У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" жовтня 2020 р. м.Київ
Слідчий суддя Дніпровського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду м.Києва, клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001334 та додані до нього матеріали, -
В С Т А Н О В И В:
28.09.2020 до Дніпровського районного суду м.Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001334, а саме: транспортні засоби гідроцикл біло-синього кольору, марки «Yamaha» US-YAM A3637C404, модель FX 1100-C, бортовий номер « НОМЕР_1 » та гідроцикл біло-синього кольору, марки «Yamaha» бортовий номер « НОМЕР_1 » US-YAM A2793К405, модель FX 1100А-D, НОМЕР_2 , двигун 6D6-2179N-10.

Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що 23.09.2020 ОСОБА_4 знаходився на території «Екопарк водних видів спорту» по АДРЕСА_1 , яхт-клуб «Рів`єра рівер сайд» та виявив два різних гідроцикли з однаковими реєстраційними номерами, а саме: « НОМЕР_1 , це викликало сумнів у останнього з приводу законності реєстрації даних гідроциклів.
Після чого ОСОБА_4 звернувся до відділу поліції в річковому порту Києва, що за адресою: АДРЕСА_2 , для написання офіційної заяви з приводу даної події.

На місце прибув т.в.о. начальника СВ ВП в річковому порті міста Києва старший лейтенант поліції ОСОБА_5 . Приїхавши на місце виклику було виявлено два транспортні засоби два гідроцикли на лафетах для транспортування. Один гідроцикл біло-синього кольору, марки «Yamaha» US-YAM A3637C404, модель FX 1100-C, бортовий номер «НОМЕР_1 » та гідроцикл біло-синього кольору, марки «Yamaha», бортовий номер «НОМЕР_1 », US-YAM A2793K405, модель FX 1100A-D, НОМЕР_2 , двигун 6D6-2179N-10. Оглянувши які було виявлено ознаки кустарної підробки номеру кузова.
Дані транспортні засоби знаходяться у власності ТОВ «Екопарк водних видів спорту», за адресою: м. Київ, вул. Раїси Окіпної 26, було вилучено транспортний засіб гідроцикл біло-синього кольору , марки «Yamaha» US-YAM A3637C404, модель FX 1100-C, бортовий номер « НОМЕР_1 » та гідроцикл біло-синього кольору, марки «Yamaha», бортовий номер « НОМЕР_1 », US-YAM A2793K405, модель FX 1100A-D, F1S812693, двигун 6D6-2179N-10.
Відповідно до п.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до п.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження являється арешт майна.
Крім того, арешт майна з підстав, передбачених ч.2 ст.170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному проваджені і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Згідно зі ст.170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження.
Відповідно до ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням із прокурором.
Враховуючи вищевикладене, прокурор просить суд клопотання про накладення арешту задовольнити.

В судовому засіданні прокурор вимоги клопотання підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у ньому.
В судове засідання також з`явилася представник ТОВ «Екопарк водних видів спорту» - адвокат ОСОБА_6 , яка подала до суду письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно з наступних підстав: клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.171 КПК України, клопотання прокурора про арешт майна подане без будь-якого обґрунтування наявності ризиків, прокурором не доведено наявність обставин, що передбачені ч.3 ст.132 КПК України.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Судом було встановлено, що 25.09.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про скоєння злочинів, передбачених ст.290КК України (кримінальне провадження №0001334).
Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1)підстави і мету відповідно до положень ст.170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2)перелік і види майна, що належить арештувати;
3)документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4)розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч.6 ст.170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
У клопотанні прокурором взагалі не зазначено, з якою метою він просить накласти арешт на вилучене майно та не міститься будь-якого посилання на випадки, що передбачені ч.2 ст.170 КПК України, яка визначає мету застосування арешту майна.
Так само, прокурором у клопотанні не зазначено та не підтверджено доказами наявність підстави для накладення арешту на майно.
Таким чином, суд вважає, що з вказаних обставин, які зазначені у клопотанні, вбачається, що у сторони обвинувачення станом на момент подання клопотання про арешт майна відсутня інформація, що вилучене майно містить інформацію про обставини вчинення злочину, а лише є припущення, що можуть містити.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим ч.1 ст.170 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
У клопотанні про накладення арешту на майно, що вилучене під час огляду 24.09.2020 року, прокурором взагалі не вказується на наявність ризиків, що передбачені абзацом 2 ч.1 ст.170 КПК України та, як наслідок, у вказаному клопотанні не обґрунтовується наявність таких ризиків.
Крім того, ст.41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Частиною 5 статті 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Аналіз вимог чинного міжнародного та національного законодавства свідчить про те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п.42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
На підставі п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Аналіз зазначених вимог чинного законодавства свідчить, що у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.
Зокрема, при накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст.170 КПК Ук раїни, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, а саме з метою збереження речових доказів.
Разом з тим, слідчий суддя приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався у клопотанні прокурор.
Зокрема, доводи прокурора про відповідність вилученого майна, критеріям передбаченим ст.98 КПК України, не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, при цьому висновки слідчого судді не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.
Разом з тим, за положенням ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання прокурора, відсутні будь-які докази, що майно є предметом кримінального правопорушення, то існування правової підстави для його арешту з метою забезпечення збереження речових доказів взагалі спростовується та свідчить про формальність звернення з клопотанням до слідчого судді.
Таким чином, матеріали клопотання свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Із урахуванням викладеного, в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна необхідно відмовити.
Керуючись ст.41 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.7, 16, 94, 98, 131-132, 167-175, 309, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001334 відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. У разі якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Копію ухвали негайно після її постановлення але не пізніше наступного робочого дня після її постановлення направити прокурору.

Слідчий суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1