Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/680/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 358 (194) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2020 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, а саме: з 23 червня 2020 по 21 серпня 2020 року, включно із визначенням розміру застави,

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Монастирищенського районного суду Черкаської області перебуває судова справа по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 206-2, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 23 червня 2020 року суд, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, а саме до 21 серпня 2020 року.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції вказав, що метою продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам з його боку переховуватися від органу досудового розслідування та суду. Така поведінка обвинуваченого в подальшому можлива з огляду на попередні дії обвинуваченого, які полягали у систематичній неявці для проведення слідчих (процесуальних) дій до органу досудового розслідування та суду та які були встановлені слідчим суддею при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності (засуджений Любомльським районним судом Волинської області 28.03.2017 за ч. 1 ст. 305, ч. 1 ст. 309, ст. 70 КК України до штрафу у розмірі 30 005 грн.) і не дивлячись на те, що ОСОБА_7 в силу ст.. 89 КК України є не судимим, вищезазначене може свідчити про те, що він може вчинити інший злочин чи продовжити злочин за яким він обвинувачується.

Також, при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою встановлено, що ОСОБА_7 офіційно не зареєстрований за жодним місцем проживання, ухилявся від явки до органу досудового розслідування для проведення слідчих та процесуальних дій, перебував у розшуку, немає міцних соціальних зав`язків, порушував вимоги ухвали слідчого судді від 16.10.2019 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому є достатньо підстав вважати, що останній може продовжити переховуватися від органу досудового розслідування та суду, в тому числі шляхом виїзду за межі України.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні докази обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень, збереження на даний час тих ризиків, які існували на час обрання та продовження запобіжного заходу і які передбачені у ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, враховуючи попередні дії обвинуваченого, які полягали у систематичній неявці для проведення слідчих (процесуальних) дій до органу досудового розслідування, суду дотепер не надано доказів поважності його не прибуття на виклики, та те, що ОСОБА_7 не зареєстрований за жодним місцем проживання, перебував у розшуку, немає міцних соціальних зав`язків, порушував вимоги ухвали слідчого судді від 16.10.2019 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому є достатньо підстав вважати, що останній може продовжити переховуватися від органу досудового розслідування та суду, а отже інші більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановлених ст. 177 КПК України, а тому слід відмовити в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, та є доцільним продовжити застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, на більш м`який запобіжний захід, передбачений ч. 1 ст. 176 КПК України, зокрема, на цілодобовий домашній арешт за адресою постійного місця проживання: АДРЕСА_1 , із покладанням процесуальних обов`язків визначених у ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначає, що оскаржувана ухвала винесена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, є необґрунтованою та такою, що порушує конституційні права та законні інтереси підозрюваного ОСОБА_7 , а тому підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу суд не врахував, що до обвинуваченого може бути застосовано більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням свободи, оскільки зміна запобіжного заходу на більш м`який, який буде не пов`язаний з тримання під вартою, в повній мірі може забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків, оскільки відсутні ризики, передбачені статтею 177 КПК України.

Прокурором не доведено недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним вище ризикам. Доказів необхідності застосування до обвинуваченого саме найсуворішого запобіжного заходу і неможливості обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу, прокурором не наведено.

Крім того, прокурор не довів існування ризиків, всі доводи прокурора мають загальні формулювання. Зауважує, що обвинувачений перебуває під вартою тривалий час і з часом ризики зменшилися, проте прокурор наводить одні й ті самі ризики.

Крім того, захисником ОСОБА_7 - ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні було подано клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, однак суддя ОСОБА_8 відмовила повністю у задоволенні вищезазначеного клопотання захисника.

По-перше, ОСОБА_7 не має на меті переховуватись від органу досудового розслідування та суду. З моменту його затримання, а саме з 16.10.2019 року, останній з`являвся на виклики органу досудового розслідування, та суду. Звертає увагу, що такими викликам були тільки необхідність ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, в порядку ст. 290 КПК України, та виклики з приводу вручення копій клопотання про зміну запобіжного заходу, а згодом й про вручення клопотання про обрання. Будь-яких інших викликів, з метою проведення слідчих або процесуальних дій для встановлення обставин в кримінальному провадженні органами досудового розслідування не вчинялись.

Вважає за доцільне наголосити на тому, що 05.11.2019 року на виконання ухвали слідчого судді Придніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2019 року, ОСОБА_7 здав слідчому на зберігання свої паспорти громадянина України для виїзду за кордон. З 16.10.2019 року стороні обвинувачення достеменно відомо, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання в Києві, а тому є безпідставним вважати, що останній може переховуватись.

Суд, надаючи оцінку ризику переховування, посилається на тяжкість можливого покарання, що передбачає позбавлення волі від 5 до 10 років, з конфіскацією майна.

Однак, тяжкість ймовірного покарання не може бути вирішальним при визначенні того, що особа може переховуватися.

По-друге, ОСОБА_7 не може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки всі докази у кримінальному провадження вже зібрані, про що 18.10.2019 року слідчим за дорученням прокурора було повідомлено останнього, що досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено та згідно ч. 3 ст. 219 КПК України розпочався строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу.

За результатами ознайомлення з матеріалами кримінального провадження стороною захисту було складено відповідні протоколи від 06.11.2019 року та від 28.11.2019 року, а тому всі докази стороною обвинувачення вже зібрані, що унеможливлює їх спотворення або знищення.

По-третє, ОСОБА_7 не може будь-яким чином впливати на потерпілих у кримінальному провадженні, оскільки останні мають постійне місце проживання у Федеративній Республіці Німеччина, та інших областях України.

По-четверте, ОСОБА_7 є не судимим, має міцні соціальні зв`язки, не має на меті переховуватись.

Більше того, в клопотанні сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор вказує на те, що ОСОБА_7 раніше судимий Любомльським районним судом Волинської області 28.03.2017 року за ч. 1 ст. 305, ч. 1 ст. 309, ст. 70 КК України, йому призначено покарання - штраф у розмірі 30005 грн.

Однак, в силу п. 5 ч. 1 ст. 89 КК України ОСОБА_7 є не судимим, а врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

З огляду на це, є неприпустимим взагалі посилатися на те, що ОСОБА_7 у минулому був засуджений та отримав покарання у вигляді штрафу, підміняючи при цьому по суті ризик, який передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, фактом притягнення його до кримінальної відповідальності в минулому.

Крім того, на підтвердження наявності соціальних зв`язків, захисником ОСОБА_7 була подана заяви громадянки ОСОБА_9 , яка зазначає, що більше понад шість місяців проживають однією сім`єю із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

До моменту затримання ОСОБА_7 , вони спільно проживали та вели спільне господарство. Та останній себе зарекомендував, як відповідальний та турботливий чоловік, який не може нести будь-які загрози для суспільства.

Таким чином, слід врахувати, що ОСОБА_7 має родинні відносини, є відповідальною особою та такою, що не буде ухилятись від суду під час розгляду справи щодо його обвинувачення. Також, у ОСОБА_7 є постійне місце проживання.

В даному випадку стороною обвинувачення не наведено, а також судом належним чином не досліджено питання матеріального становища підозрюваного ОСОБА_7 , обґрунтування при визначенні суми застави у розмірі 2 017 050 грн. не наведено, що є неприпустимим при визначенні даного альтернативного запобіжного заходу, чим порушуються права підозрюваного.

Судом не наведено обґрунтування обрахування застави у такому розмірі, адже відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2020 року становить 2102 гривні. А тому 1050 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2 207 100 грн.

Виходячи із всього вищезазначеного, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про те, що розмір альтернативного запобіжного заходу для обвинуваченого ОСОБА_7 має складати 2 017 050 грн.

В судове засідання апеляційного суду призначене на 26 серпня 2020 року, учасники кримінального провадження, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилися. Про поважні причини свого неприбуття суду не повідомили, будь яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду не подавали, а тому враховуючи положення ч.4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції, незалежно від наявності клопотань, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме до спливу продовженого строку, повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу стосовно обвинуваченого, суд першої інстанції вірно врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 206 2 КК України. Санкцією ч. 3 ст. 206 2 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. Згідно ст. 12 КК України даний злочин є тяжким.

Також, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 офіційно не зареєстрований за жодним місцем проживання, ухилявся від явки до органу досудового розслідування для проведення слідчих та процесуальних дій, перебував у розшуку, немає міцних соціальних зав`язків, порушував вимоги ухвали слідчого судді від 16.10.2019 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому обґрунтовано прийшов до висновку, що обвинувачений може продовжити переховуватися від органу досудового розслідування та суду, в тому числі шляхом виїзду за межі України.

Таким чином, колегія суддів зважаючи на те, що в матеріалах кримінального провадження наявні докази обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень, наявність ризиків, які були підставою для обрання та продовження запобіжного заходу визначені ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від органу досудового розслідування та суду та враховуючи попередні дії обвинуваченого, які полягали у систематичній неявці для проведення слідчих (процесуальних) дій до органу досудового розслідування, вважає правильним рішення районного суду про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи захисника про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки колегія суддів, виходячи з матеріалів провадження вважає, що від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ризик того, що ОСОБА_7 буде переховуватися від суду не зменшилися та відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, в тому числі і цілодобовий домашній арешт, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків,

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

З огляду на це, доводи захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що оскаржувана ухвала є такою, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки на даний час обраний ОСОБА_7 запобіжний захід не відповідає меті його застосування, загальним засадам кримінального судочинства, вимогам Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та сучасним підходам, закріпленим нині діючим кримінальним процесуальним законом, не можуть бути визнані обґрунтованими та давати підстави для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для визнання її незаконною або необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо наявності у ОСОБА_7 судимості та не вірно встановленої суми застави не є безумовною підставою для скасування судового рішення. Окрім того, на день розгляду даної справи судом апеляційної інстанції ухвала Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2020 року про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою фактично втратила чинність, висновки, які були зроблені у цій ухвалі, на сьогоднішній час втратили своє юридичне значення.

Враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4