Дата документу 11.11.2020 Справа № 314/2126/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/2126/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1586/20 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з ДУ «Вільнянська УВП № 11»,

розглянула 11 листопада 2020 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 липня 2020 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою відмовлено у задоволенні клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`який.

Встановлені ухвалою суду першої інстанції обставини:

ОСОБА_8 засуджений 25.01.2002 Апеляційним судом Запорізької області за ст.ст. 93 п.п. а, е, і, 17, 93 г, 93 з, і, 17, 93 пп. а, з, і, ст. 142 ч.3КК України (ред.. 1960 р.), ч. 1 ст. 296, ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким позбавлення волі до п`ятнадцяти років.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 липня 2020 року:
відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким. Обґрунтовуючи вказане рішення, суд, посилаючись на положення ст. 82 КК України та ст. 151 КВК України, зазначив, що вимога засудженого не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

Вимоги і узагальненні доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 вказує, що висновок суду не відповідає нормам міжнародного та національного законодавства, а тому ухвала суду має бути скасована. Зазначає, що він відбув 22 роки 6 місяців довічного позбавлення волі та подальше утримання його під вартою вважає порушенням ст. 3 Європейської конвенції, практики Європейського суду та ст. 28 Конституції України.
Просить скасувати ухвалу суду від 23 липня 2020 р., звільнити його достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив замінити йому покарання.
Захисник у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу засудженого.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам апеляційної скарги засудженого, вказавши про відсутність законних підстав для її задоволення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви,
з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

За матеріалами провадження ОСОБА_8 вироком Апеляційним судом Запорізької області від 25.01.2002 року за ст.ст. 93 п.п. а, е, і, 17, 93 г, 93 з, і, 17, 93 пп. а, з, і, ст. 142 ч.3КК України (ред.. 1960 р.), ч. 1 ст. 296, ст. 42 КК України призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

За змістом поданої ОСОБА_8 заяви, останній висуває вимоги про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким позбавлення волі до п`ятнадцяти років.

Згідно положень ст. 82 КК України вбачається, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Положеннями статті 51 КК України передбачено як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Таким чином, зі змісту положення ст. 82 КК України вбачається, що законодавством не передбачено застосування наведеної норми до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

З огляду на посилання засудженого ОСОБА_8 на порушення його права з підстав неврахування практики Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання.

Разом з тим, за нормами діючого законодавства механізму заміни невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено.

Однак, законодавством передбачений інститут помилування. Так, частиною першою статті 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Таким чином, КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, на теперішній час діючим законодавством не передбачена процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі.

Така позиція суду першої інстанції узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду ЄУ № 1-42/2004 (провадження №13-87зво19) від 08. 07. 2020 року.

У Постанові зазначено, зокрема, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Оскільки необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ "Петухов проти України №2" законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені. Отже, законні підстави для зміни призначеного ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке відсутні.

Доводи засудженого про те, що згідно ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України його заява про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким підлягає задоволенню, перевірені судом першої інстанції, проаналізовані в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, та не беруться до уваги колегією суддів, оскільки діючим законодавством передбачений окремий порядок здійснення помилування засудженого.

Кримінальним кодексом України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачена ст.82 КК України, до такого виду покарання, як довічне позбавлення волі, не застосовується, на що вірно послався суд, відмовляючи засудженому у задоволенні заяви.

При перевірці оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, приймаючи ухвалу, проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви засудженого ОСОБА_8 .

Враховуючи наведене, а також те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване рішення, при перевірці оскаржуваної ухвали в апеляційному порядку не виявлено, то відповідно підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, за доводів, наведених засудженим, не вбачається.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 372, 532, 537, 539 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 липня 2020 року відносно ОСОБА_8 , якою відмовлено у задоволенні клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4