ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1031/20 Справа № 182/8762/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 24 вересня 1996 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 11 вересня 2000 року, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 24 вересня 1996 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 11 вересня 2000 року.
Як встановлено судом, засуджений ОСОБА_7 звернувся із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 24 вересня 1996 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 11 вересня 2000 року, в обґрунтування якої посилався на те, що 24 вересня 1996 року вироком Дніпропетровського обласного суду його було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України в редакції 1960 року, та засуджено до смертної кари. 24 грудня 1996 року вказаний вирок набрав законної сили. Судовий розгляд справи було проведено та постановлено вирок колегією суддів Дніпропетровського обласного суду у складі головуючого судді ОСОБА_8 , судді ОСОБА_9 , народних засідателів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

11 вересня 2000 року судова колегія Дніпропетровського обласного суду у складі головуючого судді ОСОБА_9 , судді ОСОБА_13 , народних засідателів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 змінили покарання зі смертної кари на довічне ув`язнення.

Засуджений вказує у своїй заяві, що вищезазначені вирок та ухвала були винесені незаконним складом суду, оскільки народні засідателі не складали присяги, в особовій справі судді ОСОБА_17 відсутній бланк присяги судді, а суддя ОСОБА_9 складала присягу лише 25 квітня 1990 року і на час винесення вироку присяга втратила свою чинність.

Відсутність присяги в особових справах суддів на думку засудженого свідчить про те, що судді присягу не складали, а тому не мали права ухвалювати вирок іменем України.

Також засуджений зазначає, що 11 вересня 2000 року Дніпропетровський обласний суд таємно без участі адвоката та без його участі незаконно вніс зміни до вироку в частині призначеного покарання, тоді як мав переглянути вирок згідно Закону. Головуючий суддя ОСОБА_9 станом на час ухвалення вказаного судового рішення так і не склала присяги, а тому не мала права виносити іменем України будь-яке рішення.

17 липня 2019 року до суду надійшло доповнення до заяви засудженого ОСОБА_7 , в якому зазначено, що 24 грудня 1996 року Верховний Суд України розглянув його касаційну скаргу щодо вироку від 24 вересня 1996 року, при цьому розгляд скарги відбувся без його участі та участі захисника. Вказане, на думку засудженого, є істотним порушенням КПК України, яке суттєво вплинуло на правильність вироку, оскільки прокурор, який брав участь у розгляді касаційної скарги, мав перевагу щодо присутності на розгляді справи та вплив на думку суддів. Просить врахувати вказану обставину як нововиявлену.

Тобто, основними підставами для перегляду вироку суду за нововиявленим обставинами, на думку засудженого, є відсутність в особових справах суддів, які ухвалювали судові рішення щодо ОСОБА_7 , присяги судді України, не складання присяги Україні народними засідателями, які були у складі суду, а також розгляд касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 без його участі та без участі його захисника.

Так, вироком Дніпропетровського обласного суду від 24 вересня 1996 року, ухваленого колегією суддів у складі головуючого судді ОСОБА_8 , судді ОСОБА_9 , народних засідателів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 17, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 142, п. п. «а», «г», «є» ст.93, ч. 3 ст. 222, ч. 1 ст. 42 КК України до виключної міри покарання у вигляді смертної кари з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 грудня 1996 року вирок стосовно ОСОБА_7 змінено, виключено з вироку кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ст. ст. 17 ч. 1, 142 ч. 2 КК України та ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 142 ч. 3, 93 п. п. «а, г, е», 222 ч. 2 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією майна.

Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 11 вересня 2000 року, ухваленого колегією суддів у складі головуючого судді ОСОБА_9 , судді ОСОБА_13 , народних засідателів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 , покарання засудженому ОСОБА_7 замінено на довічне позбавлення волі.

Згідно з листом начальника Територіального управління ДСА в Дніпропетровській області від 02 жовтня 2018 року Державну судову адміністрацію створено згідно п. 15 ст. 106 Конституції України, ст. 125 Закону України «Про судоустрій України» та Указу Президента України від 29 серпня 2002 року як спеціальний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом із передачею актом прийому-передачі документів кадрового діловодства управлінням юстиції в Дніпропетровській області. Згідно переданих архівних справ, а саме архівної справи судді ОСОБА_17 , в справі відсутній бланк присяги судді; згідно особової справи судді ОСОБА_9 бланк присяги судді підписаний 25 квітня 1990 року. Інформацією щодо складання присяги народними засідателями ТУ ДСА в Дніпропетровській області не володіє.

Як вбачається із наданого листа, суддя ОСОБА_9 прийняла присягу судді 25 квітня 1990 року, стосовно судді ОСОБА_17 не вказано, що суддя ОСОБА_17 не приймав присягу судді, а лише констатується відсутність бланку присяги в його особовій справі.

Щодо народних засідателей, то суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Прийняття присяги народними засідателями регулювалося Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 грудня 1989 року №8527-ХІ Про присягу суддів і народних засідателів судів Української РСР. Вказаний Указ втратив чинність 02 лютого 1994 року. Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_7 та його захисника про відсутність повноважень у народних засідателів під час ухвалення вироку та ухвали суду в зв`язку з не складанням останніми присяги на думку суду першої інстанції є безпідставними.

Відтак, суд дійшов висновку, що вирок та ухвалу стосовно засудженого ОСОБА_7 ухвалено законним складом суду, а доводи засудженого з посиланням на вищевказані обставини як на нововиявлені є безпідставними.

Розгляд Верховним Судом України 24 грудня 1996 року касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 щодо вироку від 24 вересня 1996 року без його участі та участі захисника також на думку суду не являється нововиявленою обставиною в розумінні положень ч. 2 ст. 459 КПК України, тому доводи засудженого в даній частині заяви було визнано судом безпідставними.

Отже, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 24 вересня 1996 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 11 вересня 2000 року, суд дійшов висновку, що у клопотанні та в поясненнях ОСОБА_7 не наведено посилань з обґрунтуванням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, вичерпний перелік яких наведено ч. 2 ст. 459 КПК України та на підставі яких здійснюється кримінальне провадження за нововиявленими обставинами.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Мотивуючи свою апеляційну скаргу засуджений зазначає, що вирок від 24 вересня 1996 року та ухвала від 11 вересня 2000 року були винесені незаконним складом суду, оскільки як вбачається зі змісту повідомлення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровської області судді ОСОБА_17 та судді ОСОБА_9 , які виносили вказані процесуальні документи взагалі не приймали присягу судді, а відтак не мали ніякого законного права судити та виносити засудженому будь-яке рішення, вказане на думку засудженого є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства України та підставою для скасування оскаржуваного рішення із призначенням нового розгляду відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України, якою передбачено, що якщо судове рішення ухвалено незаконним складом суду, то воно у будь-якому разі підлягає скасуванню.
Вирок від 24 вересня 1996 року та ухвала від 11 вересня 2000 року на думку засудженого були ухвалені незаконним складом суду, судом який не склав присяги, а тому є підставою для скасування відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України.
Також, в своїй скарзі засуджений не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутність бланку присяги в особовій справі судді не свідчить про нескладання суддею такої присяги і зазначає, що присяга судді це основний і головний документ в особовій справі судді, і якщо він у справі відсутній, то це на думку засудженого пояснюється лише тим, що присяга суддею складана не була.
Окрім цього, ОСОБА_7 зазначає в скарзі, що суддя ОСОБА_9 прийняла присягу судді 25 квітня 1990 року і ця присяга втратила свою чинності на час ухвалення вироку від 24 вересня 1996 року, так як 15 лютого 1992 року було прийнято Закон України Про статус суддів і ст. 10 вказаного Закону було встановлено новий текст присяги судді, яку суддя ОСОБА_9 не приймала.
Все це на думку засудженого є підставами для перегляду судових рішень відносно нього за нововиявленими обставинами.
Поміж іншого, в своїй скарзі засуджений зазначає, що колегія Апостолівського районного суду Дніпропетровської області, яка розглядала його клопотання щодо перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами була упереджена, про що свідчить відмова колегії суддів у задоволенні клопотання ОСОБА_7 щодо його безпосередньої участі у судовому засіданні.
Позиції учасників судового провадження.
Засуджений в судовому засіданні в режимі відеоконференції свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Прокурор проти задоволення апеляційної скарги засудженого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників кримінального провадження, їх виступи у судових дебатах, обговоривши наведені в апеляційній скарзі засудженого доводи, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість та надуманість, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вимоги вищевказаної норми кримінального процесуального законодавства України судом першої інстанції, на думку колегії суддів було дотримано в повному обсязі, підстав для скасування або зміни судового рішення, передбачених положеннями ст. ст. 409 - 413 КПК України, колегією суддів не встановлено.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 467 КПК України встановлено, що суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами без задоволення. При ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Закон містить вичерпний перелік обставин, які визнаються нововиявленими. Відповідно до ч. 2 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Згідно з ч. 2 ст. 462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються, зокрема: обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що обов`язковою умовою розгляду справи за нововиявленими обставинами є те, що обставини, які наводяться, як підстава для поновлення справи, повинні бути абсолютно новими, раніше невідомими слідчим органам і суду, такими, що у матеріалах справи не висвітлені і потребують окремого дослідження.

Нововиявлені обставини - це встановлені розслідуванням або вироком суду, що набрав законної сили, викладені у заяві учасників судового провадження юридичні факти, які знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмету доказування у кримінальній справі та спростовують їх через попередню невідомість та істотність висновків, що містяться у вироку, ухвалі, як такі, що не відповідають об`єктивній дійсності. Нововиявлені обставини характеризуються такими ознаками, як їх невідомість суду з причин, від нього незалежних; їх істотне значення для провадження; їх наявність в об`єктивній дійсності до ухвалення вироку; неможливість урахування під час провадження у справі та ухвалення вироку в зв`язку з їх невідомістю судові; їх відкриття тільки після вступу вироку у законну силу. Тобто, необхідно наявність двох умов для визнання обставини нововиявленою, це обставини, які об`єктивно існували на момент вирішення кримінального провадження та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі.

За змістом наведених вище норм процесуального закону роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для даної конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення.

Однак, суд не уповноважений збирати докази існування нововиявлених обставин, в тому числі шляхом переоцінки вже досліджених доказів, лише на підставі припущення сторони кримінального провадження про існування таких обставин та доказів, що їх підтверджують.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , вбачається, що основними підставами для перегляду вироку суду за нововиявленим обставинами є відсутність в особових справах суддів, які ухвалювали судові рішення щодо ОСОБА_7 , присяги судді України, не складання присяги Україні народними засідателями, які були у складі суду, а також розгляд касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 без його участі та без участі його захисника.

Апелянт посилається на лист Територіального управління ДСА в Дніпропетровській області від 02 жовтня 2018 року як на доказ того, що вирок та ухвала, що були ухвалені стосовно нього, були ухвалені неповноважним складом суду. Проте, як вбачається із наданого листа, суддя ОСОБА_9 прийняла присягу судді 25 квітня 1990 року, стосовно судді ОСОБА_17 не вказано, що суддя ОСОБА_17 не приймав присягу судді, а лише констатується відсутність бланку присяги в його особовій справі, тобто докази щодо не складання присяги суддею ОСОБА_17 засудженим ОСОБА_7 ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції надано не було, а відповідно до вище проаналізованих вимог КПК України суд при вирішенні питання щодо перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами самостійно не збирає докази.

Статтею 10 Закону України Про статус суддів від 15 лютого 1992 року, який набрав чинності з 10 лютого 1993 року, передбачено, що вперше обраний суддя в урочистій обстановці приймає присягу. Вказаною нормою не передбачено повторної присяги суддів, які її прийняли до прийняття вказаного закону.

Відповідно до п. 12 перехідних положень Конституції України від 28 червня 1996 року судді всіх судів України, обрані чи призначені до дня набуття чинності Конституцією, продовжують здійснювати свої повноваження згідно з чинним законодавством до закінчення строку, на який вони обрані чи призначені.

Таким чином, на дату ухвалення вироку суддя ОСОБА_19 є такою, що прийняла присягу, а тому оскаржувана засудженим ухвала суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованою, законною і відповідно правильною.

Розгляд Верховним Судом України 24 грудня 1996 року касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 щодо вироку від 24 вересня 1996 року без його участі та участі захисника також не являється ново виявленою обставиною в розумінні положень ч. 2 ст. 459 КПК України, тому доводи засудженого в даній частині заяви також є безпідставними.

Статтею 8 КПК України встановлено принцип верховенства права, відповідно до якого кримінальне провадження здійснюється з додержанням зазначеного принципу, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими соціальними цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що вирок та ухвалу стосовно засудженого ОСОБА_7 ухвалено законним складом суду, а доводи засудженого з посиланням на вищевказані обставини як на нововиявлені є безпідставними, більш того, обставини, на які посилається засуджений, по своїй суті не є нововиявленими відповідно до ч. 2 ст. 459 КПК України, а сама заява була направлена фактично на перегляд вироку без належним на то обґрунтувань та наведення доказів.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 24 вересня 1996 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 11 вересня 2000 року- залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4