Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

3 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002054 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Сальково Гайворонського району Кіровоградської області, громадянина України, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , згідно з ст.89 КК України не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2020 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, безпідставно звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Внаслідок цього призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

При цьому зазначає, що суд не врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, що ОСОБА_7 заздалегідь готувався до вчинення злочину, про що свідчить вилучення під час його особистого обшуку предметів, за допомогою яких обвинувачений проник у житло потерпілої. Ці обставини, на переконання прокурора, вказують на суспільну небезпечність вчиненого та антисоціальну поведінку обвинуваченого, і в сукупності з даними про його особу не дають підстав вважати, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування покарання.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що 15 березня 2020 року близько 4 години 45 хвилин ОСОБА_7 з метою таємного викрадення чужого майна за допомогою заздалегідь підготовленого предмету по типу відмички відчинив двері квартири АДРЕСА_3 та проник до неї. Знаходячись у вказаній квартирі, ОСОБА_7 взяв майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме: футляр чорного кольору з написом Nautec no Limit з окулярами сірого кольору, футляр чорного кольору з написом Dolce & Gabbana з окулярами з написом Dolce & Gabbana,окуляри чорного кольору марки Cross, ікону із зображенням з металу сірого кольору, кишеньковий годинник, футляр зеленого кольору з монетою зі срібла, набір ложок у кількості 6 штук у дерев`яному футлярі коричневого кольору, коробку з ручкою з написом Swarovski, металеву статуетку жовтого кольору у вигляді лебедя, каблучку з металу жовтого кольору, а всього майно загальною вартістю 20 053 гривні 83 копійки. Після цього ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на вказану суму.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який працює, не одружений, вину у скоєному визнав повністю, те, що викрадені речі повернуто потерпілій, а також обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття і відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавленні волі на мінімальний строк, передбачений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.75 КК України, без достатніх підстав, звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 не судимий згідно з ст.89 КК України. Висновки суду про те, що він позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, не підтверджуються доказами, оскільки за місцем реєстрації обвинувачений не проживає, характеристика з місця проживання відсутня, а довідка ТОВ Адепт-Буд лише свідчить про те, що він працює в товаристві на посаді монтажника залізобетонних конструкцій. З обставин вчинення кримінального правопорушення випливає, що воно було сплановане, про що свідчить наявність у обвинуваченого знарядь для зламу замків, рукавичок, а також спеціальні навички. До того ж, злочин було викрито і потерпілій повернуто викрадене майно лише завдяки сумлінній роботі працівників поліції.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 /три/ роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня його затримання в порядку виконання вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3