ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 663/517/14-к Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/302/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
іменем України

06 жовтня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0001295 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Середнє Водяне Рахівського району Закарпатської області, громадянина України, , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого без реєстрації в АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
засуджено:
за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 6800 гривень, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст.49 КК України ОСОБА_8 звільнено від призначеного основного та додаткового покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 24 серпня 2013 року близько 16.25 години, керуючи технічно справним автомобілем Рено Кенго, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Т2213 від автодороги Херсон-Джанкой-Феодосія до м. Скадовська Херсонської області на 19 км + 900 м вказаної дороги, порушуючи вимоги п.п. 2.3 (б), 9.2 (а), 9.2. (б), 10.1, 10.2, 10.4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, відволікся від стеження за дорожньою обстановкою, не впевнився у відсутності транспортних засобів, що наближаються до нього по проїзній частині, без подання сигналів покажчиками повороту, розпочинаючи рух виїжджаючи на проїзну частину з правого узбіччя, одразу став виконувати розворот ліворуч, не надавши при цьому переваги в русі автомобілю Део Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , який наближався до нього по проїзній частині вказаної автодороги ззаду в попутному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення зазначених транспортних засобів, чим спричинив водію автомобіля Део Ланос потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. В обгрунтування доводів указує, що частину доказів здобуто з істотним порушенням норм чинного законодавства, на що судом не було звернуто уваги. Зокрема, вважає, що протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 від 26.05.2015 року навпаки підтверджено невинуватість обвинуваченого, оскільки було встановлено час виконання маневру особою та встановлено тривалість 17 секунд і саме встановлена обставина часу не була на заваді потерпілому побачити автомобіль обвинуваченого та в достатній мірі зупинити свій транспортний засіб з метою уникнення зіткнення. Крім того, під час слідчого експерименту ОСОБА_8 показав з якого місця він почав маневр розвороту, але статистам для проведення маневрів вказівки надавав слідчий. Всупереч вимог ст.29 КПК України процесуальний документ складено російською мовою. Також у вказаній слідчій дії ОСОБА_8 приймав участь як свідок та попереджений за давання завідомо неправдивих показань відповідно до вимог ст.67 КПК України, що свідчить про недопустимість як доказу вказаного протоколу та на обґрунтованість своїх доводів посилається на позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 09.06.2016 року №5-360кс15та від 13.11.2019 року (справа №753/20472/15-к). Окрім викладеного, апелянт вважає недопустимим як доказ протокол слідчого експерименту з підстав того, що слідчу дію було проведено за відсутності захисника. В результаті вказаного, недопустимим є висновок автотехнічної експертизи від 10.12. 2013 року №3762, оскільки такий доказ отримано на підставі даних, отриманих під час проведення слідчого експерименту. Під час слідчого експерименту ОСОБА_8 не допитувався, не міг знати, що в ході процесуальної дії встановлюється його вина. Також апелянт вказує про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи №175/к-к від 30.08. 2013 року, оскільки в матеріалах провадження відсутні документи, на підставі яких було проведено експертизу. Висновок суду про те, що обвинувачений виконував маневр без включення покажчиків повороту з розворотом 180 градусів обґрунтований лише поясненнями потерпілого, але, як вважає апелянт, за вказаних обставин потерпілим зіткнення мало відбутись в лобове скло транспортного засобу, а не в передню ліву частину автомобіля обвинуваченого. Крім того, свої показання в судових засіданнях потерпілий весь час змінював, що підтверджено змістом судової автотехнічної експертизи №1/59 від 30.07.2015 року, тобто показання потерпілого є суперечливими. Відповідно до результатів проведеної автотехнічної експертизи неможливо встановити дії кого з водіїв знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, а отже такий висновок суд безпідставно поклав в основу обвинувального вироку як доказ доведеності вини ОСОБА_8 . Про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону захисник вказує в частині застосування судом вимог ст.49 КК України, оскільки обвинуваченого звільнено від призначеного покарання, а не від кримінальної відповідальності. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, а також про обов`язкову участь потерпілого в апеляційному розгляді, не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені захисником, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 не визнаючи себе винним, не заперечував той факт, що 24.08.2013 року він разом із своїм сином ОСОБА_8 на автомобілі Рено Кенго, реєстраційний номер НОМЕР_1 їхали в напрямку м. Скадовськ. Він був за кермом автомобіля, а син сидів на пасажирському сидіння та спав. По ходу свого руху, у нього виникло бажання поїхати до м. Скадовська через с. Михайлівка, для чого він почав знижувати швидкість з метою розвернутися у протилежний бік. На автодорозі не було жодних транспортних засобів, він вивернув руля вліво, але за один раз не зміг розвернутися, а тому здав назад і в цей час двигун автомобіля припинив свою роботу і він став посеред дороги, практично поперек дороги, перегородивши своїм автомобілем рух. В цей час він мав на меті завести автомобіль та завершити маневр розвороту, як раптом на шаленій швидкості в його автомобіль влетів автомобіль Део Ланос під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , який рухався в напрямку м. Скадовськ. Внаслідок зіткнення автомобіль Део Ланос вилетів у кювет, перекинувся та загорівся. Він із своїм сином витягували водія та пасажирку автомобіля Део Ланос. Стверджував, що дорожньо-транспортна подія сталась з вини водія автомобіля Део Ланос ОСОБА_9 , який не стежив за дорожньою обстановкою та вдарив його автомобіль, який стояв посеред проїзної частини та не рухався.
Тобто, обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував факт виконання ним маневру - розвороту наліво.

Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення, а також доводи, наведені захисником в апеляційній скарзі, про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини потерпілого ОСОБА_9 , який своєчасно не знизив швидкість свого транспортного засобу та не зупинив його, є непереконливими, вони були предметом розгляду в судовому засіданні та спростовуються детально наведеними у вироку доказами.

Так, відповідно до п.п.2.3 (б), 9.2 (а), 9.2 (б), 10.1, 10.2, 10.4 Правил дорожнього руху водій, який здійснює маневр, не має переваги в русі перед водіями, які керують іншими транспортними засобами в попутному напрямку, а тому доводи захисника про те, що саме потерпілий ОСОБА_9 , який здійснював рух свого транспортного засобу в попутному напрямку повинен був вжити заходів для уникнення зіткнення з транспортним засобом, який виконував розворот на дорозі (маневр) суперечать вимогам закону.

Обставини, за яких саме ОСОБА_8 вчинив злочин, підтверджується наступними доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що він 24.08.2013 у світлу пору доби їхав на автомобілі Део Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 до м. Скадовська. Завчасно (за 150-200 м) побачив автомобіль Рено Кенго, який стояв на узбіччі з правої сторони автодороги. Коли він почав наближатися до вказаного автомобіля (приблизно за 20 м), водій автомобіля Рено Кенго раптово, без покажчиків повороту, почав виїздити перед ним на дорогу. Він з метою уникнути зіткнення, викрутив руля вліво, натиснув на сигнал, застосував екстрене гальмування, але зіткнення відбулося, після чого його автомобіль злетів у кювет з лівої сторони автодороги по ходу його руху, перевернувся та загорівся. Після цього його та пасажирку, яка їхала з ним в його автомобілі, каретою швидкої допомоги було доставлено до лікарні. Зіткнення відбулося приблизно посередині дороги на зустрічній смузі руху.

Зазначені показання потерпілого підтверджуються іншими доказами.

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24.08.2013 року, в ході якого було зафіксоване місце ДТП, розташування транспортних засобів після ДТП, візуальні ушкодження транспортних засобів, які є учасниками ДТП, складена схема ДТП, сліди гальмування, осипу скла інші сліди ДТП та фототаблицями до протоколу.
(т.6 а.с.89-95)
Висновком судово-медичної експертизи № 175/к-к від 30.08.2013 року встановлено, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлено рвану рану правого колінного суглобу з ушкодженням капсули суглобу, гемартроз, забій (травматичний набряк) грудей, грудного відділку хребта, які виникли від дії тупих предметів, можливо виступаючих частин салону рухомого автомобіля під час ДТП (зіткнення легковиків) незадовго до госпіталізації 24.08.2013 року і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я. (т.6 а.с. 103)

Висновками судових автотехнічних експертиз № 2766 від 03.10.2013 року та № 2793 від 09.10.2013 року підтверджено, що на момент ДТП робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля Рено Кенго (водій ОСОБА_8 ), реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходилися у технічно працездатному стані та забезпечували водієві утримання автомобіля в заданому напрямку та гальмування в заданому режимі.
На момент експертного огляду робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля Део Ланос (водій ОСОБА_9 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 знаходилися у технічно несправному та непрацездатному стані через пошкодження, вказані в дослідницькій частині висновку
(т.6 а.с.105-110, 112-115)
Висновком судової автотехнічної експертизи №2792 від 08.11.2013 року встановлено, що під час первісного контактування автомобіль Део Ланос (водій ОСОБА_9 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 розташовувався передньою центральною та правою частиною (підсилювач панелі переднього бамперу в передній центральній та правій частинах, капот, праве переднє крило, деталі кузова в передній частині) до лівої бічної передньої частини (переднє ліве крило, полімерна накладка переднього бампера в бічній лівій частині, переднє ліве колесо та його підвіска, лівий бризговик й лонжерон) автомобіля Рено Кенго (водій ОСОБА_8 ), реєстраційний номер НОМЕР_1 та кут між повздовжніми осями автомобілів був близьким до 100 градусів, що відліковується проти ходу годинникової стрілки від повздовжньої осі автомобіля Део Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 до повздовжньої осі автомобіля Рено Кенго, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Автомобіль Рено Кенго, реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент первинного контакту розташовувався відносно меж проїзної частини (осьової лінії) майже перпендикулярно.
(т.6 а.с.117-129)
Висновком судової автотехнічної експертизи №3762 від 10.12.2013 року встановлено, що в заданій слідством до розгляду ситуації швидкість руху автомобіля Део Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 до місця контакту складала не менше 74,4-77,7 км/год. Свідчення водія ОСОБА_8 стосовно положення його автомобіля Рено Кенго, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на проїзній частині перед початком маневру, технічно неспроможні з причин, вказаних у дослідницькій частині. У дорожній ситуації, згідно версії водія ОСОБА_9 , водій автомобіля Рено Кенго ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 9.2. (а, б) та 10.2 Правил дорожнього руху України.
У дорожній ситуації, що склалася, водій автомобіля Рено Кенго ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти даній ДТП шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України.
(т.6 а.с.135-138)
Висновком судової автотехнічної експертизи № 1/59 від 30.07.2015 року встановлено, що дії водія автомобіля Део Ланос - ОСОБА_9 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , регламентуються вимогами пунктів 12.3, 12.6 Правил дорожнього руху. В діях водія автомобіля Део Ланос вбачається невідповідність вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України.
Дії водія автомобіля Рено Кенго - ОСОБА_8 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , при виконанні маневру розвороту регламентувалися вимогами пунктів 9.2, 9.4, 10.1 Правил дорожнього руху України. В діях водія автомобіля Рено Кенго вбачається невідповідність вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України.
Водій автомобіля ОСОБА_10 не мав технічної можливості запобігти зіткненню шляхом застосування гальмування як при вказаній водієм ОСОБА_11 швидкості, так і при допустимій вимогам п.12.6 Правил дорожнього руху України руху за версією водія автомобіля Део Ланос.
За версією водія автомобіля Рено Кенго - ОСОБА_8 водій автомобіля Део Ланос - ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти зіткненню шляхом застосування гальмування. Технічна можливість бачити перешкоду для маневру розвороту на проїжджій частині у виді автомобіля Део Ланос у водія автомобіля Рено Кенго - ОСОБА_8 повинна встановлюватися слідчим експериментом. Слід звернути увагу, що з матеріалів справи не вбачається обставин технічного характеру чи перешкод на проїзній частині, що погіршували оглядовість з місця водія автомобіля Рено Кенго. Через вказані у дослідницькій частині протиріччя неможливо з технічної точки зору встановити, дії кого з водіїв знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, встановлення відповіді на питання можливо юридичним шляхом на підставі комплексної оцінки матеріалів справи.
(т.4 а.с.32-37)
Висновки автотехнічних експертиз не викликають будь-якого сумніву у своїй об`єктивності, науковості, обґрунтованості, базуються на дослідженні даних отриманих як під час досудового розслідування, так і судового розгляду за участю потерпілого та обвинуваченого з метою перевірки його позиції захисту, згідно вихідних даних отриманих при складанні протоколу огляду місця події за участю водія ОСОБА_8 та слідчих експериментів за його участю, атому у суду не було підстав для визнання цих доказів неналежними та недопустимими, як на це вказує сторона захисту.

На підставі оцінки зазначених вище доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що в ситуації, яка виникла на дорозі за участю автомобілів під керуванням обвинуваченого ОСОБА_8 і потерпілого ОСОБА_9 , перший, створивши небезпеку для другого, мав більше можливостей уникнути зіткнення, зупинивши свій автомобіль. Проте обвинувачений ОСОБА_8 цього не зробив. Він розпочав і продовжував маневрувати автомобілем, виконуючи маневр розвороту, не переконавшись у безпечності руху як на початку руху, так і під час руху.
Потерпілий ОСОБА_9 вжив заходів до безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, але внаслідок того, що обвинувачений ОСОБА_8 не виконав обов`язку, встановленого пунктом 10.1 ПДР, тобто перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, сталося зіткнення транспортних засобів. У цій дорожній ситуації потерпілий не міг передбачити і прорахувати: чи пришвидшить, зупиниться, чи змінить рух маневруючий автомобіль. Потерпілий не зміг (не був спроможний) зменшити швидкість автомобіля до повної зупинки і тому вибрав інший (альтернативний, рівноцінний) варіант дій водія у цій ситуації - безпечний для інших учасників руху об`їзд перешкоди. Потерпілий не зобов`язаний був виходити із можливості грубого порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху, він відповідно до пункту 1.4 ПДР мав право розраховувати на те, що й інші учасники виконають ці Правила.
Саме така правова позиція знайшла своє відображення у судовій практиці, викладена в постанові Верховного Суду України від 20.11.2014 по справі № 5-18кс14.
Судом встановлено, що порушення ПДР з боку обвинуваченого ОСОБА_8 знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілому ОСОБА_9 середньої ступені тяжкості тілесних ушкоджень, що підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_9 , висновками судово-медичної та судових автотехнічних експертиз, якими перевірялася позиція захисту обвинуваченого ОСОБА_8 про його невинуватість.
При цьому суд правильно вказав, що останній висновок автотехнічної експертизи не суперечить першому, вони, певним чином доповнюють один одного і в своїй сукупності дають суду можливість дійти висновку про винність у ДТП саме обвинуваченого ОСОБА_8 ..
З такими висновками суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин вчиненого ОСОБА_8 злочину та доведеність його вини в обсязі висунутого обвинувачення погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Викладені докази узгоджуються між собою щодо обставин порушення ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкостітілесні ушкодження, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги ці докази при ухваленні вироку, у зв`язку із чим у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість та достовірність.

Недотримання ОСОБА_8 таких правил безпеки дорожнього руху призвело до зіткнення з автомобілем Део Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , який наближався до нього по проїзній частині вказаної автодороги ззаду в попутному напрямку, що спричинило потерпілому середньої тяжкостітілесні ушкодження.
Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_8 про його невинуватість і обґрунтовано не прийняв її до уваги, оскільки вона суперечить встановленим обставинам кримінального провадження та наведеним вище доказам.
Тому доводи захисту про те, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини потерпілого, слід визнати такими, що не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає, що зібрані та дослідженні у провадженні докази є достовірними, належними, допустимими і достатніми, які у своїй сукупності викривають ОСОБА_8 у вчиненні злочину, якими спростовуються твердження сторони захисту про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованого злочину.

Давши належну оцінку дослідженим доказам у їх сукупності, суд, відповідно до встановлених фактичних обставин провадження, обґрунтовано зробив висновок про доведеність винності ОСОБА_8 у вчиненні злочину і правильно кваліфікував його дії за ч.1 за ст.286 КК України.

Отже, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невинуватість ОСОБА_8 є такими, що суперечать наведеним доказам.

Підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження, як про це ставиться питання захисником, колегія суддів не вбачає.

Доводи сторони захисту про неналежність та недопустимість доказів обвинувачення - протоколів слідчих дій, зокрема, слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 , висновків автотехнічних та судово-медичної експертиз, були предметом перевірки в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Підстави, з яких апелянт стверджує про неналежність та недопустимість письмових доказів, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Доводи захисника про те, що обвинувачення ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, позбавлені підстав.

Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що його доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів та встановленими судом обставинами кримінального провадження у судовому рішенні, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_9 , протоколами слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 , висновками автотехнічних експертиз, судово-медичної експертизи, відповідно до яких надані ОСОБА_8 відомості щодо обставин ДТП визнані неспроможними з технічної точки зору.

Так, захисник ОСОБА_7 зазначає про під час слідчого експерименту від 26 травня 2015 року за участю ОСОБА_8 було з`ясовано було з`ясовано, що час виконання маневру склав 17 секунд. На думку сторони захисту, за цей час з технічної точки зору потерпілий мав змогу побачивши автомобіль обвинуваченого, який виконує маневр, зупинити свій транспортний засіб та уникнути зіткнення.
Колегія суддів не приймає до уваги наведені доводи захисника, оскільки вони є припущеннями сторони захисту та не підтверджуються дослідженими у справі доказами. Крім того, доводи апелянта про те, що саме потерпілий ОСОБА_9 мав вжити заходів для уникнення ДТП є надуманими, адже відповідно до п.п.2.3 (б), 9.2 (а), 9.2. (б), 10.1, 10.2, 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року, саме водій, який виконував маневр розвороту повинен був стежити за дорожньою обстановкою, впевнитися у відсутності транспортних засобів, що наближаються до нього по проїзній частині, подати сигнали покажчиками повороту та надати при цьому перевагу в русі автомобілю Део Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , який наближався до нього по проїзній частині вказаної автодороги ззаду в попутному напрямку.
Не є слушними і доводи захисника про те, що судом необґрунтовано вказано про відтворення обвинуваченим ОСОБА_8 під час слідчого експерименту на місці події обставин вчинення ДТП, оскільки під час вказаної слідчої дії відтворення обстановки та обставин події здійснював статист за вказівкою слідчого, а ОСОБА_8 лише показав, з якого місця на дорозі він виконував розворот.
З протоколу цієї слідчої дії випливає, що на місці події збереглись сліди гальмування автомобіля «Део Ланос» та задір на асфальті від лівого переднього колеса автомобіля «Рено Кенго», який позначає місце удару. Вказані сліди знаходяться на лівій полосі руху по напрямку руху автомобілів перед ДТП. Місце удару, яке знаходиться на відстані 1,4 метрів від осьової лінії позначено крейдою хрестиком. Вздовж лівого сліду гальмування транспортного засобу «Део Ланос» білою крейдою було проведено пряму лінію, яка проходить через місце удару і позначає вісь напрямку вказаного транспортного засобу в момент удару. Надалі саме з метою перевірки версії водія ОСОБА_8 , ним особисто було поставлено на проїзній частині автомобіль «Рено Кенго» саме так, як він був розташований 24.08.2013 року перед початком виконання маневру розвороту. Було замірено відстань від правих коліс вказаного транспортного засобу до правого краю проїзної частини, яке склало 0,17 м. Після цього автомобіль було поставлено на такій же відстані від правого краю проїзної частини перед місцем удару. Статист, який надалі сів за руль та відтворював маневр розвору за виміряними та позначеними лініями, лише відтворив версію руху автомобіля, яку вказав ОСОБА_8 , що жодним чином не свідчить про те, що статист виконував вказівки слідчого і вони не відповідають дійсним обставинам вчинення маневру саме ОСОБА_8 , у присутності якого статист виконував відтворення подій, і ОСОБА_8 не зауважував про те, що статистом виконуються дії, які не відповідають його версії подій.
(т.2 а.п.190-193)
Посилання сторони захисту на те, що в порушення вимог ст.29 КПК України протокол слідчого експерименту складений російською мовою є слушними, але це не свідчать про недопустимість як доказу вказаного процесуального документу, оскільки не узгоджуються з вимогами ст.87 КПК України. Будь-яких зауважень з цього приводу від обвинуваченого ОСОБА_8 під час проведення цієї слідчої дій та при ознайомленні зі змістом протоколу не надходило.

Також є безпідставними доводи захисника про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 23.11.2013 року за участю ОСОБА_8 через те, що його участь у вказаній слідчій дії як свідка, якого відповідно до вимог ст.67 КПК України було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову давати показання та за давання завідомо неправдивих показань. Та вказує на те, що відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.87 КПК України доказ є недопустимим, якщо він отриманий з показань свідка, який надалі був визнаний обвинуваченим у кримінальному провадженні і таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 09.06.2016 року №5-360кс15 та від 13.11.2019 року (справа №753/20472/15-к)

Зі змісту протоколу слідчого експерименту від 23.11.2013 року вбачається, що слідчим ОСОБА_8 були роз`ясненні його права та обов`язки як свідка, при цьому він не попереджався про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК України за давання завідомо неправдивих показань та відмову від давання показань.

Наведені захисником доводи зведені до неправильного тлумачення стороною захисту вимог закону та правової позиції Верховного Суду про те, в яких випадках докази, відповідно до п.1 ч.3 ст.87 КПК України дійсно мають бути визнані недопустимими.

Так, відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Тобто, має бути доведено, що права та свободи особи були порушені. Як указано в постанові Верховного Суду від 09.06 2016 року №5-360кс15 вимоги ст.87 КПК України підлягають застосуванню за умови, коли на час отримання показань від свідка вже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального правопорушення, а не щодо здійснення злочину ОСОБА_8 (т.6 а.п.87)

Під час досудового розслідування ОСОБА_8 висловлював свою версію подій ДТП, відповідно до якої він не порушував Правила дорожнього руху і саме з метою перевірки достовірності запропонованої ним версії подій, слідчий проводив за його участю слідчий експеримент. Під час проведення вказаної слідчої дії відсутні будь-які дані про те, що відносно ОСОБА_8 були вчинені будь-які дії, якими б були порушені його права, зокрема, відсутні відомості того, що вказаною слідчою дією встановлювалась доведеність вини особи або що у органу досудового розслідування були достатні дані вважати, що надалі ОСОБА_8 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.

Тільки після отримання висновків автотехнічних експертиз, відповідно до яких було встановлено наявність порушень Правил дорожнього руху саме ОСОБА_8 , йому було оголошено про підозру, а надані ним як свідком покази не були покладені в основу обвинувального вироку, лише ті покази, які він надав як обвинувачений безпосередньо в судовому засіданні та письмові докази.

Відповідно до вимог ст.86 КПК України протокол слідчого експерименту є допустимим доказом. Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09.06 2016 року №5-360кс15, і вона не суперечить, а навпаки підтверджує висновок суду першої інстанції про відсутність порушень закону під час проведення слідчого експерименту.

З цих підстав твердження захисника про те, що висновок автотехнічної експертизи від 10.12.2013 року №3762 є недопустимим доказом через те, що такий висновок зроблено на підставі даних, отриманих під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 як свідка, слід визнати безпідставними.

Неспроможними є доводи захисника і про те, що слідчий експеримент 23.11.2013 року було проведено за відсутності захисника, оскільки це не суперечить вимогам ст.ст.45, 48, 49, 52 КПК України та не передбачає обов`язкової участі захисника у проведенні вказаної слідчої дії.

Іншими доводами про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту, апеляційна скарга сторони захисту невмотивована.

Є необґрунтованими доводи апелянта про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи №175/к від 30.08.2013 року через відсутність у матеріалах провадження документів, на які посилається експерт у висновку, оскільки доказом у кримінальному провадженні є саме висновок експерта, а не документи, які використовувались експертом при проведенні експертизи.

Під час надання стороною обвинувачення доступу до матеріалів досудового розслідування стороні захисту, жодних зауважень щодо обсягу зібраних та отриманих доказів не надходило. (т.6.а.п.103)

Як убачається з матеріалів справи, при ознайомленні матеріалами досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України, в тому числі з даними судово- медичної експертизи, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичних документів, за результатами дослідження яких експертом було сформовано висновки. При цьому в ході судового розгляду ні захисник ОСОБА_7 , ні обвинувачений ОСОБА_8 не оспорювали вказаний висновок судово-медичної експертизи та не заявляли клопотання про допит експерта та призначення додаткової судово-медичної експертизи.
Про ненадання на ознайомлення медичних документів захисник вказує лише в апеляційній скарзі.
З огляду на викладене, аргументи захисника в апеляційній скарзі про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи №175/к від 30.08.2013 року через не відкриття на стадії виконання ст.290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними, оскільки вони суперечать як вимогам ст.ст.87, 290 КПК України, так і правовим висновкам Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 754/14281/17, які є обов`язковими для застосування судами першої та апеляційної інстанцій.

Надуманими є твердження захисника про те, що потерпілий ОСОБА_9 протягом судового розгляду змінював свої показання і це підтверджено змістом висновку автотехнічної експертизи №1/59 від 30.07.2015 року, оскільки показання потерпілого щодо його версії про відсутність можливості своєчасно запобігти зіткненню з транспортним засобом «Рено Кенго» під керування водія ОСОБА_8 були однозначними і незмінними. У висновку цієї експертизи було лише заначено про наявність вагомих протиріч між поясненнями обох учасників дорожнього руху (потерпілого та обвинуваченого) і вказано, що такі протиріччя мають бути усунені шляхом комплексної оцінки всіх матеріалів справи.

Суд першої інстанції дав належну оцінку висновкам цієї автотехнічної експертизи щодо версій обставин події обох учасників ДТП, оскільки відповідно до вказаного висновку підтверджено дійсність версії обставин подій потерпілого ОСОБА_9 , який не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем обвинуваченого ОСОБА_8 через допущення тим грубих порушень Правил дорожнього руху і встановлене узгоджується з іншими доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події, висновками автотехнічної експертизи №3762 від 10.12.2013 року про те, що згідно версії водія ОСОБА_9 , водій автомобіля Рено Кенго ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 9.2. (а, б) та 10.2 Правил дорожнього руху України. У дорожній ситуації, що склалася, водій автомобіля Рено Кенго ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти даній ДТП шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України. (т.4 а.с.32-37, т.6 а.с. 135-138)
Перевіркою матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про однобічність, неповноту, необ`єктивність чи упередженість дослідження органом досудового розслідування та судом обставин, що могли мати значення для кримінального провадження. Як убачається з матеріалів справи, органом досудового розслідування та судом були встановлені та досліджені всі обставини, які мають істотне значення для висновків суду, перевірена позиції захисту обвинуваченого шляхом допиту потерпілого, дослідження висновків судово-медичної та автотехнічних експертиз, яким дано належну оцінку у вироку.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, які могли перешкодити суду всебічно й повно розглянути справу або вплинути на його висновки щодо винності ОСОБА_8 , під час апеляційного розгляду не виявлено.

На думку колегії суддів, при призначенні покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про його особу, шо він за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, сімейний та матеріальний стан обвинуваченого, невідшкодування завданої злочином шкоди.
Врахувавши ці конкретні обставини, дані про особу винного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що достатнім для виправлення ОСОБА_8 буде покарання в найнижчих межах санкції ч.1 ст.286 КК України.
Таке покарання за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не може вважатися явно суворим для досягнення мети покарання.

Доводи захисника про те, що судом неправильно звільнено ОСОБА_8 від покарання на підставі ст.49 КК України, не грунтуються на законі.

Згідно із п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Відповідно до ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули такі строки: 3 роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі.

Частиною 5 ст.74 КК України встановлено, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.

Згідно висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у справі № 760/18016/15-к від 09.04.2019 року, виходячи з положень п.1 ч.2 ст.284, ч.3 ст.285, ч.4 ст.286, ч.3 ст.288 КПК України, якщо під час судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й, у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. У разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України може звільнити від нього засудженого.

Під час судового розгляду сторона захисту наполягала на виправданні обвинуваченого ОСОБА_8 через недоведеність його вини, при цьому клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження сторона захисту не заявляла, а тому у суду не було підстав для його звільнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду сторона захисту не заявляла клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, а наполягала на його виправданні через недоведеність його вини та закриття провадження у справі.

Тому на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України суд першої інстанції обгрунтовано звільнив ОСОБА_8 від призначеного за ч.1 ст. 286 КК України основного та додаткового покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Тому, зважаючи на доводи сторони захисту та заявлені вимоги, апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4