Справа № 164/479/20 Провадження № 11-кп/802/522/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.197-1, ч.4 ст.197-1 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 11.06.2020 щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Вказаною ухвалою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Боровичі Маневицького району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , із професійно-технічною освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,
звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.49 КК України за дії, передбачені ч.2 ст.197-1, ч.4 ст.197-1 КК України, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.197-1, ч.4 ст.197-1 КК України, закрите у зв?язку із закінченням строків давності.
Згідно з рішенням суду у 2014 році, більш точні дата і час в ході досудового розслідування не встановлені, ОСОБА_7 , маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, діючи всупереч вимогам Земельного кодексу України, що регламентують набуття, реалізацію права на землю та правовий режим зони санітарної охорони, не маючи рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки, порушуючи вимоги ч.2 ст.113, ч.1 ст.116, ст.125 та ст.126 Земельного кодексу України, п.2 ч.2 ст.6 постанови КМУ «Про правовий режим зон санітарної охорони водних об?єктів» № 2024 від 18 грудня 1998 року, якими визначено, що в зонах санітарної охорони забороняється розміщення господарських будівель відносно підземних джерел водопостачання, самовільно зайняв та огородив парканом земельну ділянку, площею 0.0033 га, яка розміщена в межах зони санітарної охорони суворого режиму (1-го поясу) артезіанської свердловини, що перебуває в користуванні державної установи «Маневицькавиправна колонія № 42», на АДРЕСА_2 .
Крім того, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , самовільно зайнявши земельну ділянку, площею 0.0033 га, що знаходиться на відстані 9.5 м у південно-західному напрямку від каптажного приміщення артезіанської свердловини, яка на території державної установи «Маневицька виправна колонія № 42», на вул. Андрія Снітка, 25, в смт. Маневичі Волинської області, у 2014 році, більш точну дату і час в ході досудового розслідування не встановлено, в порушення вимог ч.2 ст.113, ч.1 ст.116, ст.125 та ст.126 Земельного кодексу України, п.2 ч.2 ст.6 постанови КМУ «Про правовий режим зон санітарної охорони водних об?єктів» № 2024 від 18 грудня 1998 року, самовільно здійснив будівництво господарської споруди, довжиною 14.9 м та шириною 7.85 м, на самовільно зайнятій земельній ділянці у зоні санітарної охорони.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує ухвалу суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Посилається на те, що місцевий суд мотивував свої висновки лише формальним спливом 6-річного строку після вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, не врахувавши обставин провадження та не навівши відповідних обґрунтувань. Стверджує, що ОСОБА_7 звільнив земельну ділянку, площею 0.0033 га, що знаходиться на відстані 9.5 м у південно-західному напрямку від каптажного приміщення артезіанської свердловини, яка на території державної установи «Маневицька виправна колонія № 42», лише у 2020 році. Злочин, інкримінований обвинуваченому продовжується безперервно до припинення злочинних дій. З огляду на наведене, просить рішення суду в частині звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України за дії, передбачені ч.2 ст.197-1, скасувати, і призначити новий судовий розгляд, в решті ухвалу суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, яка подану апеляцію підтримала у повному обсязі та просила ухвалу суду скасувати і призначити новий судовий розгляд, обвинуваченого, який апеляційну скаргу заперечив і просив ухвалу суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.197-1, ч.4 ст.197-1 КК України як самовільне зайняття земельної ділянки в зонах санітарної охорони та самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці в зонах санітарної охорони, є правильною і ґрунтується на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
На думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального права є необґрунтованими.
У поданій апеляційній скарзі сторона обвинувачення вказує на те, що місцевий суд мотивував свої висновки лише формальним спливом 6-річного строку після вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, не врахувавши обставин провадження та не навівши відповідних обґрунтувань.
Самовільне зайняття земельної ділянки з об`єктивної сторони може полягати у різних діях у незаконному огорожуванні ділянки, знищенні і встановленні «своїх» межових знаків, у протиправному використанні землі у своїх потребах: обробка, удобрення землі, насадження насіння, дерев чи кущів, виконання меліоративних, інших робіт, завезення і розміщення будівельних матеріалів тощо. Але у всіх випадках особа протиправно заволодіває земельною ділянкою, вчинює відносно неї певні дії як «власник» чи «законний користувач» і при цьому порушує суб`єктивні інтереси учасників земельних правовідносин у галузі правомірного використання, відтворення та охорони земель.
Злочин, передбачений ст.197-1 КК України, визнається закінченим з моменту самовільного зайняття ділянки і настання вказаних суспільно небезпечних наслідків.
Таким чином, доводи прокурора про те, що вказаний злочин є триваючим, розпочинається з моменту зайняття земельної ділянки і продовжується безперервно до припинення злочинних дій, не заслуговують на увагу, так як суперечать положенням матеріального закону.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду про те, що злочин, передбачений ч.2 ст.197-1КК України, є закінченим з моменту самовільного зайняття земельної ділянки, а злочин, передбачений ч.4 ст.197-1 КК України, з моменту початку ведення будівельних робіт на самовільно зайнятій земельній ділянці.
Вказані злочини вчинені ОСОБА_7 у 2014 році.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, відповідно до положень кримінального процесуального законодавства, є обов`язковим.
Вимогами ч.1 ст.49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину.
Відповідно до положень ч.4 ст.12 КК України злочини, які інкримінуються ОСОБА_7 , відносяться до категорії нетяжких злочинів.
Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 11 червня 2020 року клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, задоволене та останнього звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.197-1 та ч.4 ст.197-1 КК України.
Отже, звільнення судом першої інстанції ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.49 КК України за дії, передбачені ч.2 та ч.4 ст.197-1 КК України, повністю відповідає вимогам ст.49 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 11.06.2020 щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді