Ухвала
Іменем України

12 січня 2021року
м. Київ
справа № 636/1657/19
провадження № 51 - 6321 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року,
встановив:
За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 21 січня 2019 року Дзержинським районним судом міста Харкова за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців, ухвалою Харківського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року визнаного таким, що відбув покарання та звільненого з під варти в залі суду,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі

на строк 5 років; за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання

у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 квітня 2019 року по 6 травня

2019 року та з 10 травня 2019 року по день винесення вироку із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 10 квітня

2019 року у період часу з 8:00 до 11:00 год., за попередньою змовою

з невстановленою особою, проникли всередину житлового будинку АДРЕСА_2 , в якому мешкає потерпіла ОСОБА_5 , звідки викрали належне останній майно на загальну суму 58073 гривень 41 копійка. Після чого, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Також, 10 квітня 2019 року у період часу з 8:00 до 11:00 год., ОСОБА_4

за попередньою змовою з невстановленою особою, проникли всередину житлового будинку АДРЕСА_3 , в якому мешкає потерпілий ОСОБА_6 , звідки намагалися викрасти належне останньому майно на загальну суму 5861 гривень 76 копійок. Проте, вчинивши всі дії, які вважали необхідними для заволодіння майном, з причин, які не залежали від їх волі, не зміг довести злочин до кінця, так як їх помітив потерпілий ОСОБА_6 та припинив злочинні дії.
Крім того, 10 травня 2019 року приблизно о 13:00 год., ОСОБА_4 за попередньою змовою з невстановленою особою, прибули до житлового будинку

АДРЕСА_4 де мешкала потерпіла ОСОБА_7 . В подальшому, діючи відповідно до попередньо розподілених ролей невстановлена особа проникла всередину до цього будинку, звідки викрала належне потерпілій майно на загальну суму 79264 гривень 64 копійки, в той час як ОСОБА_4 залишився біля будинку слідкувати за оточуючою обстановкою. Побачивши, що до домоволодіння підійшла потерпіла, ОСОБА_4 сповістив вказану невстановлену особу свистом, після чого засуджені зникли з місця скоєння злочину.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ОСОБА_4 порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень та пом`якшення йому покарання

у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування положень ст. 69-1 КК, та вважає, що призначене йому судом покарання повинно бути зменшене з 5 років позбавлення волі до 4 років.
Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги засудженого.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як вбачається з копії вироку, обираючи ОСОБА_4 міру примусу, суд врахував тяжкість вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими злочинами, дані про особу винного, який будучи раніше судимим, в тому числі за корисливі злочини, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив декілька корисливих злочинів через незначний проміжок часу після його звільнення від відбування покарання за попереднім вироком.

Разом з тим, врахувавши обставину, яка пом`якшує покарання - визнання вини, суд дійшов вірного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання, яке не є максимальним у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, і правильно визначив остаточне покарання за правилами ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Необґрунтованими є й доводи засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 69-1 КК.
Так, відповідно до вимог ст. 69-1 ККза наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди), відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Проте, як убачається з копії вироку, обставини, зазначені у п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК

в якості пом`якшуючих обставин судом не визнавалися. Проте, судом була встановлена обтяжуюча покарання обставина рецидив злочину, що виключає призначення покарання, яке не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання.
Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК,

є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд обґрунтовано погодився з видом і розміром призначеного ОСОБА_4 покарання та

з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам

ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3