Постанова

Іменем України
01 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 532/222/19
провадження № 51-1846км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000674, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Лівобережна Сокілка Кобеляцького району Полтавської області,

жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника

ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 15 жовтня

2019 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду

від 04 лютого 2020 року, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2

ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено питання про долю речових доказів.
Вказаним вироком засуджено також ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого

в касаційному порядку не оскаржуються.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що

він 26 жовтня 2018 року близько 23:00, перебуваючи на подвір`ї домогосподарства матері ОСОБА_9 на АДРЕСА_2 , у зв`язку з тривалим неприязним ставленням

до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час бійки з останнім завдав йому декілька ударів руками та ногами по голові й іншим частинам тіла, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовує свої вимоги тим, що апеляційний суд, порушуючи ст. 419 КПК України, не надав вмотивованих відповідей на його доводи в апеляційній скарзі щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 , яку захисник вважає неправильною, оскільки, на його думку, засуджений завдав потерпілому тілесних ушкоджень, перебуваючи у стані необхідної оборони, однак із перевищенням

її меж. Також зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишились його доводи стосовно безпідставного врахування під час призначення ОСОБА_6 покарання обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину щодо особи похилого віку, та неврахування обставин, які істотно знижують ступінь небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, а саме неправомірної поведінки ОСОБА_10 , думки потерпілої ОСОБА_11 та відшкодування

ОСОБА_6 матеріальної і моральної шкоди. Крім того, захисник вказує на те, що суд апеляційної інстанції всупереч ч. 3 ст. 404 КПК України взагалі не розглянув заявленого в апеляційній скарзі клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , не прийняв рішення за вказаним клопотанням та не вказав в ухвалі правових підстав для залишення такого клопотання без розгляду.
Засуджений ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі, доводи якої за змістом є аналогічними доводам у касаційній скарзі його захисника, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо нього та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор у судовому засіданні, посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг захисника та засудженого, просив залишити їх без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Мотиви суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України

у касаційному порядку не підлягають.
Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіряючи обґрунтованість викладених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 доводів щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильної юридичної оцінки дій його підзахисного, у своєму рішенні навів докладні мотиви і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок місцевого суду про доведеність винуватості

ОСОБА_6 у заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього, про вчинення злочину у стані необхідної оборони, однак із перевищенням її меж, у зв`язку з чим його дії слід було кваліфікувати за ст. 124 КК України, місцевий та апеляційний суди належним чином перевірили та обґрунтовано визнали такими, що суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам і спростовуються перевіреними у кримінальному провадженні доказами.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового провадження засуджений ОСОБА_6 , не заперечуючи факту заподіяння

ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, пояснив, що конфлікт з останнім у нього виник під час розмови щодо заборони відвідувати будинок матері. При цьому потерпілий, щоб пройти до будинку, почав погрожувати, схопив його за куртку і декілька разів ударив кулаком в обличчя, по ребрам, а також завдав ударів ногою в пах та по нозі. Оскільки потерпілий тримав його за одяг, обмежував у русі, він з метою самозахисту, для того, щоб вирватися, був змушений завдати йому кулаком

3 4 ударів в обличчя, але той, незважаючи на його удари, тримав його за одяг,

а, вдаривши ногою по його нозі, втратив рівновагу та впав на землю. Через деякий час з будинку вибіг ОСОБА_8 , який відтягнув засудженого від потерпілого.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні тяжкі тілесні ушкодження, похідні смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Натомість ст. 124 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені

з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної

і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. Під час з`ясування наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.
Дії особи кваліфікуються за ст. 124 КК України тоді, коли заподіяння тяжкого тілесного ушкодження вчиняється лише з метою захисту прав та інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади.
Як установили суди першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_6 під час бійки із ОСОБА_10 умисно завдав йому декілька ударів руками та ногами по голові та іншим частинам тіла, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер.
Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема на показаннях свідків, даних протоколів слідчих дій, висновках судово-медичних експертиз, які у своїй сукупності отримали належну оцінку суду.
Відповідно до висновку експерта від 28 листопада 2018 року № 83 та фототаблиці до нього, причиною смерті ОСОБА_10 була тупа закрита черепно-мозкова травма голови з крововиливами у тканину головного мозку від набряку головного мозку. Смерть потерпілого настала через 10 годин після отримання травми. У ході судово-медичної експертизи трупа потерпілого було виявлено тілесні ушкодження, а саме: закриту тупу травму голови, двобічні скалкові переломи нижньої щелепи, крововиливи у тканину головного мозку, двобічні численні переломи ребер справа і зліва з розривами і крововиливами у тканину легенів та печінки, а також численні синці, садна і рани на тілі. Виявлені тілесні ушкодження виникли від дії тупих (тупого) предметів (предмета), що мають обмежену контактуючу поверхню, можливо від ударів ними. У сукупності ці ушкодження належать до тяжких за ознакою небезпеки в момент заподіяння і мають прижиттєвий характер. Потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження були заподіяні зі значною силою.
Також висновком судово-медичної експертизи від 10 січня 2019 року № 12 підтверджено, що засуджений заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Відповідно до висновку експерта від 31 жовтня 2018 року № 153 виявлені

у засудженого ОСОБА_6 тілесні ушкодження, спричинені потерпілим

ОСОБА_10 , за ступенем тяжкості є легкими тілесними ушкодженнями.
Зазначені докази були належним чином проаналізовані, у тому числі судом апеляційної інстанції, який правильно ствердив про те, що в сукупності вони свідчать про спричинення ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості є тяжкими, були завдані ним умисно із значною силою під час побиття потерпілого, а не під час захисту від його дій, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Отже, як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції дав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, щодо неправильної, на його думку, кваліфікації дій ОСОБА_6 .
Доводи у поданих касаційних скаргах щодо невмотивованості судового рішення

в частині призначеного покарання є безпідставними.
Як видно з вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким; дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий; обставину, що пом`якшує покарання, відшкодування школи потерпілій, обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Зважаючи на наведене, місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України.
Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку вказаний вирок щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою його захисника, ствердив про правильність визначення розміру призначеного засудженому покарання.
При цьому суд апеляційної інстанції, надаючи відповіді на доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, з огляду на вік потерпілого, якому було 60 років,

та ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» правильно вказав на обґрунтоване врахування судом обставини, яка обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і підстави, на яких цю скаргу визнав необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Що стосується доводів у касаційних скаргах про те, що заявлене захисником клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні

в порушення ч. 3 ст. 404 КПК України залишилося нерозглянутим, слід зазначити таке.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник в апеляційній скарзі просив про повторне дослідження доказів, а саме висновків судово-медичних експертиз від 31 жовтня 2018 року № 153 та від 18 грудня 2018 року

№ 188, даних слідчого експеременту за участю ОСОБА_6 від 11 грудня

2018 року, та про повторний допит ОСОБА_6 .
Водночас у касаційних скаргах ані захисник, ані засуджений не навели будь-яких обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, які б могли бути підставою для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження.
До того ж і захисник, і засуджений, які були присутні в судовому засіданні

в апеляційному суді, жодних заяв чи клопотань, в тому числі і про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні, під час апеляційного розгляду не заявляли, про що свідчить звукозапис від 02 лютого 2020 року, зафіксований на технічному носії інформації.
За встановлених обставин невирішення судом апеляційної інстанції клопотання про повторне дослідження доказів не є тим істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке б могло бути підставою для скасування судового рішення.
Таким чином, апеляційний розгляд провадження в цілому проведено

з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційні скарги засудженого

ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3