ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-6/11Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/317/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - на ухвалу
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 07 серпня 2020 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 07 серпня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про приведення вироку апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2011 року у відповідність до норм КК України шляхом зміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі відповідно до ч.3 ст.74 КК України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_7 суд виходив з того, що оскільки засуджений по суті не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та касаційної інстанції щодо доведеності його вини, кваліфікації його дій та призначеним йому покаранням тому суд першої інстанції не вправі надавати оцінку доказам, на підставі яких було винесено вирок 18 березня 2011 року апеляційним судом Закарпатської області, який набрав законної сили, пройшов стадії апеляційного та касаційного оскарження, як і повторно досліджувати докази та надавати їм іншу оцінку, ніж та, яка була надана апеляційним судом раніше. Також суд виходив з того, що посилання засудженого ОСОБА_7 на можливість застосування до нього вимог ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання покарань та реалізації прав засуджених від 07.09.2016 року є безпідставними, оскільки він не є особою, щодо якої можуть бути застосовані вказані норми, так як він засуджений вироком апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2011 року, який набрав законної сили.

В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувану ухвалу та призначити новий судовий розгляд його клопотання про приведення вироку Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2020р. у відповідність до вимог ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання покарань та реалізації прав засуджених від 07.09.2016 року в суді першої інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції прийшовши до висновку, що по суті та змісту у своєму клопотанні засуджений не погоджуються з висновками суду апеляційної та касаційної інстанції щодо доведеності його вини, кваліфікації його дій та призначеного йому покарання, вийшов за межі своїх повноважень, оскільки відповідно до норм чинного законодавства України суд зобов`язаний розглянути клопотання лише в межах порушеного в такому клопотанні питання. Також вважає помилковим висновок суду про невідповідність його особам, щодо яких може бути застосований вказаний закону України, оскільки в який спосіб застосовується і на кого розповсюджується цей закон, визначено та викладено в роз`яснювальному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №223-106/0/4/17 від 20.01.2017 року, а саме осіб засуджених за скоєння злочинів визначених ст.ст.115 ч.2, 258 ч.3, 321 ч.1, 348, 379, 400, 404 ч.5, 442 ч.3 КК України, якщо такі особи є лише суб`єктами злочинів, в той же час такий Закон не застосовується до спеціальних суб`єктів злочинів (в значенні визначеному ст.18 КК України), до того хто безпосередньо скоїв вбивство. А тому він є особою, яка прямо підпадає під пряму дію вказаного закону. Також вважає абсурдним посилання суду, як на підставу відмови в клопотанні, засудження його вироком який набрав законної сили, оскільки його клопотання прямо стосується питань які розглядаються під час виконання вироків.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого і доводи його захисника які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів, та думку прокурора, який заперечив проти її задоволення і вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2011 року за п.п.1,4,6,12 ст.115, ч.3,4 ст.187, ч.3 ст.185, 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України від 08.12.2011 року вирок апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2011 року залишено без змін.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали та матеріалів справи, 02 липня 2020 року до суду першої інстанції надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну призначеного йому покарання на більш м`яке.

Вказане клопотання засуджений обґрунтовував тим, що Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання покарань та реалізації прав засуджених від 07.09.2016 року змінив правила призначення покарання, а саме доповнив ст.68 КК України новою частиною четвертою, згідно якої довічне позбавлення волі за готування до злочину і замах на скоєння злочину не застосовується.

Оскільки, ОСОБА_7 було засуджено за діяння, які не мали правової кваліфікації як готування чи замах на вчинення злочину, а були кваліфіковані як закінчений злочин, то висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до нього вказаного Закону є правильними.

Також, суд першої інстанції правильно вказав, що доводи клопотання засудженого про те, що його дії мали бути кваліфіковані лише за ч.4 ст.187 КК України, а не за п.п.1,4,6,12 ст.115, ч.3,4 ст.187, ч.3 ст.185 КК України, за якими його засуджено, не підлягають розгляду судом першої інстанції в порядку виконання вироку, оскільки обставини вчинення вказаних злочинів, їх доведеність та правова кваліфікація були предметом судового розгляду, в якому постановлено вирок, який набрав законної сили.

Доводи апеляційної скарги засудженого про необхідність врахування рекомендацій, що викладені в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2017 р. N 223-106/0/4-17 є неналежними, оскільки у вказаному листі роз`яснено деякі питання здійснення кримінального провадження в суді першої інстанції судом присяжних, а щодо змін у ст.68 КК України вказано, що:

"- одним із загальних правил призначення покарання за незакінчений злочин є незастосування довічного позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин, передбачений ч.2 ст.115, ч.3 ст.258, ч.3 ст.321-1, ст.348, ст.348-1, ст.379, ст.400, ч.5 ст.404, ч.3 ст.447 КК;

- винятком із загального правила, з огляду на закріплену у цій частині статті вказівку про обмеження її положень та з урахуванням санкцій наведених у ній статей Особливої частини КК, є вчинення готування та замах на злочин, передбачений ч.3 ст.110, ст.112, ч.2 ст.438, ч.2 ст.439, ч.1 ст.442, ст.443 КК України. За вчинення готування та замах на ці злочини покарання у виді довічного позбавлення волі може бути призначене.

Разом з тим слід зазначити, що зміни до ст.68 КК України стосуються змін до загальних засад призначення покарання, сприяють його максимальній індивідуалізації, що передбачає персоніфікацію кримінальної відповідальності: вона настає лише щодо конкретної особи, яка вчинила злочин (статті 2, 18, 50 КК України), та не стосується порядку здійснення кримінального провадження, зокрема передбаченого главою 30 КПК України такого особливого порядку провадження у суді першої інстанції, як провадження у суді присяжних.

Системний аналіз положень чинного законодавства з огляду на вжите у ч.3 ст.31 КПК України формулювання "щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі", зважаючи, що таке покарання у санкціях статей Особливої частини КК України не є безальтернативним, а також те, що наведене формулювання містить вказівку на злочин, за вчинення якого передбачено таке покарання, а не вказівку на можливість його призначення вироком суду, свідчить, що право на суд присяжних зберігається у обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні відповідного злочину, незалежно від його суб`єктивних характеристик (особа, що вчинила злочин, у віці до 18 років або понад 65 років, або жінка в стані вагітності тощо) чи стадії вчиненого злочину (готування до злочину, замах на злочин чи закінчений злочин).
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо виконання рекомендацій листа ВССУ суперечать його точному змісту.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до переконання, що доводи засудженого про незаконність і необґрунтованість ухвали Чортківського районного суду від 13 вересня 2019 року є безпідставними, а тому його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі наведенного та керуючись ст.ст. 404-419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 07 серпня 2020 року без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді