КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 родовжено строк тримання його під вартою до 25.07.2020 року включно та продовжено визначену заставу, що становить 1 051 000 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває на розгляді кримінальне провадження № 0000439 від 10 квітня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 до 25 липня 2020 року включно, з продовженням визначеної йому застави, що становить 1 051 000 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2020 року та ухвалення нового рішення, яким змінити його підзахисному запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, а саме на домашній арешт в нічний час доби за адресою місця проживання останнього у АДРЕСА_1 .
В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК України та положень викладених у судових актах Європейського суду з прав людини, оскільки під час вирішення питання про продовження його підзахисному строку тримання під вартою, який є винятковим, найсуворішим видом запобіжного заходу, прокурором не наведено переконливих доводів щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які б слугували підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та обгрунтування своєї позиції щодо неможливості застосування інших заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього.
Також апелянт зазначає, що при продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції, всупереч вимог ст. 178 КПК України безпідставно не врахував відомості про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання в Україні в АДРЕСА_1 , у нього на утриманні перебувають троє неповнолітніх синів, за місцем проживання характеризується позитивно, жодних скарг та звернень від сусідів у с. Нова Дмитрівка стосовно його поведінки до Новодмитрівської сільської ради не надходило, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, від проведення процесуальних дій не ухилявся, згідно довідки ФОП ОСОБА_14 від 29 липня 2019 року № 01-29/07 ОСОБА_7 дійсно працював у вказаного підприємця на посаді менеджера з продажу з 31 березня 2013 року по 01 лютого 2018 року, а інкримінований йому злочин хоча і відноситься до особливо тяжких злочинів, однак не належить до категорії насильницьких злочинів, що свідчить про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Вказані фактичні дані, на переконання сторони захисту свідчать про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, утриманців, наявність позитивних характеризуючи даних.
Крім того, захисник вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи сторони захисту про наявність у обвинуваченого тяжкого проктологічного захворювання, яке потребує оперативного втручання, а тому, з огляду на поширення в Україні епідемії вірусу COVID 19 обвинувачений ОСОБА_7 перебуває у групі ризику, оскільки утримується в камері слідчого ізолятора разом з понад десятьма іншими особами.
На вказану апеляційну скаргу представник потерпілого - адвокат ОСОБА_15 подав свої заперечення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника обвинуваченогоОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , думку прокурора, який посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали контрольного провадження № 1-кп/761/588/2020 (справа № 761/3032/18), які надійшли з суду першої інстанції та апеляційні доводи, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_16 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Отже, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції виходив з того, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які на час розгляду справи не зменшилися та не змінилися, які полягають у високій ймовірності ухилятись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення з огляду на обставини обвинувачення та тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується останній, одне з яких є особливо тяжким злочином.

При цьому, суд врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема стан його здоров?я, відсутність місця реєстрації в м. Києві та Київській області, розмір заявлено цивільного позову ? 7 416 750 грн., відсутність даних, які б унеможливлювати подальше перебування під вартою ОСОБА_7 , ту обставину, що по справі не допитано жодного з учасників кримінального провадження, що у своїй сукупності підтверджує високий ризик ухилення від суду та з урахуванням встановлених обставин і відсутності обставин, які б свідчили про можливість застосування інших запобіжних заходів, у тому числі і домашнього арешту, на що вказувала сторона захисту, дійшов висновку, що запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою строком на 60 днів.

Крім того, з огляду на положення ч.4 ст. 182 КПК України та з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового, сімейного стану обвинуваченого, наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також тієї обставини, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків і не може бути завідомо непомірним для нього, суд визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 визначений йому запобіжний захід у виді застави, зменшивши її розмір до 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 1 051 000 грн.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, а саме у виді домашнього арешту, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_17 , оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 про те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не навів переконливих доводів про неможливість застосування до його підзахисного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час доби, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою на 60 днів, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За викладеним, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи. Апеляційні твердження захисникапро наявність у ОСОБА_7 постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків, колегія суддів вважає, що в цілому вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання останнього під вартою, а будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено і стороною захисту не доведено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Таким чином, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а тому відсутні підстави для її скасування та зміни обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на домашній арешт за місцем його проживання, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 родовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 25 липня 2020 року включно, з продовженням визначеної йому застави, що становить 1 051 000 грн. без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: __________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3