Ухвала
Іменем України
04 вересня2020року
м. Київ
справа № 125/2561/19
провадження № 51 - 4095 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2020 року,
встановив:
Завироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Барського районного суду Вінницької області від 17 січня 2020 року, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і долі речових доказів.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2020 року вказаний вирок залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 19 липня 2019 року близько 11:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в будинку за місцем проживання ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого конфлікту з останнім, діючи з умислом на позбавлення життя ОСОБА_6 , завдав йому один удар кухонним ножем в область правої частини тулуба, від якого той помер на місці події.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого зазначає, що суд при призначенні ОСОБА_5 покарання належним чином не врахував дані про особу засудженого та пом`якшуючі покарання обставини, а тому просить судові рішення щодо його підзахисного змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, пом`якшивши строк остаточного покарання.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні враховуватися обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при призначенні засудженому покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК, суд урахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК, є особливо тяжким, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, тривалий час перебував на диспансерному обліку у лікаря нарколога. Обставиною, що пом`якшує покарання судом визнано активне сприяння розкриттю злочину, а обтяжуючими обставинами вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів, оскільки ОСОБА_5 вчинив новий умисний злочин, маючи не зняту та не погашену судимість за умисні злочини.
Таким чином, урахувавши вищевказані обставини, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання не в максимальних межах, визначених санкцією ч. 1 ст. 115 КК, а також визначив остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань, чим не порушив вимог статей 65 - 67 КК, оскільки таке покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Посилання захисника на визнання вини та щире каяття ОСОБА_5 як на обставини, що пом`якшують покарання, є непереконливим. Перевіривши доводи захисника апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що саме по собі визнання ОСОБА_5 факту заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень не свідчить про його каяття.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Однак, у оскаржуваних судових рішеннях відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль із приводу скоєного та осуд своєї поведінки засудженим. Так, потерпіла ОСОБА_7 під час розгляду даного кримінального провадження у судовому засіданні зазначила, що обвинувачений ОСОБА_5 вибачення за скоєний злочин в неї не попросив та заподіяну шкоду не відшкодував, внаслідок чого вона наполягала на призначенні засудженому суворого покарання.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2020 року.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3