У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року
м. Київ

Справа №753/6731/19
Провадження №51-261ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 Кримінального кодексу України (далі- КК України) та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року стосовно нього без зміни.
Як установлено судами, 18 березня 2019 року, приблизно о 15:00, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Привокзальна, 3, побачив ОСОБА_5 , який мав при собі власний мобільний телефон. В цей момент у ОСОБА_4 раптово виник злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, реалізуючи який ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, впевнившись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає підійшов до ОСОБА_5 , та, поваливши останнього на землю, вихопив з його внутрішньої лівої кишені куртки мобільний телефон: «Doogee x9 pro (Black)», imei №1: НОМЕР_1 imei №2: НОМЕР_2 , вартість якого становить 912 гривень 33 копійки, завдавши йому шкоди на вказану суму.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засудженим викладено вимогу про зміну вказаного судового рішення та звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке є явно несправедливим через його суворість, а також повернення застави, яка була звернена в дохід держави відповідно до вимог ч.8 ст.182 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
На обґрунтування своїх доводів щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке є явно несправедливим через його суворість, ОСОБА_4 посилається на те, що судами:
не враховано повне визнання ОСОБА_4 своєї вини, його щирого каяття, активну участь у розкритті злочину, добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілому та примирення з ним.
не застосовано положення статей 69, 75, 76 КК України;
висновки судів про те, що засуджений неодноразово не з`являвся без поважних причин на судовий розгляд не відповідають дійсності та не можуть бути враховані при призначенні йому покарання;

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого про те, що суди при призначенні покарання засудженому в повній мірі не врахували його щире каяття, визнання вини, активну участь у розкритті злочину, добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілому та примирення з ним, є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншим особам.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Судами при призначенні покарання ОСОБА_4 повною мірою враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинута добровільне відшкодування завданої шкоди, а також не встановлено обставин, що обтяжують покарання.
Крім цього, судами враховано відомості про особу винного, який будучи раніше неодноразово судимим належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість, вчинив новий умисний корисливий злочин, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання.
Що стосується доводів засудженого про необґрунтоване твердження судів щодо його неявки без поважних причин на судовий розгляд та порушення покладених на нього процесуальних обов`язків, то вони є неспроможними.
Неявка засудженого в судове засідання без поважних причин підтверджується ухвалою суду від 03 жовтня 2019 року, про застосування до ОСОБА_4 примусового приводу.
Як зазначив апеляційний суд, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував також і поведінку ОСОБА_4 , який неодноразово під час розгляду кримінального провадження своїх процесуальних обов`язків обвинуваченого належним чином не виконував, за викликами до суду неодноразово не з`являвся без поважних причин, що дозволило суду дійти висновку про відсутність у ОСОБА_4 бажання критично ставитися до своєї поведінки та робити належні висновки, тому суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування при призначенні покарання положень статей 69, 75, 76 КК України, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Вимоги засудженого ОСОБА_4 у касаційній скарзі про застосування до нього положень статей 69, 75, 76 КК України не підлягають задоволенню, оскільки обставини, на які він посилається, повністю враховані судами при призначенні йому мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.186 КК України, а тому підстави для застосування вказаних статей КК України відсутні.
Таким чином, призначене засудженому покарання, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості.
Що стосується вимоги засудженого про повернення застави у розмірі 38 420 грн, яка була звернена в дохід держави, то вона є безпідставною.
Так, відповідно до вимог ч.8 ст.182 КПК України у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
Водночас суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що у зв`язку з невиконанням засудженим ОСОБА_4 процесуальних обов`язків, зокрема з`являтися за першою вимогою суду, внесена застава у вказаному розмірі підлягає зверненню в дохід держави.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого, які аналогічні доводам його касаційної скарги та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворостіє безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3