Справа №591/7186/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/596/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 591/7186/19 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого: останній раз вироком Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 06 листопада 2013 року за ст.71, ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців,

визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2020 року, в яких:

- прокурор порушує питання про скасування вироку суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості та постановлення свого вироку, яким визнати ОСОБА_8 та ОСОБА_7 винними за ч.3 ст.185 КК України та призначити кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

- обвинувачений ОСОБА_7 ставить питання про зміну вироку суду в частині призначеного покарання, призначивши йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі.

Даним вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнано винними у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст.185 КК України та їм призначено покарання:

- ОСОБА_8 з застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців,

- ОСОБА_7 з застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визначено рахувати з 04 листопада 2019 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Скасований арешт на майно ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , накладений ухвалою слідчого судді від 23 жовтня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі по 208,52 грн.

Знято арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 березня 2019 року.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком суду законної сили, але не більше, чим до 22 травня 2020 року.

За змістом доводів апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи обсяг встановленого вироком обвинувачення, кваліфікацію дій обвинувачених, вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання. На думку прокурора, суд, ухвалюючи вирок, помилково визнав пом`якшуючими покарання обвинуваченим обставини такі, як незначна вартість майна, його повернення, а також їх молодий вік.

Апелянт, при цьому зазначав, що потерпілий ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що він після дзвінка його матері ОСОБА_13 з приводу викрадення майна з її домоволодіння поїхав до найближчого пункту приймання металобрухту, де і забрав у обвинувачених своє майно.

Вважає, що молодий вік ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відноситься до критерію даних про особу та не є обставиною, що пом`якшує покарання, а також зазначає, що вартість викраденого майна була встановлена на підставі судової товарознавчої експертизи, тому вона за своєю природою є суб`єктивною і також не може бути врахована, як обставина, що пом`якшує покарання.

Крім того, апелянт вказує і на те, що при винесенні вироку залишено поза увагою суду те, що обвинувачені раніше неодноразово судимі за вчинення ряду злочинів, у тому числі, і за майнові, а також те, що на даний час в Ковпаківському районному суді м. Суми перебуває на розгляді обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України та відносно ОСОБА_7 за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.3 ст.185 КК України.

Таким чином, прокурор вважає, що жодна з обставин, визнаних судом, як пом`якшуюча покарання, не є достатніми для призначення покарання на підставі ст.69 КК України, тому обвинуваченим слід призначити покарання у межах санкції ч.3 ст.185 КК України.

За змістом доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 , не оскаржуючи обсяг встановленого вироком обвинувачення, кваліфікацію його дій, просить призначити йому більше м`яке покарання. Так, апелянт вважає не вмотивованим вирок суду в частині призначеного покарання, оскільки суд не в повній мірі врахував пом`якшуючі обставини, такі як, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та його стан здоров`я, а саме, наявність у нього тяжкого хронічного захворювання, а також те, що він перебуває на наркологічному обліку та проходить лікування замісною терапією у зв`язку з наркозалежністю та наявністю певних психічних розладів.

Враховуючи вищевикладене, а також незначну кількість викраденого майна, його повернення, відсутність цивільного позову, а також його негативний стан здоров`я, ОСОБА_7 просить змінити вирок суду в частині призначеного йому покарання та визначити його на підставі ст.20, 69 КК України у виді обмеження волі.

За вироком суду ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнані винними в тому, що 19 жовтня 2019 року близько 15-00 год. проникли на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , де також проникли до приміщення літньої кухні, звідки викрали алюмінієву каструлю об`ємом 40 л та вироби з металу вагою 3 кг 200 г, вартістю на загальну суму 452,80 грн., які належали ОСОБА_12 , після чого з місця вчинення злочину зникли, а викраденим розпорядились на свій розсуд, чим завдали потерпілому матеріальних збитків на вказану суму.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_11 на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення, думку ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду за встановлених у вироці обставин про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України ніким із учасників судового провадження не оспорюються, тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні лише в частині призначеного покарання, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Так, у ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при його розгляді та ухваленні вироку суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі.

Мотивуючі своє рішення про призначення обвинуваченим покарань, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував особи обвинувачених, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ними злочину, пом`якшуючі покарання обставини.

До пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обставин суд відніс незначну вартість викраденого майна, його повернення, а також їх молодий вік.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на доводи апеляційної скарги прокурора, що відповідно до ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Так, оскільки вартість викраденого майна була визначена на підставі судової товарознавчої експертизи і на основі оцінки суми матеріальної шкоди, спричиненої потерпілому викраденням майна, суд мав можливість визнати її незначною та з урахуванням того, що майно в короткий час було повернуто законному власнику, то й вважати такі обставини такими, що пом`якшують покарання.

Також і молодий вік ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд з власної ініціативи наділений повноваженнями визнати обставинами, що пом`якшують їх покарання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні щодо відсутності у даному випадку підстав для призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України, не заслуговують на увагу.

Разом з тим, не вважав суд пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинуваченими не в повній мірі визнані обставини, які доведені вказаними доказами, а сам злочин було розкрито не завдяки їх активній позиції, а завдяки оперативному втручанню потерпілого.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, тому також не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо його щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючих покарання обставин обвинувачених судом визнано не було.

Однак, дослідженням особи обвинуваченого ОСОБА_8 судом встановлено, що він є не судимою особою, не працює, за місцем проживання характеризується негативно.

Враховуючи викладене та негативні дані щодо особи ОСОБА_8 , зумовлені в тому числі інформацією про перебування на розгляді і іншої справи за його обвинуваченням, його майновий стан, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, суд вважав, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише з призначенням покарання у виді позбавлення волі.

Дослідженням особи обвинуваченого ОСОБА_7 судом встановлено, що він є судимою особою, не працює, за місцем проживання характеризується негативно.

При призначенні виду та міри покарання суд врахував особу обвинуваченого, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним злочину, пом`якшуючі покарання обставини та стан здоров`я обвинуваченого.

Враховуючи викладене та негативні дані щодо особи ОСОБА_7 , зумовлені в тому числі його попередніми судимостями та інформацією про перебування на розгляді і іншої справи за його обвинуваченням, його майновий стан, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише з призначенням покарання у виді позбавлення волі.

З вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції, визначаючи обвинуваченим необхідний вид покарання взяв до уваги їх негативні характеристики, існування на судовому розгляді іншої справи відносно даних осіб, тому визначив їм покарання найсуворішого виду.

Водночас, враховуючи наявність декількох пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ними злочину та відсутність обтяжуючих покарання обставин, на думку суду розмір покарання підлягає визначенню згідно з вимогами ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, зазначеної у відповідній санкції статті, оскільки зазначена в санкції міра покарання на думку суду в цій ситуації є занадто суворою.

Таким чином, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст.50,65 КК України та реалізуючи принцип законності, справедливості, індивідуалізації покарання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченим покарання України нижче від найнижчої межі, зазначеної у відповідній санкції статті, але у виді позбавлення волі.

Отже, підстав вважати, що призначені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, з застосуванням ст.69 КК України, у виді у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців та у виді позбавлення волі на строк 2 роки відповідно, не відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених за своїм розміром є несправедливими, про що порушується питання в апеляційній скарзі прокурора, немає, тому доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні є безпідставними.

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо призначення йому покарання із застосуванням ст.20, 69 КК України у виді обмеження волі, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими й апеляційну скаргу відхиляє з наступних міркувань.

Так, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи щодо мотивів можливості призначення йому більше м`якого покарання, ніж призначено судом, такі як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, то ці обставини не є підставою для зміни вироку суду першої інстанції, оскільки вони були предметом оцінки суду та не були визнані обставинами, що пом`якшують покарання, так як злочин було розкрито не завдяки його активній позиції, а завдяки оперативному втручанню потерпілого.

Крім того, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі також у зв`язку з тим, що він неодноразово засуджувався за вчинення умисних злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову вчинив злочин.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо призначення йому більш м`якого покарання, як обмежено осудній особі на підставі ст.20 КК України у зв`язку з його станом здоров`я, перебуванням на наркологічному обліку та проходженні лікування замісною терапією, виходячи з наступного.

Так, частиною 2 ст.20 КК України передбачено, що не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

З наявного у матеріалах даного кримінального провадження висновку судово-психіатричного експерта № 497 вбачається, що ОСОБА_7 не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру, на момент скоєння кримінального правопорушення не виявляв ознак будь-якого хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.м.к.п. 178-180 т.1).

Таким чином, підстави для застосування до ОСОБА_7 іншого виду покарання у зв`язку з його перебуванням на наркологічному обліку відсутні.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин та попередження вчиненню нових злочинів.

Колегія суддів приходить до переконання, що саме таке покарання, яке визначено судом першої інстанції, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, це покарання не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, вважати призначене ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України покарання підставі ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки надмірно суворим та несправедливим колегія суддів не вбачає підстав, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в апеляційній скарзі.

Будь-яких інших доводів, які б давали суду підстави для задоволення апеляційної скарги, обвинуваченим не наведено.

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо міри та виду покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , згідно з вимогами закону про кримінальну відповідальність, є обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2020 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 і обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою в той же строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,