Постанова Іменем України

22 вересня 2020 року
м. Київ
справа №148/608/18

провадження № 51-730км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області

від 07 червня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду

від 13 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000534, щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Журавлівка Тульчинського р-ну
Вінницької обл., жителя
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 71 КК остаточне покарання ОСОБА_7 призначено за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, постановленим Апеляційним судом Вінницької області від 08 листопада 2017 року, у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з часу проголошення вироку, а саме з 07 червня 2019 року, без обрання запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК кожного, щодо яких судових рішень у касаційному порядку не оскаржено.
Стягнуто із засуджених кошти на відшкодування процесуальних витрат за проведення судових експертиз, вирішено долю речових доказів.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 13 листопада 2019 року змінив вирок суду першої інстанції в частині вирішення долі речових доказів, в іншій частині залишив його без змін.
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він у період з 18 по 20 вересня 2017 року, діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , прибули на автомобілі до домогосподарства АДРЕСА_2 , де проникли в будинок та вчинили крадіжку майна ОСОБА_10 , заподіявши матеріальної шкоди на загальну суму 13 538,93 грн.
23 вересня 2017 року вони ж повторно за попередньою змовою між собою прибули на автомобілі до домогосподарства АДРЕСА_3 , де проникли до гаражного приміщення, звідки викрали майно потерпілого ОСОБА_11 на загальну суму 13 085,4 грн.
26 грудня 2017 року ОСОБА_7 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_9 та особою, щодо якої матеріали виділено в окреме провадження, прибули на автомобілі до домогосподарства АДРЕСА_4 , де проникли до будинку, звідки викрали майно потерпілого ОСОБА_12 на загальну суму 11 322,19 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 у частині його засудження за епізодом від 26 грудня 2017 року із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. У решті вважає за необхідне змінити судові рішення в частині призначеного покарання, а саме просить обрати засудженому покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки та остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. На його думку, суд, призначаючи покарання за сукупністю вироків, не звернув уваги на те, що на час вчинення злочинів стосовно потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 попередній вирок щодо ОСОБА_7 ще не вступив у законну силу, а тому необґрунтовано призначив покарання за правилами ч. 4 ст. 71 КК як раніше засудженій особі за нові злочини. Вважає, що суд за вказаними епізодами необґрунтовано застосував правила ч. 1 ст. 71 КК, оскільки це призвело до призначення більш суворого покарання, ніж при призначенні його в разі застосування ч. 4 ст. 70 КК. Вказує, що виділення в окреме провадження матеріалів щодо особи, з якою вчинено злочин стосовно потерпілого ОСОБА_12 , негативно вплинуло на повноту судового слідства та унеможливило обрання ОСОБА_7 покарання з урахуванням вимог ч. 5 ст. 68 КК. Вважає, що виділення матеріалів щодо вказаної особи в окреме провадження вплинуло не лише на неправильне призначення покарання співучасникам ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а й вирішило питання про винуватість цієї особи у вчиненні злочину. Вважає, що апеляційний суд залишив поза увагою порушення вимог закону, допущені судом першої інстанції, та не обґрунтував свого рішення, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_7 .
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник підтримав касаційну скаргу, прокурор вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд на підставі досліджених доказів установив, що крадіжку майна потерпілого ОСОБА_12 було вчинено ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та особою, щодо якої матеріали виділено в окреме провадження. Саме такі обставини і були викладені судом у вироку.
При цьому суд дотримався вимог ч. 1 ст. 337 КПК, оскільки не встановлював винуватості особи, щодо якої не розглядав кримінальне провадження, та не вийшов за межі обвинувачення, висунутого особам, щодо яких здійснював судовий розгляд.
Зокрема, безпідставними є посилання в касаційній скарзі захисника на те, що у зв`язку із засудженням ОСОБА_7 за вчинення злочину за попередньою змовою з особою, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження, суд передчасно вирішив питання щодо винуватості цієї особи у вчиненні злочину. Викладаючи у вироку обставини, за яких був вчинений злочин щодо потерпілого ОСОБА_12 , суд не ідентифікував у вироку цю особу, не визнав її винною у вчиненні кримінального правопорушення та надав її діям правової оцінки.
Доводи захисника про те, що суд обрав ОСОБА_7 несправедливе покарання, оскільки не врахував ролі у вчиненні злочину особи, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження, суперечать вимогам закону, яким передбачено, що покарання призначається особі з урахуванням обставин, які стосуються саме особи, якій обирається покарання.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання. Згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого; особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При обранні покарання ОСОБА_7 суд повною мірою дотримався зазначених вимог закону.

Крім того, суд, установивши, що злочин, за який наразі засуджено ОСОБА_7 , вчинено ним до відбуття покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2016 року та вироком Апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання з урахуванням вимог ст. 71 КК, частиною першою якої передбачено, що в разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Доводи ж захисника про необхідність урахування того, що два епізоди злочину вчинено до ухвалення вироку апеляційного суду, а останній після його ухвалення, є безпідставними з огляду на таке.
У кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 000542, вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2016 року ОСОБА_7 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 186 КК, до позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. При перегляді цього вироку в апеляційному порядку Апеляційний суд Вінницької області 08 листопада 2017 року скасував цей вирок лише в частині покарання та ухвалив свій вирок, яким засудив ОСОБА_7 за вищевказані злочини до позбавлення волі без застосування ст. 75 КК.
Таким чином, кожен з епізодів злочину, за який засуджено ОСОБА_7 , вчинено ним після постановлення вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2016 року.
Призначення ОСОБА_7 покарання за злочин, кваліфікований судом за ч. 3 ст. 185 КК, який вчинено засудженим до повного відбуття покарання за попереднім вироком, узгоджується і з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеним у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18), яким передбачено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. Зокрема, якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків). При цьому скасування судом апеляційної інстанції такого попереднього вироку в частині покарання з підстав неправильного звільнення від відбування покарання або у зв`язку з необхідністю призначити більш суворе покарання не перешкоджає застосуванню ст. 71 КК, оскільки в такому разі апеляційний суд не спростовує висновків суду першої інстанції щодо винуватості особи у вчиненні злочину і не скасовує вироку в цій частині, а навпаки посилює покарання чи вказує на необхідність його відбування реально.
За наведених обставин доводи захисника щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання через необґрунтоване застосування ст. 71 КК є безпідставними.
При перегляді кримінальногопровадження в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином перевірив доводи, зазначені в поданих апеляційних скаргах, зокрема у скарзі засудженого ОСОБА_7 , та постановив рішення з наведенням докладних підстав в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування або зміни судових рішень щодо ОСОБА_7 , судами не допущено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3