ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3045/20 Справа № 190/139/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року про продовження строку тримання під вартою щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року продовжено обвинуваченому за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 17 жовтня 2020 року.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачений у вчинені злочину, віднесеного до категорії тяжкого, покарання за вчинення якого передбачає позбавлення волі строком від 5 до 8 років, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки, про що свідчить проживання обвинуваченим протягом деякого часу одноособово, так як мати обвинуваченого та його брат знаходились за кордоном, щодо репутації обвинуваченого свідчить поведінка останнього в день завдання потерпілому тілесних ушкоджень, а саме вживання спиртних напоїв в період з 22 години 06 грудня 2019 року до 03 години 07 грудня 2019 року, зміна одного кафе на інше з метою продовження вживання спиртних напоїв, про що свідчать свідчення допитаних свідків, вчинення злочину відносно неповнолітнього потерпілого в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та зумовлює наявність суспільного інтересу до вчиненого кримінального правопорушення, та як наслідок можливість тиску на потерпілого та свідків обвинуваченим, які з ним є знайомими, що визнано обвинуваченим та перебувають з ним в дружніх стосунках.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу судді П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 та змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом було взято до уваги лише доводи прокурора, викладені в клопотанні, та повністю проігноровано доводи сторони захисту щодо необхідності зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.
Посилається на те, що в ухвалі судом зазначено, що посилання сторони захисту на відсутність обґрунтованої підозри зводиться до надання оцінки свідченням потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , що є невірним, оскільки саме суд, а не сторона захисту на них і посилається, беручи їх до уваги як такі, що доводять наявність обґрунтованої підозри.
В той же час суд зазначає, та як випливає зі змісту ухвали, не бере до уваги свідчення свідків - ОСОБА_11 (матері обвинуваченого), ОСОБА_12 (брата обвинуваченого), які є близькими родичами обвинуваченого, свідка ОСОБА_13 , яка є близькою подругою матері обвинуваченого та свідка ОСОБА_14 , яка є подругою обвинуваченого та вказав, що захистом дається вибіркова оцінка допитаних свідків.
Сторона захисту вважає, що перебування у родинних стосунках свідків не свідчить про те, що вони не володіють об`єктивними та фактичними даними про обставини скоєного кримінального правопорушення, і не врахування судом свідчень цих свідків лише на підставі родинних чи дружніх стосунків за відсутності інших свідчень про обставини скоєного кримінального правопорушення було би не вірним.
Зазначає, що судом не вказується в ухвалі, що свідок ОСОБА_10 перебуває в дружніх стосунках з потерпілим ОСОБА_15 , а останній також перебував до вчинення злочину у дружніх стосунках з обвинуваченим ОСОБА_8 . До того ж, свідок ОСОБА_10 не був очевидцем спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , та є непрямим свідком у справі. Розмова потерпілого ОСОБА_15 у день спричинення йому тілесних ушкоджень зі свідком ОСОБА_10 не дає права вважати його очевидцем чи прямим свідком спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
Сторона захисту наполягає на тому, що при проведенні слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_15 останній не зміг розкрити механізм спричинення йому саме тяжких тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_8 , що також підтверджується висновками судово-медичної експертизи. Потерпілому ОСОБА_15 раніше і не задавалось питання з приводу того, чи міг ОСОБА_16 , керуючи автомобілем, спричинити йому тяжкі тілесні ушкодження.
Свідок ОСОБА_17 по прибуттю на місце, де лежав потерпілий, не міг не бачити біля останнього на дорозі осип автомобільного скла, частини автомобільного бамперу та інші частини автомобілю, однак як на досудовому розслідуванні, так і в судових засіданнях цього питання йому ніхто не задавав. Зі свідчень свідка ОСОБА_17 витікає, що неповнолітні, які були біля приміщення бару «Гараж», повідомили, що вони не знають, при яких обставинах потерпілому були спричинені тілесні ушкодження. Суд не вказує на те, що ці неповнолітні свідки були допитані в судових засіданнях, та на відміну від свідка ОСОБА_17 в своїх свідченнях вказали на наявність на дорозі біля потерпілого ОСОБА_15 осипу автомобільного скла, частини автомобільного бамперу та інших частини автомобілю.
Вказує на те, що розмова поліцейського ОСОБА_18 з потерпілим у лікарні є сумнівною, оскільки зі свідчень інших свідків, потерпілий ОСОБА_15 знаходився на дорозі у непритомному стані, та в цьому ж стані його відвозив до лікарні автомобіль швидкої допомоги.
Свідок ОСОБА_16 , зазначений також в ухвалі, надав свідчення та заперечив проти того, що він матері обвинуваченого повідомляв, що саме він керуючи автомобілем, спричинив тілесні ушкодження потерпілому, та вказав, що пропонував останній відшкодувати шкоду потерпілому з метою пом`якшення відповідальності.
Сторона захисту не розуміє, чому у суду не виникає запитання стосовно того, що у свідка ОСОБА_19 несподівано виникла занепокоєність в одужанні потерпілого ОСОБА_15 та одночасно у пом`якшенні відповідальності обвинуваченого ОСОБА_8 . Однак у сторони захисту ці обставини викликають запитання, враховуючи те, що як на даний час відомо, свідок ОСОБА_16 не є ані родичем, ані близьким товаришем як потерпілого ОСОБА_15 , так і обвинуваченого ОСОБА_8 . Суд не встановлював та не встановлює того, з яких причин свідок ОСОБА_16 прийшов за місцем мешкання обвинуваченого та розпочав таку розмову з матір`ю обвинуваченого ОСОБА_8 .
Також апелянт ставить під сумнів достовірність висновку експерта та вважає, що судово медичний експерт не відповів належним чином на питання, чи могли тілесні ушкодження, виявлені на тілі потерпілого ОСОБА_15 , виникнути внаслідок дтп, та чи могли бути спричинені тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_15 при обставинах, вказаних останнім під час проведення слідчого експерименту 15 січня 2020 року.
На думку апелянта, експертом не було надано відповіді і на питання, яким чином потрібно надавати оцінку наявним у потерпілого ОСОБА_15 тілесним ушкодженням у вигляді політравми.
Стосовно протоколу огляду автомобіля «Volkswagen Golf», державний номер НОМЕР_1 , що був проведений 28.01.2020 року, то фактично ним не було встановлено того факту, чи проводилися ремонтні роботи вказаного автомобілю, чи не проводилися.
Слідчим, який не є відповідним спеціалістом, було проведено огляд автомобілю «Volkswagen Golf», державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , на предмет встановлення факту проведення ремонтних робіт вказаного автомобілю за участю, як зазначено в протоколі огляду, «спеціаліста» ОСОБА_20 .
Зазначає, що в судовому засіданні було допитано ОСОБА_20 , та останній вказав, що він не є спеціалістом з ремонту транспортних засобів, а працює охоронцем.
Відомості, що об`єктивно пов`язують обвинуваченого ОСОБА_8 із вчиненим кримінальним правопорушенням - відсутні, а, відповідно, неможливо говорити про те, що по відношенню до ОСОБА_8 малась та мається «обґрунтована підозра».
На думку апелянта, вина обвинуваченого ОСОБА_8 в спричиненні саме тяжкого тілесного ушкодження - не доведена, що суперечить вимогам частини 2 статті 177 Глави 18 Кримінального процесуального кодексу України, де зазначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення.
При цьому до теперішнього часу судом не надано належної оцінки причетності громадянина ОСОБА_19 до вчинення дорожньо-транспортної пригоди та спричинення в її результаті тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, проведено його поверхневий допит. Відмовлено в задоволенні клопотання про проведення повторного огляду належного йому автомобілю, оскільки попередній огляд, очевидним для суду чином, був проведений неналежним чином.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до абзацу 15 пункту 2.4. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановленої на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника підлягає розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу;. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Як видно з матеріалів справи, в провадженні П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000953 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
07 грудня 2019 року ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України, вказана підозра уточнена 05 лютого 2020 року.
06 лютого 2020 року ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_8 обрана міра запобіжного заходу тримання під вартою.
03 липня 2020 року ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_8 продовжена міра запобіжного заходу тримання під вартою строком по 31 серпня 2020 року.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції від 19 серпня 2020 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 з тих підстав, що на час подання клопотання існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які слугували підставою для його обрання.
Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду та незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, які були встановлені під час обрання запобіжного заходу і під час вирішення питання про продовження його дії ці ризики не зменшились.
При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_8 який є тяжким та за який передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
Таким чином, висновки суду, що встановленні при обранні запобіжного заходу ризики, не зменшились, і запобігання їх настанню можливо виключно шляхом продовження тримання ОСОБА_8 під вартою, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність клопотання прокурора вимогам ч. 3 ст. 199 КПК України, оскільки в ньому взагалі не зазначені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а також відсутні обставини, які свідчать, що попередні ризики не зменшились, що, на думку апелянта, залишилось поза увагою суду першої інстанції, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Посилання ж сторони захисту на недоведеність провини підозрюваного у скоєнні вищезазначеного злочину, та на невірну кваліфікацію дій його підзахисного, тобто безпідставність підозри, є неприйнятним для колегії суддів, оскільки доведеність цих обставин повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень, тож апеляційні вимоги сторони захисту в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд також зважає і на відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , які зазначені апелянтом в його скарзі, проте вважає, що ці обставини не зменшують існуючих ризиків, не є достатнім стримуючим фактором їх настання і не можуть бути розцінені як достатня підстава для зміни запобіжного заходу на домашній арешт чи особисте зобов`язання.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4