Дата документу 18.01.2021 Справа № 333/4757/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/4757/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/317/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 1 серпня 2012 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт;

2) 1 липня 2013 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року 10 днів позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

3) 16 червня 2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. 69, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 26 травня 2016 року по відбуттю строку покарання;

4) 14 вересня 2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців;

5) 1 березня 2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 16 квітня 2019 року умовно-достроково на невідбутий строк 9 місяців 11 днів,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2018 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 14 липня 2019 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 14 липня 2019 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 300 гривень в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

21 квітня 2019 року приблизно о 13 годині ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, знаходячись у салоні автомобілю Hyunday Sonata, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , неподалік зупинки громадського транспортного засобу по вул. Глазунова в Заводському районі м. Запоріжжя, таємно викрав мобільний телефон марки Xiaomi, моделі МІ 6 в корпусі чорного кольору, вартість якого становить 3837 грн. 33 коп. та який належить ОСОБА_9 , чим спричинив останньому майнову шкоду на вищевказану суму.

Крім того, 14 липня 2019 року приблизно о 00 годині 01 хвилині, ОСОБА_7 , знаходячись на привокзальній площі «Запоріжжя-1» по пр. Соборному у м. Запоріжжі, маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, підійшов до потерпілого ОСОБА_10 та застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилось у нанесені одного удару в область голови та близько 3-4 ударів в область живота потерпілого, відкрито викрав майно, що належить ОСОБА_10 , а саме: грошові кошти з кишені у сумі 700 гривень, після чого вихопив поліетиленовий пакет, в якому знаходився мобільний телефон «Nокіа 1208 RН-105» вартістю 200 гривень, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 30 гривень, мило вартістю 15 гривень та засіб гігієнічний після гоління вартістю 15 гривень, та покинув місце скоєного кримінального правопорушення, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 960 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України.

Зазначає, що ОСОБА_7 побачив на лавочці чоловіка, який спав, та взяв у нього пакет, що лежав поряд із лавочкою на землі, в пакеті була кофта, штани, одеколон, мило та сигарети. Нічого з кишені у цього чоловіка він не брав, оскільки боявся, що оточуючі люди зможуть його побачити. Через деякий час потерпілий підбіг до обвинуваченого, тому останній відштовхнув потерпілого від себе, який впав на землю. В цей момент у потерпілого з кишені випав мобільний телефон, який обвинувачений підібрав, але потерпілий цього побачити не міг.

Крім того, допитаний в порядку ст. 225 КПК України потерпілий пояснював, що не бачив факт викрадення у нього речей та грошей, коли саме у нього зникли гроші суду він пояснити так і не зміг. Додатково повідомив, що побачив, як ОСОБА_7 йде по привокзальній площі з його пакетом у руках, тому потерпілий почав кричати, щоб обвинувачений повернув його речі. Біля кафе між ними виник конфлікт, в результаті якого потерпілий впав на землю, чи втрачав він свідомість пояснити не зміг.

За таких обставин, потерпілий під час допиту пояснював, що не бачив, як у нього викрадали речі, у зв`язку з чим, обвинувачений, здійснюючи викрадення пакету з речами та мобільного телефону, вважав, що здійснює це таємно.

З приводу призначеного ОСОБА_7 покарання зазначає, що воно є явно несправедливим внаслідок своєї суворості.

Так, обвинувачений визнав свою вину в повному обсязі, щиро розкаявся, активно прияв розкриттю злочинів, багаторазово пожалкував про скоєне, навчений та покараний наріканням оточуючих людей, неодноразово просив вибачення у потерпілих, частково відшкодував завдану їм шкоду, має постійне місце проживання, де проживає разом з бабусею інвалідом першої групи, яка потребує стороннього догляду, не одружений, офіційно не працевлаштований.

До того ж, потерпілі не мають до обвинуваченого матеріальних чи моральних претензій, вони не наполягали на суворому покаранні.

Просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, призначивши йому за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2018 року та призначити остаточне покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, а в іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій за ч. 2 ст. 185 КК України, не погоджується з кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не були безпосередніми очевидцями вчинення злочину у відношенні ОСОБА_10 , тому у сторони обвинувачення не було жодних доказів на підтвердження факту вчинення саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції врахував показання потерпілого ОСОБА_10 , який був допитаний в порядку ст. 225 КПК України, але безпідставно не допитав його безпосередньо в судовому засіданні під час розгляду справи по суті.

Також зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази на підтвердження факту викрадення у потерпілого грошових коштів у розмірі 700 гривень.

Призначаючи йому покарання, суд першої інстанції не врахував, що він активно сприяв розкриттю злочинів, має бабусю інваліда першої групи, опікуном якої він є, а обтяжуючі покарання обставини відсутні.

Просить вирок скасувати та призначити новий розгляду в суді першої інстанції в іншому складі суду.

До судового засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 , захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , будучин належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційних скарг, не з`явились із заявами про відкладення апеляційного розгляду не зверталась.

Обвинувачений ОСОБА_7 , який на час розгляду провадження в апеляційному суді перебуває під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», будучи також належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційних скарг, із заявою про забезпечення його участі в апеляційному суді не звертався.

Висновки суду першої інстанції щодо вчинення ОСОБА_7 злочину відносно потерпілого ОСОБА_9 та призначеного за цей злочин покарання в апеляційних скаргах не оспорюються.

З урахуванням наведеного у відповідності до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України, а також враховуючи думку прокурора, який не заперечував проти розгляду провадження за відсутністю в судовому засіданні обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає за можливим здійснити розгляд апеляційних скарг за відсутність обвинуваченого та його захисника.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який рішення суду вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Також в апеляційних скаргах не оскаржується факт того, що 14 липня 2019 року обвинувачений ОСОБА_7 заволодів належним потерпілому ОСОБА_10 майном.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений та його захисник у своїх апеляційних скаргах оспорюють лише кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, а їх доводи зводяться до того, що ОСОБА_7 викрав майно потерпілого ОСОБА_10 таємно, а не відкрито.

Так, суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_7 за епізодом від 14 липня 2019 року за ч. 2 ст. 186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Разом з тим, обвинувачений та його захисник у своїх апеляційних скаргах не погоджуються з такою кваліфікацією дій та стверджують, що ОСОБА_7 викрадав майно ОСОБА_10 , коли той спав на лавочці, тобто непомітно для останнього, а належний потерпілому мобільний телефон обвинувачений підібрав після того, як він випав з кишені потерпілого.

За таких обставин обвинувачений та його захисник вважають, що дії ОСОБА_7 за цим епізодом необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України.

Такі доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 185 КК України, крадіжкою є таємне викрадення чужого майна. При цьому основною умовою є те, що, здійснюючи викрадення, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 186 КК України, грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що він побачив на лавочці чоловіка, який спав. Підійшовши до вказаного чоловіка, він взяв у нього пакет, в якому були речі: кофта, штани, одеколон, мило та сигарети. Через деякий час до нього підбіг потерпілий ОСОБА_10 , який почав вимагати повернення своїх речей. У зв`язку з вказаними діями потерпілого ОСОБА_7 відштовхнув його від себе, через що потерпілий впав на землю. В цей момент, коли потерпілий падав, у нього з кишені випав мобільний телефон, який ОСОБА_7 підібрав.
З доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника також вбачається, що потерпілий не бачив факт викрадення у нього речей та грошей, коли саме у нього зникли гроші суду він пояснити так і не зміг. Додатково потерпілий повідомив, що побачив, як ОСОБА_7 йде по привокзальній площі з його пакетом у руках, тому потерпілий почав кричати, щоб обвинувачений повернув його речі. Біля кафе між ними виник конфлікт, в результаті якого потерпілий впав на землю, чи втрачав він свідомість пояснити не зміг. Враховуючи, що потерпілий не бачив, як у нього викрадали речі, обвинувачений, здійснюючи викрадення пакету з речами та мобільним телефоном, вважав, що здійснює це таємно.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме у відкритому викраденні чужого майна, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_10 , допитаний під час досудового розслідування в судовому засіданні в порядку ст. 225 КПК України, показав, що 14 липня 2019 року вночі він перебував біля зупинки громадського транспорту привокзальної площі «Запоріжжя-1», направлявся в сторону магазину «АТБ». До нього підійшов обвинувачений ОСОБА_7 разом з двома іншими чоловіками. Обвинувачений ОСОБА_7 вдарив потерпілого, у зв`язку з чим, останній впав на землю. Далі, обвинувачений продовжував наносити удари ногами по потерпілому, який лежав на землі. Після вказаних дій, обвинувачений забрав у потерпілого з кишені 700 гривень та мобільний телефон, а також одеколон, мило, двоє пар шкарпеток, які перебували у пакеті. З викраденими речами обвинувачений направився в сторону залізничного вокзалу. Відразу ж потерпілий звернувся до поліції, якій повідомив про скоєне та зазначив прикмети нападаючого. Обвинувачений був помічений та затриманий співробітниками поліції біля ринку на залізничному вокзалі.
В суді першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , показання яких підтверджують обставини, які існували вже після вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину.

Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_10 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого, показання якого є логічними та послідовними, оскільки він переконливо повідомив про обставини вчиненого кримінального правопорушення, його пояснення повністю узгоджуються з дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані стороною обвинувачення документи, яким зробив обґрунтовану оцінку, а вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 відкрито викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_10 .

Версія сторони захисту про те, що ОСОБА_7 викрав майно ОСОБА_10 коли той спав на лавочці та непомітно для останнього, а належний потерпілому мобільний телефон обвинувачений підібрав після того, як він випав з кишені потерпілого, не знайшла свого підтвердження та повністю спростовується показаннями потерпілого та наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

Так, під час допиту потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що до нього підійшло троє чоловіків, одним з яких був обвинувачений, який і почав наносити йому удари, відкинув його на землю та наніс приблизно 5 ударів по тулубу. Відразу після цього у нього зникли гроші в розмірі 700 гривень, мобільний телефон, одеколон, мило та шкарпетки. Після цього він звернувся в поліцію та описав нападника. Через деякий час співробітники поліції повернули йому мобільний телефон, одеколон та мило, які вони вилучили у ОСОБА_7 , якого було затримано біля залізничного вокзалу з вказаними речами.

Таким чином, потерпілий чітко зазначив, що впевнений у тому, що саме ОСОБА_7 був тим чоловіком, який підійшов до нього, побив та заволодів його майном.
Також потерпілий категорично заперечував, що спав на лавочці, у стані алкогольного сп`яніння не перебував, свідомість не втрачав, а інші два чоловіка стояли поряд та ніяких ударів йому не наносили.

Колегія суддів зазначає, що потерпілий дійсно повідомив, що не бачив, як саме у нього забрали майно, але пов`язано це було з тим, що він лежав на землі та захищався від ударів, які наносив йому ОСОБА_7 та враховуючи, що між моментом, коли ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_10 та побив його, і моментом викрадення майна останнього відсутній розрив у часі, то немає будь-яких сумнівів у тому, що саме ОСОБА_7 заволодів майном ОСОБА_10 та зробив це відкрито.
Потерпілий при його допиті наголошував на тому, що саме ОСОБА_7 завдав йому удари, від яких він впав на землю, потім ОСОБА_7 продовжував наносити йому удари, коли він лежав на землі та закривався руками. Інші особи були поряд, але ніяких дій не вчиняли.
Колегія суддів звертає увагу на те, що обставини події, наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, із посиланням на показання потерпілого ОСОБА_10 , зокрема з приводу того, що потерпілий спав на лавочці та не міг бачити факту викрадення його майна, повністю суперечать змісту показань потерпілого, згідно яких він неодноразово під час його допиту пояснював, що обвинувачений зустрів його, коли він йшов через базар біля залізничного вокзалу та почав бити, а потім заволодів його речами. Потерпілий докладно пояснював наявність у нього грошових коштів в розмірі 700 грн., в яких кишенях вони були до вчинення відносно нього злочину. Описав наявність у нього іншого майна, яке було вилученого у ОСОБА_7 під час його затримання.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що допитані судом свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не доводять обставин вчинення грабежу, то вони також є необґрунтованими, оскільки вказані свідки не були безпосередніми очевидцями вчинення злочину, разом з тим в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 показав, що він спільно з ОСОБА_12 виявили ОСОБА_7 безпосередньо після вчинення злочину та викликали поліцію. Свідок ОСОБА_12 таких показань свідка ОСОБА_11 в суді не спростовував.

Не ставлять під сумнів рішення суду першої інстанції щодо покладення в обґрунтування висновків про доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України доводи апеляційної скарги обвинуваченого і з приводу невірної оцінки показань свідка ОСОБА_14 .

Так за обставин, встановлених в суді першої інстанції, обвинувачений та ОСОБА_14 були знайомі на час вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, що обумовлює вкрай низьку інформативність показань вказаного свідка. Разом з тим суд бере до уваги його показання в тій частині, що ОСОБА_7 було затримано біля місця вчинення злочину, що відповідно узгоджується з показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_11 .

З матеріалів провадження вбачається, що під час досудового розслідування за клопотанням старшого слідчого СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, погодженим із прокурором у кримінальному провадженні у відповідності до положень ч. 1 ст. 225 КПК України слідчим суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя 30 липня 2019 року було допитна потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 66-69).

Частиною 4 статті 225 КПК України передбачено, що суд під час судового розгляду має право допитати свідка, потерпілого, який допитувався відповідно до правил цієї статті, зокрема у випадках, якщо такий допит проведений за відсутності сторони захисту або якщо є необхідність уточнення показань чи отримання показань щодо обставин, які не були з`ясовані в результаті допиту під час досудового розслідування.

Як вбачається з наявних в матеріалах кримінального провадження журналу судового засідання від 30 липня 2019 року та доданого до нього технічного носія інформації, допит потерпілого ОСОБА_10 слідчим суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя було проведено у присутності підозрюваного на той час ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 . Сторони не були обмежені у можливості ставити потерпілому запитання під час його допиту та закінчено його допит було після того, як слідчим суддею було з`ясовано, що запинання до нього відсутні.

Отже по-перше відповідно до положень ч. 4 ст. 225 КПК України проведення допиту потерпілого в суді під час розгляду обвинувачення по суті є правом суду першої інстанції, а не обов`язком, а по-друге потерпілий надав вичерпні відповіді на всі запитання як сторони обвинувачення так і сторони захисту.

Як також вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції здійснював виклик потерпілого до судового засідання, він до суду не з`явився, у зв`язку із чим суд поставив на обговорення питання, чи можливо продовжити розгляд справи за відсутністю потерпілого, на яке прокурори відповіли, що можливо, а обвинувачений та його захисник покладались при вирішення цього питання на розсуд суду (т. 1 а.с. 30-31).

В подальшому судом було досліджено запис допиту потерпілого слідчим суддею та після його відтворення в судовому засіданні будь-які зауваження у обвинуваченого та його захисника були відсутні (т. 1 а.с. 119-120).

З огляду на наведене колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неповноти судового розгляду, яка полягає, на його думку, у недопиті судом безпосередньо потерпілого ОСОБА_10 .

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що в матеріалах провадження відсутні докази заволодіння ним грошовими коштами потерпілого в розмірі 700 грн., то вони також є необґрунтованими.

Так, як зазначалось вище, під час допиту потерпілий ОСОБА_10 докладно показав, що безпосередньо перед вчиненням злочину при ньому були грошові кошти в розмірі 700 грн, які він перерахував, знаходячись в магазині «АТБ» безпосередньо перед вчиненням відносно нього злочину. Потерпілий вказав, якими купюрами та в яких кишенях знаходились вказані грошові кошти. Щодо безпосередньо обставин викрадення цих коштів показав, що дістав їх з кишень обвинувачений, коли він лежав на землі та захищався від ударів, які наносив йому обвинувачений.

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 липня 2019 року потерпілий ОСОБА_10 просив притягнути до відповідальності особу, яка відкрито заволоділа належними йому особистими течами, мобільним телефоном та грошовими коштами (т. 1 а.с. 54).

Наведені обставини у сукупності виключають сумніви в тому, що у потерпілого були грошові кошти в розмірі 700 грн., якими разом із іншими належним йому речами заволодів обвинувачений.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційних скарг, і враховуючи досліджені судом першої інстанції докази, які без жодних сумнівів доводять, що ОСОБА_7 вчинив саме відкрите викрадення чужого майна, колегія суддів приходить до висновку, що позиція сторони захисту, наведена в апеляційних скаргах, спростована повністю доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, яке на є в даному випадку явно несправедливим з огляду на суворість, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і для зменшення розміру призначеного покарання, відсутні.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_7 визнав свою вину в повному обсязі, щиро розкаявся, активно прияв розкриттю злочинів, має постійне місце проживання, не одружений, офіційно не працевлаштований, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував всі обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений відшкодував потерпілому завдану шкоду, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що саме за сприяння працівників правоохоронних органів було повернуто викрадене майно, належне потерпілому.

Таким чином, фактично шкоду потерпілому ОСОБА_10 було відшкодовано шляхом повернення викраденого працівниками правоохоронних органів, а не обвинуваченим.

Також колегія суддів зазначає, що наявність бабусі інваліда першої групи, яка потребує стороннього догляду, не може бути підставою для призначення більш м`якого покарання, оскільки ця обставина не утримала обвинуваченого від вчинення корисливих злочинів, один з яких є тяжким.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4