судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1
до ухвали від 30 жовтня 2020 р.
Вважаю за необхідне висловити незгоду з таким рішенням, з огляду на таке:
Відповідно до ч. 2 ст. 334 КПК України, у разі якщо на розгляд суду першої інстанції надійшли матеріали кримінального провадження щодо особи, стосовно якої цим судом вже здійснюється судове провадження, воно передається складу суду, що його здійснює, для вирішення питання про їх об`єднання.
Наведена норма є імперативною, і не передбачає можливості вирішення питання про об`єднання іншим складом суду, аніж той, що розглядає кримінальне провадження, яке надійшло до суду першим.
3. Висловлюючись щодо суті прийнятого рішення про відмову в об`єднанні кримінальних проваджень, вважаю за необхідне зазначити наступне:
У підготовчому судовому засіданні при обговоренні питання про об`єднання сторона обвинувачення заперечувала проти об`єднання матеріалів, а сторона захисту вважала, що в цій справі є підстави для об`єднання, пояснюючи це мотивами, викладеними в ухвалі суду.
Суд урахував, що в різних справах йдеться про різні епізоди, у яких обвинувачується ОСОБА_5 в співучасті з різними особами: (1) в одній справі з ОСОБА_6 , (2) в іншій справі зі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Із наведеного суд зробив висновок про відсутність необхідності об`єднання згаданих кримінальних проваджень.
Передбачаючи в ч. 1 ст. 334 КПК та в ч. 1 ст. 217 КПК підстави для об`єднання кримінальних проваджень, законодавець фактично передбачив дискрецію (на стадії досудового розслідування для прокурора, а на стадії судового провадження для суду), встановивши, що відповідні матеріали кримінальних проваджень: (1) можуть бути об`єднані; (2) в разі необхідності.
Відповідна дискреція стосується кримінальних проваджень щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень.
Законодавче формулювання ч. 1 ст. 217 КПК «щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень», на думку суду, не означає неможливості розгляду і вирішення питань про об`єднання як на стадії досудового розслідування, так і під час судового провадження, у випадках, якщо, за версією сторони обвинувачення, злочини вчинено у співучасті. В інакшому випадку, в судах України не було б жодної кількаепізодної справи зі співучасниками.
З огляду на таке, на мою думку, питання про об`єднання кримінальних проваджень, відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК, може розглядатися і вирішуватися судом, виходячи з наведеної вище дискреції (враховуючи можливість та необхідність об`єднання), навіть за наявності хоча б одного спільного обвинуваченого в двох кримінальних провадженнях.
Тому погоджуюсь із більшістю у тому, що об`єднання матеріалів є правом, а не обов`язком суду, тобто належить до дискреційних повноважень суду.
Водночас при розгляді питання про об`єднання суд установив ряд факторів, які, на мою думку, свідчать про те, що обидва кримінальних провадження є пов`язаними, а тому необхідність в їх об`єднанні існує.
З огляду на наведені п`ять факторів, вважаю, що з метою забезпечення розгляду кримінальних проваджень у розумні строки, що може бути досягнуто шляхом розумної судової процесуальної економії, тобто зменшення загальної кількості судових засідань, пов`язаних із викликом учасників, які проживають за межами м. Києва, усунення необхідності для суду, в межах різних судових розглядів, неодноразово досліджувати ті самі процесуальні документи, і, можливо, неодноразово, допитувати тих самих осіб, що створює незручності для учасників судового розгляду, вважаю, що матеріали зазначених пов`язаних між собою кримінальних проваджень можуть бути об`єднані, і необхідність у їх об`єднанні існує.
Тому вважаю, що суд (за умови передачі належному складу суду для вирішення питання про об`єднання, про що йдеться в п. 2 цієї окремої думки) мав прийняти рішення про об`єднання матеріалів згаданих кримінальних проваджень.
Суддя ОСОБА_1