Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/636/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000500 від 21 січня 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хмельове Маловисківського району Кіровоградської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина, 2009 року народження, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-15 березня 2005 року Новомиргородським районним судом Кіровоградської області за ч.1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст..75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;

-08 вересня 2005 року Новомиргородським районним судом Кіровоградської області за ч.2 ст.309 КК України, із застосуванням ст..71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць;

-19 серпня 2010 року Маловисківським районним судом Кіровоградської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст..75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

-17 грудня 2012 року Маловисківським районним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією майна. 08 серпня 2017 року ОСОБА_8 звільнено по відбуттю строку покарання,

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Ухвалено про стягнення з ОСОБА_8 на користь держави 715 грн. процесуальних витрат за проведення судової товарознавчої експертизи.
Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК на ч.2 ст.190 КК України та призначити мінімальне покарання, передбаченого санкцією даної статті, вказуючи на необ`єктивність досудового розслідування, невідповідність висновків суду фактичним обставинам цієї справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема зазначає про те, що неправдиві показання потерпілого ОСОБА_10 про викрадення у нього мобільного телефону, не відповідають дійсності і спростовуються його та показанням свідка ОСОБА_11 про те, що вони разом відпочивали у кафе та вживали алкогольні напої, що може бути підтверджено записами з камер відеоспостереження та роздруківками оператора мобільного зв`язку МТС, які суд, не зважаючи на його клопотання, не витребував та в судовому засіданні не дослідив.

Обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, що потерпілий ОСОБА_10 сам віддав йому свій мобільний телефон, а висновки суду про наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

ОСОБА_8 вважає, що його протиправні дії слід було кваліфікувати за ч.2 ст. 190 КК України, як заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 шляхом шахрайства, а не грабежу, зазначає, що свою вину у повторному шахрайстві визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 також просить змінити вирок суду, перекваліфікувати дії її підзахисного з ч.2 ст. 186 на ч.2 ст. 190 КК України та призначити мінімальне покарання, передбаченого санкцію даної статті, вказуючи на те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у заволодінні майном потерпілого ОСОБА_10 шляхом грабежу не відповідають фактичним обставинам цієї справи, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, суперечать показанням обвинуваченого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , про те, що ОСОБА_8 взяв у ОСОБА_10 мобільний телефон для того щоб зателефонувати і заволодів майном потерпілого шляхом його обману, без застосування насильства,

Наведеним обставинам, суд на думку захисника, не дав належної та об`єктивної оцінки, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, призначення обвинуваченому ОСОБА_8 надто суворого та несправедливого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України та його особі.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , не оспорюючи юридичну кваліфікацію, фактичні обставини цієї справи та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_8 покарання, ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, не повністю дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України, а також роз`яснень, викладених у п.п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначив обвинуваченому ОСОБА_8 надто м`яке та несправедливе покарання, без врахування характеру, ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а також особи ОСОБА_8 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних, умисних, корисливих злочинів проти власності, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, продовжив злочинну діяльність.

Прокурор вважає, що призначення обвинуваченому мінімального покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, не відповідає вимогам ст. 65 КК України та положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», є надто м`яким, несправедливим і таким, що не відповідає принципам законності та індивідуалізації покарання.

Згідно з вироком, суд встановив, що 19 січня 2019 року приблизно с 17.20 год., ОСОБА_8 разом із невстановленою слідством особою, перебуваючи біля «Дендропарку», по вул.. Євгена Тельнова в м. Кропивницькому, зустріли раніше незнайомого їм ОСОБА_10 .
Реалізуючи злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння майном ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, підійшов до потерпілого ОСОБА_10 , який йшов йому на зустріч по тротуару біля «Дендропарку», розташованого по вул. Є. Тельнова в м. Кропивницький, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_10 , наніс йому два удари рукою в область обличчя та відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 марки «Sоnу Хреrіа ХА 1 Ultra Dual», з картою пам`яті марки «SаnDаsk SDХС Сагd», банківською карткою та перепусткою.
Після цього, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим у потерпілого ОСОБА_10 майном, розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 5677,66 гривень.
Заслухавши доповідь судді, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задоволенню не підлягають за таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Так, згідно диспозиції ч.2 ст.186 КК України, кримінальна відповідальність за вчинення даного кримінального правопорушення настає у разі відкритого викрадення чужого майна.( грабіж) поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку, зазначив про те, що послідовні показання потерпілого ОСОБА_10 , узгоджуються з наявними у справі письмовими доказами, а їх сукупність такою, що доводить спрямованість умислу ОСОБА_8 на відкрите заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 із застосуванням насильства.

Зокрема суд, на обґрунтування своїх висновків послався на дані:

- заяви ОСОБА_10 про те, що 19.01.2019 року близько 17:20 год. двоє раніше невідомих йому осіб, на автомобільній стоянці навпроти парку «Дендропарк» по вул.. Є.Тельнова в м. Кропивницький, заволоділи належним йому мобільним телефон «Sоnу Хреrіа ХА 1 Ultra Dual», з картою пам`яті, спричинивши матеральних збитків на суиу 9000 грн.(т.1 а.п.3);

- протоколу огляду місця події від 19 січня 2019 року з ілюстративним таблицями - відкритої ділянки місцевості, а саме території стоянки, яка розташована на відстані 5 метрів від паркану парку «Дендропарк» по вул.. Є.Тельнова в м. Кропивницький (т.1 а.п.11-12)

- протоколу пред`явлення особи для впізнання від 12 лютого 2019 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_10 у присутності понятих на 4 фото впізнав чоловіка під № 3, а саме ОСОБА_8 , який із застуванням фізичної сили заволодів його мобільним телефоном (т.1 а.п.21-24);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 12.02.2019 року з відеозаписом, згідно з яким потерпілий ОСОБА_10 розказав і показав, як і при яких обставинах ОСОБА_8 із застосуванням насильства, а саме нанесення ударів кулаками в обличчя заволодів його мобільним телефоном (т.1 а.п.25-28);

- протоколу огляду предмету - речового доказу від 12 лютого 2019 року - картонної коробки від мобільного телефону «Sоnу Хреrіа ХА 1 Ultra Dual» (т.1 а.п.31-33);

- довідки ПТ «Ломбард «Гроші Тут» від 28.01.2019 року за № 268/1 про те, що мобільний телефон «Sоnу Хреrіа ХА 1 Ultra Dual» який викрадений у ОСОБА_10 , 19 січня 2019 року о 18.53 год. був закладений ОСОБА_8 (т.1 а.п.41,43);

- протоколу огляду предмета від 12 лютого 2019 року - оптичного диску з відеозаписом з камер внутрішнього спостереження ломбарду «Гроші Тут», на якому зафіксовано, як особа зовні схожа на ОСОБА_8 разом з іншою особою, пред`являє касиру свій паспорт, отримує та підписує квитанцію (т.1 а.п.47-50);

- висновку судової товарознавчої експертизи № 170 від 19.02.2019 р. про те, що вартість викраденого у ОСОБА_10 мобільного телефону моделі «Sоnу Хреrіа ХА 1 Ultra Dual» придбаного 11.02.2018 р. становить приблизно 5360, 33 грн., а вартість карти пам`яті становить 317, 33 грн. ( т.1 а.п. 56-60);

- протоколу слідчого експерименту від 23.02.2019 р. з відеозаписом, під час проведення якого ОСОБА_8 розказав, що під час спільного розпиття спиртних напоїв ОСОБА_10 добровільно віддав йому свій мобільний телефон, яким він заволодів шахрайським способом ( т.1 а.п. 83-86)

Крім того, на спростування версії обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_10 , під впливом алкоголю сам віддав йому свій мобільний телефон та його захисника ОСОБА_7 про недопустимість ряду представлених стороною обвинувачення доказів, а саме: протоколів огляду місця події та слідчих експериментів, суд вказав, що потерпілий та обвинувачений раніше не знайомі, неприязних відносин між ними не було, а тому у ОСОБА_10 , який не має ніяких матеріальних претензій, підстав оговорювати обвинуваченого не має.
Також суд зазначив, що оскільки потерпілий ОСОБА_10 категорично заперечує факт спільного розпиття алкогольних напоїв разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , свідок ОСОБА_11 , під час його допиту в судовому засіданні не повідомляв про те, що здійснював телефонні дзвінки, то дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_12 про тимчасовий доступ до інформації операторів телекомунікацій абонентів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Щодо недопустимості доказів: протоколів огляду місця події, впізнання та слідчих експериментів за участі потерпілого та обвинуваченого, то суд наголосив, що неточності допущені слідчим при їх оформленні, не є достатньою підставою для визнання їх судом недопустимими, потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні прямо вказав на ОСОБА_8 як особу, яка вчинив щодо нього грабіж, а сам обвинувачений ОСОБА_8 також надав відповідні пояснення щодо обставин вчинення злочину, які були перевірені в ході судового розгляду.
При таких обставинах, суд у вироку констатував, що досудове розслідування у даній справі проведено слідчим у відповідності до вимог КПК України, з дотриманням права підозрюваного ОСОБА_8 на захист.
Також суд, мотивуючи своє рішення зазначив, що критично оцінює показання раніше судимого свідка ОСОБА_11 , який товаришує з обвинуваченим ОСОБА_8 , а його показання спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , як під час досудового розслідування, так і розгляду справи в суді, які за висновком суду є незмінними, послідовними і такими, що узгоджуються з наявними у справі письмовими доказами.
Крім того вказав, що не сприймає і вважає їх способом захисту ОСОБА_8 від пред`явленого обвинувачення, його доводи щодо тиску на нього з сторони працівників поліції, в результаті якого він змушений був себе оговорити про вчинення грабежу, оскільки ОСОБА_8 з відповідною заявою до прокуратури не звертався, хоча при бажанні мав право і таку можливість.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у відкритому викраденні у потерпілого ОСОБА_10 майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я, вчинене повторно, вважає їх правильними, такими, що відповідають фактичним обставинам цієї справи і ґрунтуються на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку.
Вирок суду першої інстанції достатньо умотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового засідання не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 про те, що обвинувачення та висновки суду не грунтуються на належних та допустимих доказах, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими і такими, що спростовуються оголошеними та дослідженими судом першої інстанції вищевказаними письмовими доказами, а також детальними, і як суд вважає правдивими показаннями потерпілого ОСОБА_10 про те, що 19.01.2019 року він був в стані алкогольного сп`яніння на автовокзалі №2. В кафе святкував та вживав спиртне. Пізніше йшов від товариша з «Дендропарку» до АС №2. До нього підійшли двоє чоловіків, один з яких вдарив його в обличчя і повалив у сніг. Після чого, з правої кишені штанів у нього витягнули і забрали мобільний телефон.
Крім того, потерпілий вказав, що першим ударив його ОСОБА_8 , інший чоловік був вищий на зріст, в результаті удару йому засвітило в очах, пішла з носу кров, він побіг до АС №2, хотів викликати поліцію. Факт вживання алкоголю разом з обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_11 заперечує, пояснив, що до цього вживав алкогольні напої разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ОСОБА_8 або ОСОБА_11 до останніх подій не знав.
Такі показання потерпілого ОСОБА_10 узгоджуються і з показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який по суті не оспорює, що був на місці злочину і заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 , який здав у ломбард і отримав за це кошти.

Колегія суддів, вважає безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про те, що дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати як шахрайство, вчинене повторно, а не як грабіж, як зазначеного в оскаржуваному вироку, виходячи з наступного.

Так, згідно диспозиції статті 190 КК України, шахрайство це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Предметом шахрайства є як чуже майно, так й право на нього. З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно.

Тобто при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього. При цьому, на відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а вилучення майна відбувалося відкрито, то склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як грабіж.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла однозначного висновку, що показання потерпілого ОСОБА_10 , як під час досудового розслідування, так і розгляду справи в суді, відображають повну картину фактичних обставин цієї справи, які з об`єктивністю свідчать про те, що саме ОСОБА_8 , який раніше судимий за розбій, зустрівши разом з іншою невстановленою слідством особою, у вечірній час, у безлюдному місці, біля «Дендропарку» ОСОБА_10 , який був на підпитку, вирішили його пограбувати.

У процесі реалізації злочинного, корисливого умислу, спрямованого на заволодіння майном ОСОБА_10 , ОСОБА_8 діючи умисно та цілеспрямовано, наніс ОСОБА_10 два удари рукою в обличчя, після чого заволодів його мобільним телефоном.
Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При таких, встановлених судом першої інстанції обставинах цієї справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що дії ОСОБА_8 обґрунтовано отримали юридичну кваліфікацію за ч.2 ст.186 КК України, грабіж поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Досліджуючи мотив злочинних дій, колегія суддів зазначає, що характер, спосіб заволодіння, у своїй сукупності з очевидністю вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, діяв умисно та цілеспрямовано, відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_10 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника про те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні грабежу є неправильними і такими, що не відповідають фактичним обставинами цієї справи, оскільки не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, констатуються стороною захисту формально, по суті спростовується змістом оскаржуваного вироку та матеріалами кримінального провадження.

Більш того, відмічає, що логіка або процесуальна позиція обвинуваченого та його захисника - адвоката ОСОБА_7 про те, що для визнання винуватим та засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст. 190 КК України доказів достатньо, а для ухвалення вироку та засудження ОСОБА_8 за грабеж ні - є абсурдною, а тому достатніх та обґрунтованих підстав для зміни вироку та перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст. 186 на ч.2 ст. 190 КК України, колегія суддів не вбачає.

Також колегія суддів не вбачає підстав і для задоволення апеляційної скарги прокурора, оскільки суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та в повній мірі врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності, вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_8 , який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних, корисливих злочинів, останній раз за розбій, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, знов винив умисний, тяжкий корисливий злочин, не одружений, не працює, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставиною, яка пом`якшує обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд врахував, добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди.

Обставини, що обтяжують ОСОБА_8 покарання, судом не встановлені.

Крім того, суд, при призначенні ОСОБА_8 покарання, також врахував і висновок органу з питань пробації, про те, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі, становить суспільну небезпеку.

Згідно роз`яснень п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, тощо).

Положеннями ч. 2 ст. 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Враховуючи характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його особу, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_8 , як особа представляє суспільну небезпеку, а тому його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання.

Призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, хоча є і мінімальним, проте достатнім для його перевиховання та виправлення, в цілому відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та призначення ОСОБА_8 більш тяжкого покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 червня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000500 від 20 січня 2019 року стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, у той же строк з дня її вручення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4