Ухвала
іменем України

24 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 755/3175/16
провадження № 51-6023ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 2 грудня

2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
Встановлені обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 2 грудня 2019 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 визнано невинуватими у вчиненні злочинів, передбачених частинами 2 і 3 ст. 186 КК та виправдано на підставі п. 2 ч. 1

ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченими.
Київський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2020 року залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вказаний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 без змін.

Суть питання
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення місцевим та апеляційним судами вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення цих судів і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Мотиви Верховного Суду
Положеннями ст. 427 КПК встановлено вимоги до касаційної скарги.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга має містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід ураховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права,

а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
Однак усупереч наведеним положенням закону, прокурор у касаційній скарзі не навів обґрунтування незаконності вироку районного суду та ухвали апеляційного суду, як він мав зробити відповідно до ст. 412 КПК. Посилаючись на незаконність указаних судових рішень, прокурором не наведено положень кримінального процесуального закону, порушених судами першої й апеляційної інстанцій, обгрунтування того, у чому конкретно полягають такі порушення із урахуванням вимог статей 2, 9, 17, 22, 23, 370 і 374,

404 і 419 КПК у їх взаємозв`язку. Також у касаційній скарзі не зазначено, як ці порушення вплинули на законність та обгрунтованість вироку та ухвали, і чому їх слід відносити до підстав для скасування касаційним судом цього судового рішення.
Прокурор зазначає, що районний суд не допитавши свідків ОСОБА_7 та

ОСОБА_8 , перешкодив стороні обвинувачення довести перед судом переконливість своїх доводів. Водночас у касаційній скарзі відсутні посилання на те, які ж заходи не були вжиті судом першої інстанції для забезпечення явки в судове засідання зазначених свідків та які клопотання з цього приводу були заявлені прокурором на виконання положень ст. 22 КПК та відхилені місцевим судом.
Фактично прокурор зазначає про неповноту судового розгляду і про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам кримінального провадження, що відповідно до статей 433, 438 КПК не є підставою для перегляду судового рішення судом касаційної інстанції.
У касаційній скарзі не наведено конкретних доводів щодо незаконності усіх висновків суду апеляційної інстанції, зокрема щодо позиції апеляційного суду стосовно допиту свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , від допиту яких в суді першої інстанції прокурор відмовився, як зазначено в ухвалі апеляційного суду.
Також прокурор не вказав, у дослідженні яких обставин, установлених під час кримінального провадження і досліджених судом першої інстанції не повністю або

з порушеннями (у чому полягає неповнота і порушення), усупереч вимогам ч. 3

ст. 404 КПК відмовив суд апеляційної інстанції та яких конкретно доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, усупереч ст. 419 цього Кодексу, апеляційний суд узагалі не дослідив, не перевірив та не оцінив, унаслідок чого визнав їх необґрунтованими.

Суд касаційної інстанції є судом права, який відповідно до положень ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування і недотримання вимог ст. 427 цього Кодексу перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1

ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва

від 2 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 вересня

2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і встановити строк для усунення недоліків десять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3