КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
представника власника майна ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року частково задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 та накладено арешт на майно, вилучене 19.08.2020 року у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час його затримання в порядку ст. 208 КПК України, а саме: мобільний телефон марки «SAMSUNG» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 в чохлі червоно-чорного кольору з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» абонентський № НОМЕР_3 .

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 , адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги адвокат зазначає про порушення правил підсудності, оскільки ГУ НП у місті Києві знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15, що у Шевченківському районі міста Києва. Вказує, що постанова від 19.09.2020 року про визнання та приєднання речових доказів, суперечить за своїм змістом протоколу затримання та містить відомості, що не відповідають дійсності, оскільки у постанові зазначено, що майно вилучене під час затримання не у тому місці та не за тою адресою, яка зазначена у протоколі затримання особи.

Далі в апеляційній скарзі апелянт звертає увагу суду на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08.09.2020 задоволено скаргу захисника ОСОБА_7 та зобов`язано слідчого повернути арештоване майно. Стверджує, що слідчий пропустив відповідний строк на звернення до суду, а тому вилучене майно перебуває у слідчого незаконно.

Також адвокат зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, істотні порушення кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, позицію представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження №0000320, відомості про яке 06.08.2020 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України.
26.08.2020 старший слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 , звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 19 серпня 2020 року у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час його затримання в порядку ст. 208 КПК України, а саме: мобільний телефон марки «SAMSUNG» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 в чохлі червоно-чорного кольору з сім картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» абонентський № НОМЕР_3 , яке ухвалою слідчого суддіГолосіївського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року, задоволено частково.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.

Доводи апелянта щодо порушення територіальної підслідності даного кримінального провадження не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Наказу начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_11 від 13.03.2019, визначено місце постійної дислокації слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві, у тому числі і в адміністративній будівлі, що розташована за адресою: Голосіївський район м. Київ, вул. Антоновича, 114 (а.с. 16).

Твердження апелянта про те, що постанова від 19.09.2020 року про визнання та приєднання речових доказів суперечить за своїм змістом протоколу затримання, оскільки у постанові зазначено, що майно вилучене під час затримання не у тому місці та не за тою адресою, яка зазначена у протоколі затримання особи, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом, оскільки у відповідності до документів, на які посилається захисник, а саме протоколу затримання особи від 19.08.2020 року, протоколу обшуку від 19.08.2020 та постанови про визнання та приєднання речових доказів від 19.08.2020 року, місцем фактичного затримання ОСОБА_8 є АДРЕСА_1 , про що вказано в усіх зазначених вище документах (а.с. 111-117, 125-127, 135).

З цих же підстав не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що постанова про визнання та приєднання речових доказів від 19.09.2020 року містить відомості, що не відповідають дійсності.

Посилання адвоката на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08.09.2020 задоволено скаргу захисника ОСОБА_7 та зобов`язано слідчого повернути арештоване майно, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, оскільки вказане судове рішення не є предметом апеляційного перегляду у даному судовому засіданні.
Посилання апелянта на необхідність скасування ухвали слідчого судді з тих підстав, що слідчим порушено строк звернення до суду з клопотанням про арешт майна, у зв`язку із чим перебування вилученого майна у слідчого є незаконним, на переконання колегії суддів, є необгрунтованими, оскільки у відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після його вилучення, що мало місце у даному випадку, з урахуванням того, що обшук проведено 19.08.2020, а з клопотанням слідчий звернувся до суду засобами поштового зв`язку на наступний день, а саме 20.08.2020 (а.с. 135).

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, у зв`язку із чим посилання апелянта на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, істотні порушення кримінального процесуального закону, слід визнати необгрунтованими.

За таких обставин, ухвала слідчого судді відповідно до вимог ст. 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року, якою частково задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , та накладено арешт на майно, вилучене 19 серпня 2020 року у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час його затримання в порядку ст. 208 КПК України, а саме: мобільний телефон марки «SAMSUNG» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 в чохлі червоно-чорного кольору з сім картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» абонентський № НОМЕР_3 , залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ______________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4