення слідчого експерименту від 15 серпня 2019 року, оскільки слідчий експеримент проводився на місці вчинення злочину в житлі померлого потерпілого ОСОБА_12 та з дозволу потерпілої ОСОБА_19 , про що вона безпосередньо повідомила суду під час її допиту як потерпілої. Враховуючи, що слідчий експеримент слугував легітимній меті для встановлення обставин, що підлягають доказуванню, в інтересах та для захисту прав потерпілої особи, за місцем події злочину, у житлі саме потерпілої особи, правонаступник якої, потерпіла ОСОБА_19 , відповідно до ч. 5 ст. 55, ч. 2 ст. 56 КПК України має право збирати та подавати докази, брати участь у слідчих діях, під час проведення яких подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дії, що заносяться до протоколу, добросовісність її згоди у проведенні такої слідчої дії, як слідчого експерименту в її житлі, не викликає сумнівів та не свідчить про порушення недоторканості житла чи будь-яких інших фундаментальних прав та інтересів особи. Зазначає, що посилання суду на незазначення слідчим у протоколі умов і результатів експерименту та чиї саме дії чи покази перевірялись слідчим, що по суті становить мету слідчого експерименту, також не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та спростовується самим протоколом слідчого експерименту. Вказує, що посилання на нероз`яснення учасникам перед початком слідчого експерименту їх прав та обов`язків, а також на відсутність їх попередження про кримінальну відповідальність за розголошення даних експерименту, не відповідають дійсності, оскільки таке роз`яснення підтверджується особистими підписами учасників слідчого експерименту та відеозаписом, на який посилається суд першої інстанції. Зазначає, що аналогічні порушення суд першої інстанції зазначив і щодо протоколу проведення слідчого експерименту від 15 серпня 2019 року, який проводився слідчим за місцем мешкання ОСОБА_12 із свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , за участю підозрюваного ОСОБА_8 , його захисника, законного представника, та протоколу проведення слідчого експерименту від 04 вересня 2019 року за участю свідка ОСОБА_14 .
Також прокурор вказує, що суд першої інстанції також визнав неналежними доказами покази, надані свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у судовому засіданні, оскільки вказані особи згадали обставини події внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, під час проведення слідчих експериментів, проте це не відповідає фактичним обставинам справи та порушує принципи кримінального провадження, оскільки в ході проведення слідчих експериментів слідчим усувались протиріччя в показах, наданих свідками раніше в ході досудового розслідування, а в судовому засіданні свідки надавали показання безпосередньо суду усно під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.
Зазначає, що суд також не взяв до уваги показання самого ОСОБА_8 , який не заперечував, що наносив удари потерпілому рукою в плече, ногою по два удари по бокам, близько трьох ударів рукою в обличчя і двох ударів в область грудної клітини.
Крім того посилається на те, що суд першої інстанції у своєму вироку не навів будь-якого аналізу показанням свідка ОСОБА_21 , потерпілої ОСОБА_19 , судово-медичного експерта ОСОБА_22 , протоколу огляду трупа, протоколу огляду місця події, протоколу огляду та вилучення речей, висновку експерта від 25 вересня 2019 року №147-Е-У, висновку експерта від 24 вересня 2019 року №35/4.6/312, висновку експерта від 02 жовтня 2019 року № 120-Е-У, постанові слідчого про долучення речових доказів, внаслідок чого не взяв до уваги докази, які мали істотно вплинути на його висновки.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просили скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обвинувачений ОСОБА_8 , законний представник обвинуваченого та захисник ОСОБА_23 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись на законність і обгрунтованість вироку.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити на таких підставах.
Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого рішення.
За змістом ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.
Згідно зі ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
Статтею 413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст. 23 КПК України - суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».
В порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону суд допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів та не дав належну правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності, не мотивував своє рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 за інкримінованим йому злочином, а докази сторони обвинувачення відхилив без належного спростування.
Як слідує з оскарженого вироку, обгрунтовуючи висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України взагалі не надав належної оцінки всім зібраним у провадженні доказам з огляду на їх сукупність та взаємозв`язок, окремі з них взагалі залишив без оцінки, не врахував характер вчиненого злочину та обставини його скоєння, що потребували більш детального аналізу та оцінки непрямих доказів кримінального провадження та перевірки достовірності та допустимості інших доказів.

Так, суд першої інстанції поклав в основу свого рішення визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 15 серпня 2019 року, який проводився слідчим за місцем мешкання ОСОБА_12 із свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_13 в період часу з 16-00 год. по 16-20 год., мотивуючи тим, що зазначений слідчий експеримент проводився в порушення ч. 5 ст. 240 КПК України без згоди власника житла та без дозволу суду в разі, якщо власник не встановлений, при цьому судом першої інстанції належним чином не було враховано, що слідчий експеримент проводився на місці вчинення злочину в житлі померлого потерпілого ОСОБА_12 та з дозволу потерпілої ОСОБА_19 , що є особою, яка відповідає критеріям визнання особи потерпілою відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України, яку 29 січня 2020 року у судовому засіданні було попереджено про кримінальну відповідальність, як потерпілу за завідомо неправдиве показання і за відмову від показань, передбачену статтями 384, 385 КК України, допитано у статусі потерпілої та встановлено, що остання є сестрою загиблого ОСОБА_12 .

З матеріалів звукозапису судового засідання встановлено, що ОСОБА_19 допитана в судовому засіданні 29 січня 2020 року та підтвердила надання добровольної згоди та дозволу на проведення слідчого експерименту 15 серпня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому судом першої інстанції не було вручено потерпілій ОСОБА_19 пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої та не приведено судом до присяги.

Враховуючи викладене та те, що слідчий експеримент слугував легітимній меті, для встановлення обставин, що підлягають доказуванню, в інтересах та для захисту прав потерпілої особи, за місцем події злочину, у житлі саме потерпілої особи, правонаступником якої є потерпіла ОСОБА_19 , суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного та безпідставного висновку як про порушення недоторканості житла чи будь-яких інших фундаментальних прав та інтересів особи та визнання протоколів проведення слідчого експерименту від 15 серпня 2019 року та 04 вересня 2019 року недопустимими доказами.
Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості. При цьому оцінка доказів передбачає їх відповідний аналіз у всій сукупності та взаємозв`язку у відповідності до ст. 94 КПК України. При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу.

Суд першої інстанції при визнанні окремих доказів у справі недопустимими, не зазначив, які саме норми процесуального закону було порушено під час проведення слідчих дій, не проаналізував наслідків цих порушень, яким чином це вплинуло на питання доведеності винуватості (невинуватості) ОСОБА_8 та наскільки вони перешкодили прийняти законне й обгрунтоване судове рішення у справі.

Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит. В кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотних допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Тому кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необгрунтованого та несправедливого судового рішення.
Залишаючи поза увагою вищенаведені принципи та норми кримінального процесуального закону суд першої інстанції застосував доктрину «плодів отруйного дерева» та визнав неналежними та недопустимими наступні докази: висновки судово-медичних експертиз за № 147-Е-У від 25 вересня 2019 року та № 147-Е-У-Д від 02 жовтня 2019 року; протокол одночасного допиту осіб від 03 вересня 2019 року за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_24 ; протокол проведення слідчого експерименту від 23 серпня 2019 року за участю свідка ОСОБА_16 ; протокол проведення слідчого експерименту від 23 серпня 2019 року за участю свідка ОСОБА_20 ; протокол проведення слідчого експерименту від 22 серпня 2019 року за участю свідка ОСОБА_13 ; протокол проведення слідчого експерименту від 23 серпня 2019 року за участю свідка ОСОБА_17 , оскільки всі вони отримані після та внаслідок проведення слідчих експериментів від 15 серпня 2019 та від 04 вересня 2019 року, які є недопустимими доказами.
При цьому судом першої інстанції не враховано, що для визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруєного дерева» у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.
Відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 08 жовтня 2019 у справі № 639/8329/14-к, при вирішенні питання щодо допустимості доказів, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За відсутності такого обгрунтування посилання на ст. 87 КПК України для визнання доказу недопустимим є непереконливим.

Касаційний Суд зазначив, що положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Також суд першої інстанції, допитавши у судових засіданнях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 всупереч вимогам ст.ст. 23, 352 КПК України визнав їх показання недопустимим доказом, оскільки вказані свідки згадали обставини події внаслідок істотного порушення прав та свобод людини під час проведення слідчих експериментів, які є неналежними доказами.

Однак, судом першої інстанції не зазначено у чому саме полягають зазначені істотного порушення прав та свобод людини та яким чином вони вплинули на пояснення свідків.

Крім того, зазначені свідки в судовому засіданні суду першої інстанції надавали показання безпосередньо суду усно, під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за завідомо неправдиві показання.

Поза увагою суду першої інстанції також залишились пояснення самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який не заперечував, що наносив удари потерпілому рукою в плече, ногою по два удари по бокам, близько трьох ударів рукою в обличчя і двох ударів в область грудної клітини, вину визнав частково, бо не мав умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, та крім нього інші чоловіки наносили потерпілому удари та могли спричинити йому тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того вирок суду не містить будь-якого аналізу наданих в судовому засіданні пояснень свідка ОСОБА_21 , потерпілої ОСОБА_25 , судово-медичного експерта ОСОБА_22 , а також протоколу огляду трупа, протоколів огляду місця події, протоколів огляду та вилучення речей, висновку експерта від 25 вересня 2019 року за № 147-Е-У, висновку експерта від 24 вересня 2019 року за № 35/4.6/312, висновку експерта від 02 жовтня 2019 року за № 839, висновку експерта від 17 вересня 2019 за № 120-Е-У та постанови слідчого про долучення речових доказів, а також обґрунтування, чому зазначені у своїй сукупності недостатні для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Таким чином, суд не тільки не зазначив підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а ще й не оцінив ці докази, не дав їм аналіз, щоб об`єктивно прийти до висновку чому він відкидає ці докази.
Таким чином, без усунення протиріч в цій частині в наданих доказах у їх сукупності апеляційний розгляд є неповним, але оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, долучати до матеріалів провадження докази, які не були предметом дослідження місцевого суду, апеляційний суд позбавлений можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Апеляційний суд позбавлений також і можливості винесення кінцевого рішення у даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п. 19) ч. 1 ст. 7, ч. 2, ч. 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Так, апеляційний суд приймає до уваги ті обставини, що нормами чинного КПК України з одного боку чітко визначено повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить проведення процесуальних дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 347 КПК України, а з іншого боку істотні порушення вимог кримінального процесуального закону не входять в перелік підстав для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, визначений нормами ст. 415 КПК України.
За викладених обставин апеляційний суд, керуючись загальними засадами кримінального провадження, передбаченими п.п. 1, 15, 16, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України, а саме: верховенство права; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність, доходить висновку про те, що вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, апеляційний суд не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вказаному кримінальному правопорушенні, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, призначення покарання, тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, і в залежності від цього постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню, а кримінальне провадження направленню на новий судовий розгляд.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.
Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4