КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 30.01.2020 задоволено клопотання слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 , про арешт майна в кримінальному провадженні № 0007740 від 22.10.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник зазначила, що оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування.
Слідчим суддею не з`ясовано в повній мірі всі фактичні обставини справи, які мають значення при вирішенні клопотання слідчого, та постановлено ухвалу всупереч вимог ст.ст. 170, 173 КПК України.
ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної квартири, вона не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні.
На момент постановлення оскаржуваної ухвали, дана квартира не належала ОСОБА_9 , який згідно мотивувальної частини оскаржуваної ухвали також не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні.
Органом досудового розслідування в даному кримінальному провадженні нікому не повідомлено про підозру.
На думку захисника, однієї відповіді Київського державного нотаріального архіву про відсутність записів у справі № 2-27 від 16.03.2012 недостатньо для прийняття рішення про арешт спірної квартири.
Арешт даної квартири жодним чином не забезпечує збереження речового доказу.
Крім того, апелянт зазначила, що оскаржувана ухвала постановлена без повідомлення та участі власника майна ОСОБА_6 , а тому строк на апеляційне оскарження нею не пропущено.
У судове засідання прокурор та власник майна ОСОБА_6 не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги належним чином повідомлені, клопотань про відкладення судового засідання до суду не подавали.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна або його захисника, та дані про направлення їм копії ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, зі змістом оскаржуваної ухвали захисник ознайомилась лише 03.07.2020, тоді як подала апеляційну скаргу 06.07.2020, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження №0007740 від 22.10.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Як зазначено у клопотанні, досудовим розслідуванням встановлено, що жовтні 2019 року ОСОБА_9 на підставі підроблених документах заволодів правом власності на квартиру АДРЕСА_1 . Так, ОСОБА_9 у 2019 році зареєстрував в Єдиному реєстрі рухомого майна договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , нібито посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10 10.12.2012 і зареєстрований в реєстрі за №521, тим самим заволодів правом власності на дану квартиру.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 03.10.2019 зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 згідно договору купівлі-продажу від 10.12.2012, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 . З 18.01.2020, згідно договору купівлі-продажу, дана квартира належить ОСОБА_6 .
Відповідно до листа Комунального підприємства Київська міська рада «Київське міське бюро технічної інвентаризації», первинна реєстрація права власності на кв. АДРЕСА_1 проведена та зареєстрована за ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 06.06.2012.
Згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву у справі №2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №1 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №521-523 від 16.03.2012 міститься запис про засвідчення трьох фотокопій на 5 сторінках. За 10.12.2012 відсутній будь-який запис щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис про смерть №786 від 22.06.2016).
Постановою старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 від 22.10.2019 квартиру АДРЕСА_1 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

29.01.2020 старший слідчий СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 , в якому просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 30.01.2020 задоволено клопотання слідчого, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності збереження речових доказів.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вказана квартира у встановленому законом порядку визнана речовим доказом в межах вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.
З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на нерухоме майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не є підозрюваними у кримінальному провадженні № 0007740, не впливають на правильність висновків слідчого судді про наявність підстав для арешту майна, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, та не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Посилання апелянта про те, що ухвала слідчого судді постановлена без належного обґрунтування, ретельно перевірялися колегією суддів та не знайшли свого підтвердження.
Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст. 372 КПК України, та містить у собі відомості, передбачені ч. 5 ст. 173 КПК України, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.
Посилання захисника на недотримання слідчим суддею під час розгляду клопотання вимог ст. 172 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, клопотання розглянуто без повідомлення власника майна.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3