06.08.2020
Справа № 642/768/20
Провадження № 1-кп/642/450/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,захисника ОСОБА_4 ,обвинуваченого ОСОБА_5 , перекладача ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 186 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
У провадження Ленінського районного суду м. Харкова перебуває вказане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 186 КК України.

Термін продовженого строку дії запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою спливає 14.08.2020 року.

Відповідно до ст. 331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Прокурор заявив про доцільність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_7 поклалися на розсуд суду.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти клопотання прокурора, захисник просив суд змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі. Обвинувачений в тому числі посилався на те, що він бажає відшкодуватишкоду потерпілим, олнак не має такої можливості оскільки знаходиться під вартою.

Суд, вислухавши учасників процесу, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжити злочину діяльність.

Суд враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжкого кримінального правопорушення, є громадянином Вірменії, неодружений, офіційно не працевлаштований, не має місця реєстрації та постійного місця проживання, раніше, в силу ст. 89 КК України, не судимий, а також, що ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

У суду відсутні об`єктивні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Відповідно до положень ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обгрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.

Враховуючи те, що з дня надходження до суду обвинувального акту судове провадження не завершене, тяжкість покарання, що може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, характер та обставини інкриміновано злочину, суд приходить до переконання, що наведені обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд зазначає про продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Крім того, суд враховує, що обвинувачений обвинувачуються у вчиненні в тому числі тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі до шести років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Посилання обвинуваченого на бажання працевлаштуватися з метою відшкодування матеріальної шкоди потерпілим не може бути визнана судом як беззаперечна підстава для зміни запобіжного заходу.

Встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою, продовживши строк застосованого запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою до 03 жовтня 2020 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 182-183, 194, 331, 369, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
Міру запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін - у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», продовживши строк цього запобіжного заходу до 03 жовтня 2020 року.

Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк, але з моменту вручення йому ухвали суду.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя ОСОБА_1