н/п 1-кп/490/616/2020
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

провівши відкрите судове засідання щодо обвинувального акту, складеного за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження №0000463, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кам`янське (м. Дніпродзержинськ) Дніпропетровської обл., громадянина України, з середньо спеціальною освітою, засудженого вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.12.2018 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України до 2 років обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за контрактом на посаді старшого водія радіолокаційної станції виявлення радіолокаційного вузла військової частини НОМЕР_1 (підлеглий підрозділ військової частини НОМЕР_2 ), у військовому званні «солдат»,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

З участю сторін кримінального провадження:

сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 ;

сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

11.11.2015 р. громадянин ОСОБА_3 призваний Дніпродзержинським ОМВК для проходження строкової військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_3 та відповідно до наказу командира № 284 від 12.11.2015 р. солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу вказаної частини, поставлено на всі види забезпечення та вважається таким, що справу та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою курсанта.

Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на строкову військову службу, є день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту.

Відтак, з 11.11.2015 р., тобто з дня відправлення солдата ОСОБА_3 з обласного збірного пункту до військової частини польова пошта НОМЕР_3 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання свого військового обов`язку проходження строкової військової служби.

У подальшому, солдата ОСОБА_3 переведено до іншого місця проходження строкової військової служби та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 19 від 28.01.2016 р. солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу вказаної частини та поставлено на всі види забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 39 від 17.02.2016 р. солдата ОСОБА_3 призначено на посаду водія електрика радіолокаційного взводу військової частини НОМЕР_1 .

Надалі, 06.06.2016 р., солдатом ОСОБА_3 укладено з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 137 від 06.06.2016 р. солдата ОСОБА_3 прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду старшого водія електрика радіолокаційної станції виявлення радіолокаційного вузла військової частини НОМЕР_1 .

Згідно положень ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, з 17.03.2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 (затверджений Законом України від 17.03.2014 р. № 1126-У11 «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»), на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_3 , достеменно було відомо, і до часу не з`явлення вчасно на службу, останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак, діючи в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, солдат ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні умисного військового злочину проти встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (підлеглий підрозділ військової частини НОМЕР_2 ) № 154 від 21.07.2017 р. та на підставі Директиви Генерального штабу від 07.02.2017 р. № Д-05 солдата ОСОБА_3 відправлено у довгострокове відрядження з метою виконання службових (бойових) завдань до військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ).

09.10.2017 р. о 08 год. 30 хв., солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи її на посаді прикомандированого до 1 гаубичного самохідно артилерійського взводу 3 гаубичної самохідно артилерійської батареї гаубичного самохідно артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 , діючи умисно всупереч вищевказаних вимог закону, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно перебував за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з`явився вчасно до військової частини.

26.06.2020 р. о 15 год. 00 хв. солдат ОСОБА_3 , добровільно прибув до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та заявив про себе та вчинений ним злочин.

На підставі викладеного, солдат ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, тобто у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також суд роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винним у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин за вище викладених обставин, і зазначив, що жодних обставин здобутих в ході досудового слідства, він не оспорює, у вчиненому щиро кається.

Дослідивши обставини справи, суд вважає доведеною вину ОСОБА_3 у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, і кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України.

При призначенні покарання суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, є учасником бойових дій. Як обставини справи, що пом`якшують покарання, суд враховує щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. Згідно досудової доповіді, підготовленої заступником начальника Центрального районного відділу філії Центру пробації в Миколаївській області ОСОБА_5 , ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Результати оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не показали високого ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, а отже існує йовірність виправлення правопорушника без ізоляції від суспільства, тому з метою його виправлення у майбутньому доцільно застосувати покарання альтернативне позбавленню волі.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість призначення ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст.407 КК України, оскільки саме таке покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, оскільки дане кримінальне правопорушення було вчинене до ухвалення вироку Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.12.2018р., за яким ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та призначено плокарання у вигляді 2 років обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки, то на підставі частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України за сукупністю цього злочину та злочину, передбаченого частиною 1 статті 164 Кримінального Кодексу України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі.

Одночасно, зважаючи на особу обвинуваченого, який є учасником бойових дій, думку представника органу пробації, на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст.75 КК України, із покладенням на нього обов`язків передбачених п.п.1,2, ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні немає, запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст.ст.368,370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України за сукупністю цього злочину та злочину, передбаченого частиною 1 статті 164 Кримінального Кодексу України, за вчинення якого ОСОБА_3 був засуджений вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.12.2018р., шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків передбачених п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1