Комінтернівський районий суд м.Харкова
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2020 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженої ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у дистанційному режимі відеоконференції між Комінтернівським районним судом м. Харкова та Державною установою "Чернігівський слідчий ізолятор" в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Харкові клопотання засудженої ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким,-

В С Т А Н О В И В:

Засуджена ОСОБА_5 звернулася до суду з клопотанням про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахування відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, відповідно до ч.3 ст. 74 КК України.
ОСОБА_5 засуджена вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2016 року за ч.1 ст. 304 КК України до 4 років позбавлення волі, за ч.4 ст. 187 КК України до 10 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного їй майна, за п.п.1, 4, 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна. Згідно ст. 70 КК України призначено остаточну міру покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна.
Згідно повідомлення ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» від 27.09.2019 року № 16/47-19/п-47 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.02.2019 року була 07.03.2019 року переведена з ДУ «Качанівська виправна колонія № 54» в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» для участі в судових засіданнях про перегляд вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.09.2016 року за нововиявленими обставинами.
ОСОБА_5 в судовому засіданні подане клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк підтримала.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаного клопотання засудженої, посилаючись на те, що чинним законодавством не передбачена заміна такого виду покарання як довічне позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк. Також, зазначив, що дійсно Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», яким рекомендовано державі передбачити вищевказану заміну покарання, однак на теперішній час відсутні зміни до відповідних законодавчих актів України в цій частині.
Захисник засудженої ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала клопотання засудженої, та просила його задовольнити посилаючись на ухвалене ЄСПЛ рішення у справі «Пєтухов проти України» та на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Суд, вислухавши думку засудженої та її захисника, прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, приходить до наступного.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 529 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні) ч. 1 ст. 537 КПК.

Судом встановлено, що засуджена ОСОБА_5 з 12.11.2018 року відбуває покарання в ДУ «Качанівська виправна колонія № 54» та на даний час за ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.02.2019 року етапована до ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» для розгляду заяв про перегляд вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.09.2016 року за нововиявленими обставинами.
Відповідно до вимог ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Згідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1ст. 82 КК України, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.
Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 81, 82, 85, 87 КК України, визначені підстави для умовно дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст. ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.
Питання про умовно дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу пред`явлення відповідного клопотання про вирішення такого питання.
Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України.
При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3 6 ст. 9 КПК).
Конституційний Суд України в своєму рішенні, від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, № 5 рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п .5).
12 березня 2019 року ЄСПЛ було ухвалено рішення у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13), на яке у клопотанні посилається ОСОБА_5 . У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).
Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції). Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ в національному праві, зокрема, з огляду на статтю 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон № 3477-IV), згідно з якою суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону № 3477-IV та статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, в якій вона є стороною.

Відповідно до положень ст. 41 Конвенції, якщо ЄСПЛ визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право держави, яка була стороною у справі, передбачає лише часткову компенсацію, ЄСПЛ, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.Положеннями глави 3 Закону № 3477-IV передбачено, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру.

У відповідності до ст.10 Закону № 3477-IV додатковими щодо виплати відшкодування заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі.

У відповідності до визначених Конвенцією принципів не заборонено застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів. Однак, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути dejure ide factoтаким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливості перегляду. Такий перегляд повинен охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину.
У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. Зокрема, в рішенні у справі Sawoniuk v. United Kingdom(№ 63716/00) (Савонюк проти Сполученого Королівства) від 29 травня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що питання про відповідність строку позбавлення волі тяжкості злочину виходить поза межі сфери дії Конвенції.
08.07.2020 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1-42/2004 було ухвалено постанову, в якій Верховний Суд дійшов висновку: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
Як зазначив ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13), в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV.
Таким чином, системний аналіз чинного законодавства України, дає підстави для висновку, що на час розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, у зв`язку з чим Комінтернівський районний суд м.Харкова позбавлений можливості розглянути питання про заміну засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Отже, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, при вирішенні клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Також, суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
Клопотання ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким, окрім посилання на рішення Європейського Суду з прав людини, не містить доводів в обґрунтування можливості застосування до неї та заміни їй невідбутої частини покарання більш м`яким.
Разом з тим, однією з обов`язкових умов застосування ст. 82 КК України є встановлення факту того, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України). При цьому, положення про те, що засуджений став на шлях виправлення, означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.
Матеріали особової справи на засуджену, які ретельно досліджені судом під час розгляду клопотання засудженої, не містять достатніх даних про те, що засуджена стала на шлях виправлення. Сам по собі факт прийняття 12 березня 2019 року ЄСПЛ рішення у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) не може бути безумовною підставою для застосування до засудженої ст. 82 КК України.
Враховуючи відсутність законодавчого механізму перегляду довічних вироків, дотримуючись справедливого балансу між інтересами суспільства і вимогами захисту приватних інтересів засудженої, враховуючи дані про особу засудженої ОСОБА_5 та її поведінку за весь час відбуття покарання, суд приходить до висновку про неможливість застосування до засудженої заміни покарання більш м`яким, а саме з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, та зарахування відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, та вважає клопотання засудженої таким, що задоволенню не підлягає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 537, 539 КПК України, ст. 82 КК України, суд-

У Х В А Л И В:

Клопотання засудженої ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким залишити без задоволення.
Ухвала протягом семи днів з дня її проголошення може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова, а засудженою в той же строк - з моменту вручення їй ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя- ОСОБА_1