Провадження №1-кп/127/594/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2020 р. за № 0000015, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Москви Російської Федерації, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

03.01.2020 р. біля 13.00 год. працівниками патрульної поліції неподалік від приміщення магазину «АТБ-маркет» по просп. Коцюбинського, 4 в м. Вінниці було виявлено транспортний засіб марки Volkswagen, державний номерний знак (далі д.н.) НОМЕР_1 , припаркований з порушенням правил дорожнього руху, а саме з недотриманням визначеної відстані від виїзду з прилеглої території. У зазначеному автомобілі на сидінні водія перебував ОСОБА_3 . Під час перевірки документів ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що наявне у нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 є підробленим, діючи умисно, надав для перевірки працівнику патрульної поліції вищезазначене свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, таким чином використав завідомо підроблений документ.

Відповідно до частини другої статті 381 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

До обвинувального акта при його направленні до суду додано заяву ОСОБА_3 , написану в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 про визнання винуватості, згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Згідно з частиною першою статті 382 КПК суд у п`ятиденний строк з дня отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку, а в разі затримання особи у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, невідкладно вивчає його та додані до нього матеріали і ухвалює вирок.

При цьому частиною другою статті 382 КПК регламентовано, що у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Однак, 10.07.2020 р. судом було відновлено з`ясування обставин справи і перевірку їх доказів, оскільки надані суду матеріали свідчили про суперечливе ставлення ОСОБА_3 щодо визнання винуватості.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 фактичні обставини, викладені у обвинувальному акті, не заперечував, зазначивши, що з метою розмитнення придбаного ним автомобіля він знайшов у мережі Інтернет контактні дані осіб, які надавали послуги з цього приводу. Він надав особі на ім`я ОСОБА_5 документи на автомобіль, які у нього були, однак відповідного договору чи довіреності він не оформляв. Через деякий час особа на ім`я ОСОБА_5 передала йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Визнає, що він не дотримався процедури митного оформлення транспортного засобу та подальшої його постановки на облік, хоча мав переконатись у легальності наданих йому послуг.

Крім того, стороною обвинувачення до обвинувального акта подано і матеріали кримінального провадження, у якому на підтвердження винуватості ОСОБА_3 наявні й інші докази, а саме:

-протокол огляду місця події від 03.01.2020 р., відповідно до якого неподалік від приміщення магазину «АТБ-маркет» по просп. Коцюбинського в м. Вінниці оглянуто автомобіль марки Volkswagen, д.н. НОМЕР_1 , зафіксовано його розташування та описано виявлені номери кузова, поряд з автомобілем перебував ОСОБА_3 , який видав працівникам поліції свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ;

-висновок експерта № 156/20-21 від 02.03.2020 р., згідно з яким бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 не відповідає зразкам, які перебувають в офіційному обігу на території України, бланк досліджуваного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу виготовлений струминним способом за допомогою знакодрукуючої техніки, в якій застосовується струминний принцип формування зображень;

-висновок експерта № 4 від 24.02.2020 р., відповідно до якого ідентифікаційний номер кузова автомобіля марки Volkswagen, д.н. НОМЕР_3 , в значенні НОМЕР_4 є первинним, зміні (знищенню) не піддавався; ознак знищення, зміни ідентифікаційного номера двигуна автомобіля марки Volkswagen, д.н. НОМЕР_3 , в значенні НОМЕР_5 не виявлено; номерна панель з ідентифікаційним номером кузова автомобіля марки Volkswagen, д.н. НОМЕР_3 , заміні не підлягала;

-лист за підписом начальника Територіального сервісного центру № 0541 у Вінницькій області ОСОБА_6 від 17.04.2020 р. за № 312-817, з якого випливає, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру транспортний засіб марки Volkswagen, номер кузова НОМЕР_4 на території України не зареєстровано.

Клопотання про виклик і допит в судовому засіданні свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування сторонами кримінального провадження заявлене не було, тому суд вирішує кримінальне провадження в межах наданих суду матеріалів (доказів) та в межах питань, які винесені на розгляд суду учасниками кримінального провадження.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт використання ОСОБА_3 підробленого документа свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Зокрема, та обставина, що вилучене у ОСОБА_3 свідоцтво про реєстрацію транспортним засобу є підробленим підтверджується висновком проведеної у кримінальному провадженні експертизи № 156/20-21 від 02.03.2020 р. Крім того, згідно з листом за підписом начальника Територіального сервісного центру № 0541 у Вінницькій області ОСОБА_6 від 17.04.2020 р. за № 312-817 згідно з відомостями Єдиного державного реєстру транспортний засіб марки Volkswagen, номер кузова НОМЕР_4 на території України не зареєстровано.

Під час досудового розслідування ОСОБА_3 повідомив органам досудового розслідування про вчинення відносно нього шахрайства, а також про те, що до затримання транспортного засобу йому не було відомо, що надане на перевірку працівникам поліції свідоцтво про реєстрацію є підробленим. Однак під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_3 повідомив суду, що він відповідних документів, які б уповноважували особу на ім`я ОСОБА_5 здійснювати встановлені законом процедури щодо митного оформлення і подальшої реєстрації придбаного ним транспортного засобу не оформляв. Також під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_3 повідомив суду, що усвідомлює, що тягар відповідальності за невжиття заходів, спрямованих на перевірку дотримання процедури оформлення придбаного ним транспортного засобу, на його переконання, несе саме він.

Суд враховує ряд правових висновків, сформульованих Верховним Судом (далі ВС) щодо використання завідомо неправдивого документа, зокрема, у постанові від 29.01.2020 р. (справа № 577/3721/16-к), від 01.03.2018 р. (справа № 461/7315/15-к) та від 10.04.2019 р. (справа № 760/20768/15-к). Тому, зважаючи на наведені вище правові висновки, приписи статей 23, 24 КК, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт використання ОСОБА_3 завідомо підробленого документа свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Отже, дії ОСОБА_3 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК, за ознаками використання завідомо підробленого документа.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу ВС у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Надані суду матеріали свідчать, що ОСОБА_3 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у вчиненому розкаявся, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у частині третій статті 99 КК при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Суд вважає, що правові підстави для скасування арешту, накладеного на вищезазначений автомобіль відсутні, оскільки згідно з наданими суду матеріалами кримінального провадження ставиться під сумнів легальність перебування зазначеного транспортного засобу на території України.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні підлягають покладенню на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити у справі;

- автомобіль марки Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 , що знаходиться на спеціальному майданчику ГУНП у Вінницькій області, залишити на зазначеному майданчику.

Арешт, накладений на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2020 р. скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: