Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
11 серпня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000248 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Осова Костопільського району Рівненської області, мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше не судимої, одруженої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 03 січня 2020 року ОСОБА_5 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі, процесуальних витрат на залучення екcпертів та скасовано арешт на автомобіль марки Volkswagen Transporter реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 08 листопада 2016 року близько 22.00 год, керуючи автомобілем Volkswagen Transporter реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Лесі Українки, що в с. Яполоть Костопільського району Рівненської області, зі сторони с. Корчів`я в напрямку с. Малий Стидин Костопільського району Рівненської області, в порушення вимог п. 2.3 підпункту б) та п. 12.3 Правил дорожнього руху проявила неуважність до дорожньої обстановки, негайно не вжила заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, і поблизу будинку № 21 допустила наїзд на ОСОБА_11 , який знаходився на проїзній частині.

У результаті ДТП ОСОБА_11 загинув на місці події.

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Виправдовуючи ОСОБА_5 в інкримінованому злочині, суд у вироку зазначив, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів, які б свідчили про порушення ОСОБА_5 п. 12.3 Правил дорожнього руху, як і доказів наявності причинного зв`язку між діями обвинуваченої та наслідками, що настали.

У поданих на вирок суду апеляційних скаргах:

Прокурор, покликаючись на безпідставне виправдання ОСОБА_5 , доводить, що досудовим розслідуванням, у відповідності до норм КПК України, зібрано достатньо доказів вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, які є належними і допустимими, у зв`язку з чим просить скасувати вирок, висновки якого не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, як незаконний, і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винною за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції, на її думку, безпідставно визнано недопустимим доказом протокол огляду транспортного засобу марки Volkswagen Transporter р.н. НОМЕР_1 , оскільки, беручи до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові № 640/6847/15-к від 16.10.2019 року, згода власника автомобіля на його огляд була, і будь-яких інших додаткових документів для вчинення такої дії не потрібно; не вірно викладено показання слідчого ОСОБА_12 з приводу проведення огляду автомобіля; не взято до уваги те, що свідок ОСОБА_13 , показання якого покладені в основу вироку, є чоловіком обвинуваченої, а, відтак, зацікавленою особою, як і залишено поза увагою показання свідка ОСОБА_14 - диспетчера в службі швидкої допомоги, яка зазначила, що, приймаючи виклик про ДТП, ОСОБА_5 повідомила їй про наїзд на людину, свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з аналогічних підстав, що призвело до вибірковості викладу судом доказів у виправдувальному вироку. Крім того, у вироку не надано жодної правової оцінки показанням експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які повністю підтвердили свої висновки щодо винуватості обвинуваченої в суді першої інстанції.

Доводить, що суд безпідставно покликався на правову позицію Верховного Суду України від 10.09.2016 року, оскільки у ній надається роз`яснення щодо обставин справи, які є відмінними від тих, що існують у даному кримінальному провадженні, визнавши недопустимим доказом протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 від 08.11.2017 року, проведенням якого передувало роз`яснення обвинуваченій права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_5 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин травмування пішохода і в такий (законний) спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права. Вказує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені дії на порушення прав чи свобод ОСОБА_5 або ж примушування її до визнання своєї вини в ДТП.

Потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , покликаючись на доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між порушенням нею вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху з виникненням ДТП і суспільно-небезпечними наслідками, що настали смерть особи, зазначають, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Вказують, що судом не допитано свідка зі сторони обвинувачення ОСОБА_20 , покази якого мають суттєве значення в даному провадженні, не надано правової оцінки показам експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 та залишено поза увагою показання ряду свідків, допитаних під час розгляду вказаного кримінального провадження, щодо причетності ОСОБА_5 до ДТП.

Доводять, що суд, якщо визнає доказ недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обгрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, які відсутні в оскаржуваному вироку, у зв`язку з чим судом передчасно та помилково визнано недопустимим доказом протокол огляду автомобіля Volkswagen Transporter реєстраційний номер НОМЕР_1 , як і протокол слідчого експерименту від 08.11.2017 року. Крім того, зазначають, що значна кількість судових засідань відбулися без їхньої участі, як потерпілих у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим потерпіла ОСОБА_8 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винною за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки, задовольнивши її цивільний позов в повному обсязі; потерпілий ОСОБА_9 просить скасувати вирок щодо ОСОБА_5 , як незаконний, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_21 на підтримання поданих апеляційних скарг, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 , підтримані обвинуваченою ОСОБА_5 щодо законності і обґрунтованості вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора і потерпілої ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_9 задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим, згідно норм матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом, відповідно до статті 94 КПК України.

Суд має розглянути питання, чи був процес справедливим в цілому, включаючи апеляційне провадження та спосіб отримання доказів (справа Салов проти України від 06.09.2005 року).

При ухваленні вироку суди повинні керуватися положеннями ст. 374 КПК України, що регулює питання змісту вироку.

Виклад виправдувального вироку підлягає тим же загальним вимогам, що і виклад обвинувального вироку. Мотивувальна частина виправдувального вироку повинна починатися з викладу обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним. Без цього не може бути зрозумілим подальший зміст, який являє собою критичну оцінку судом як самого обвинувачення, так і покладених в його основу доказів.

Далі викладаються обставини кримінального провадження, встановлені судом, і наводяться докази, що слугували підставою для виправдання обвинуваченого, із зазначенням мотивів того, чому суд відкидає докази, на яких було засновано обвинувачення.

Конкретних підстав для викладення спростування пред`явленого обвинувачення чинний КПК України не містить, однак в будь-якому випадку доцільно починати аналіз доказів з показань обвинуваченого.

Завершується мотивувальна частина висновком про наявність однієї з передбачених ст. 373 КПК України підстав для винесення виправдувального вироку: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Висновок суду повинен логічно випливати з попереднього викладу, проте сам виклад, аналіз доказів залежить від встановлених судом підстав виправдання обвинуваченого.

Суд повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК України, що вирішуються судом при постановленні вироку. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку, у якому не допускається застосування формулювань, які свідчать про припущення суду і викликають сумнів у достовірності доказів.

Однак, суд першої інстанції зазначених вимог закону належним чином не дотримався, оскільки при розгляді провадження та винесення виправдувального вироку допустив істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Із мотивувальної частини оскаржуваного виправдувального вироку вбачається, що його зміст не в повній мірі відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а резолютивна частина, на думку колегії суддів, містить суперечності, про що наголошує прокурор при апеляційному розгляді.

Структура мотивувальної частини виправдувального вироку регламентована п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК. При ухваленні виправдувального вироку бажано дотримуватися того порядку викладення, який указаний у наведеній нормі закону. Так, у мотивувальній частині цього судового рішення зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

У виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Як вбачається з вироку, суд навів показання обвинуваченої ОСОБА_5 , яка не визнала своєї вини, потерпілих, свідків, та визнав ряд доказів недопустимими, зокрема: протокол огляду транспортного засобу марки Volkswagen Transporter р.н. НОМЕР_1 , протокол слідчого експерименту із свідком ОСОБА_5 та похідний від нього доказ - висновок судової інженерно-транспортної експертизи № 3.1-916/17, згідно якого в діях ОСОБА_5 встановлено порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, та її дії, з технічної точки зору, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали. Також суд на виправдання обвинуваченої послався на висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі № 159/451/16-к, однак залишив поза увагою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові № 640/6847/15-к від 16.10.2019 року із подібних правовідносин, яка є домінуючою.

У даному кримінальному провадженні судом не врахована згода власника автомобіля на його огляд, оскільки автомобіль марки Volkswagen Transporter р.н. НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_3 від 29.05.2014 року, належить ОСОБА_13 .

При дослідженні вказаного документу судом питання щодо власності зазначеного автомобіля під сумнів учасниками процесу та судом не ставилося, достовірність документу, як власне, і належність права власності на автомобіль, ніким не оспорювалося.

В основу виправдувального вироку покладено показання власника автомобіля свідка - ОСОБА_13 чоловіка обвинуваченої ОСОБА_5 щодо надання згоди на проведення огляду автомобіля марки Volkswagen Transporter нібито не в день ДТП, а через день після події, внаслідок чого, на думку суду першої інстанції, істотно порушено права людини і основоположних свобод, а саме: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов, однак до таких показань слід відноситися критично, оскільки вказаний свідок, як член сім`ї обвинуваченої, є зацікавленою особою.

Також судом першої інстанції визнано недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_5 в процесуальному статусі свідка, яка в подальшому набула статусу підозрюваної та обвинуваченої в даному кримінальному провадженні.

Однак, при цьому судом не взято до уваги постанову Верховного Суду України від 09.06.2016р. в аналогічній справі № 5360кс15 щодо визнання допустимими/недопустимими відомостей про обставини дорожньо-транспортної пригоди, наданих під час проведення слідчого експерименту її учасником, як свідком, який надалі визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесене не щодо ОСОБА_5 , а за фактом скоєного кримінального правопорушення. Слідчий експеримент проводився слідчим з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_5 відомостей про обставини ДТП за її згодою та за участю запрошеного нею захисника. Перед початком слідчої дії ОСОБА_5 роз`яснено права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_5 була надана можливість висловити свою позицію щодо обставин ДТП і в такий спосіб (законний) вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

Із технічного носія інформації перебігу судового засідання від 10 грудня 2019 року слідує, що на задоволення клопотання сторони захисту допитано в суді першої інстанції експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які підтримали свої висновки безпосередньо в суді, однак їхні показання в оскаржуваному вироку не знайшли правової оцінки, і суд на порушення вимог закону не вказав, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, про що правомірно зазначається в апеляційних скаргах апелянтів.

Судом першої інстанції із покликанням на твердження плоди отруєного дерева не зазначено, як недопустимість доказу протоколу огляду автомобіля марки Volkswagen Transporter від 10.11.2016 року вплинула чи могла вплинути на недопустимість інших, на думку суду, похідних доказів в даному кримінальному провадженні, що також суперечить відповідним висновкам Верховного Суду, викладених в його постановах від 07.05.2019 року у справі № 153/109/17 та від 12.03.2019 року у справі № 664/506/16-к, де Касаційний кримінальний суд зазначив, що на визнання доказу недопустимим за правилом плодів отруєного дерева у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Однак, суд не тільки не обгрунтував застосування правила ч. 1 ст. 87 КПК України до протоколу огляду автомобіля марки Volkswagen Transporter від 10.11.2016 року, але й не зазначив у своєму рішенні, яка саме інформація, що містилася в цьому протоколі, зумовила призначення судової імунологічної експертизи, судової експертизи волосся, судової молекулярно-генетичної експертизи, комплексної судово-медичної і судової інженерно-транспортної експертизи та отримання стороною обвинувачення відповідних висновків експертів.

Отже, фактично суд не зазначив у мотивувальній частині вироку передбачені ст.ст. 91, 374 КПК України обставини, які мають значення для кримінального провадження.

Також, на думку колегії суддів, на чому наголошує і прокурор, резолютивна частина вироку містить певні суперечності, оскільки суд, виправдовуючи ОСОБА_5 , вказує, що визнає її невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а не в пред`явленому обвинуваченні, як цього вимагає закон.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені істотні порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження вищевказаних обставин кримінального провадження, оскільки з огляду на зміст мотивувальної частини вироку, ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції встановлені не були.

Враховуючи наведене, вирок суду не може вважатися законним та обґрунтованим, і підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції належить усунути вказані істотні порушення кримінального-процесуального закону, дати належну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам з точки зору їх допустимості і належності, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, і в залежності від встановленого, прийняти відповідне процесуальне рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 03 січня 2020 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Рівненського
апеляційного суду ОСОБА_1 . 13.08.2020 року