Справа № 357/8268/20
У Х В А Л А
про призначення справи до розгляду

07 жовтня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000030 від 15.05.2020 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новгородка, Кіровоградського району, Кіровоградської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, молодшого сержанта, військовослужбовця, призваного на військову службу26.01.2018 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , гранатометника 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в гуртожитку військової частини НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, надійшов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
Прокурор у підготовчому судовому засіданні просить постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні.
Захисник та обвинувачений не заперечували щодо призначення даного обвинувального акту до судового розгляду.
Заслухавши думки сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, суд дійшов наступного висновку.
Кримінальне провадження підсудне Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування складено у відповідності до положень ст. ст. 291, 292 КПК України, підстав для закриття кримінального провадження судом під час підготовчого судового засідання не встановлено, суттєвих порушень вимог КПК України при складанні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, які б перешкоджали призначенню даного обвинувального акту до судового розгляду не виявлено, а тому суд приходить до висновку про необхідність призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
В силу вимог ч. 5 ст. 314 КПК України суд дійшов до висновку про недоцільність складання досудової доповіді органом пробації.
Судове засідання у даному кримінальному провадженні з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження необхідно проводити відкрито.
У судове засідання необхідно викликати прокурора, захисника та обвинуваченого.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КПК України після завершення підготовки до судового розгляду суд постановляє ухвалу про призначення судового розгляду.
Крім того, прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 .
Клопотання вмотивоване тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, а також, існуванням ризиків переховування обвинуваченого від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень, зважаючи на те, що ОСОБА_3 під час спроби вручення повістки, останній відмовився її отримувати та прибувати до військової прокуратури Білоцерківського гарнізону для вручення йому підозри. Крім того в агресивній формі відмовився надавати будь які пояснення, тримаючи у руках ніж, що свідчить про те, що ОСОБА_3 розуміючи, що буде притягнутий до відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, умисно ухиляється від органів досудового розслідування та суду. ОСОБА_3 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду для уникнення покарання за вчинення тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років. Крім того, ОСОБА_3 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки будучи військовослужбовцем Збройних Сил України протягом тривалого часу не з`являвся на службу без поважних причин, проводив час на власний розсуд, зловживаючи спиртними напоями та перебуваючи за межами військової частини. Після зняття з усіх видів забезпечення у військовій частині ОСОБА_3 інших джерел доходу не має, що фактично унеможливлює забезпечення вимог прокурора або суду щодо своєчасного прибуття за викликом з місця проживання.
Посилаючись на вказане, прокурор вважає, що інші запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а тому просить продовжити відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_3 просили відмовити в задоволенні клопотання прокурора і вважали за можливе змінити запобіжний захід ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт. Захисник крім іншого зазначив, що його підзахисний, в силу ст. 89 КК України, не судимий, має постіне місце проживання, міцні соціальні звязки, має джерело доходу, оскільки працює неофіційно.
Заслухавши учасників підготовчого судового засідання, дослідивши надані матеріали, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання, суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
З матеріалів судового провадження вбачається, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2020 року ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід тримання під вартою строком на 60 діб.
Так, строк тримання під вартою ОСОБА_3 закінчується 11.10.2020 року, тому, враховуючи вимоги ст. 315 КПК України, суд має вирішити заявлені клопотання, які стосуються запобіжних заходів.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження ОСОБА_3 , строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обґрунтоване та підлягає задоволенню, оскільки на даний час ризики та обставини, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не змінилися та продовжують існувати.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, а тому твердження захисника, яке підтримав обвинувачений, про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, не підлягають задоволенню.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Враховуючи характер інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, суд дійшов висновку, що ризики та обставини відповідно до ст. ст. 177, 178 КПК України, які враховував суд при обранні відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на сьогодні не зменшилися та продовжують існувати.
Таким чином, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам протиправної поведінки обвинуваченого ОСОБА_3 .
Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним продовжити щодо обвинуваченого винятковий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення відсутності визначених вище ризиків.
Таким чином, виходячи з положень КПК України та враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Суд також враховує те, що будь-які дані, які б свідчили про неможливість тримання ОСОБА_3 під вартою, сторонами кримінального провадження не надано.
Керуючись статтями 131-132, 176-178, 183, 193, 194, 196, 199, 314-316, 369-372 КПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту по кримінальному провадженню №0000030 за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на 14 год. 30 хв. 16 жовтня 2020 року.
В судове засідання викликати прокурора, захисника, доставити обвинуваченого.
Кримінальне провадження розглядати одноособово.
Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 задовольнити.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 продовжити на 60 днів, тобто до 5 грудня 2020 року включно.
Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена обвинуваченим, захисником до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.

СуддяОСОБА_1