Постанова
іменем України
29 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 557/1213/17
провадження № 51-2111км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області

від 17 грудня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду

від 24 березня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000178, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Рівненського районного суду Рівненської області

від 17 грудня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вироком установлено, що 25 серпня 2017 року приблизно о 00:00 ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Volkswagen Golf», р/н НОМЕР_1 , та рухаючись по дорозі О-181503 (М-06) Шубків Гориньград Перший Рясники в напрямку автодороги Київ Чоп, через порушення вимог пунктів 2.3(б), 12.1 Правил дорожнього руху, поблизу с. Рясники не впорався з керуванням та виїхав за межі проїзної частини на праве узбіччя, де перекинувся. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажир зазначеного автомобіля ОСОБА_8 була смертельно травмована.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 24 березня 2020 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про зміну судових рішень, виключення з них рішення судових інстанцій про визнання обставиною, яка обтяжує ОСОБА_6 покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; визнати обставиною, яка пом`якшує йому покарання, щире каяття; призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що судові інстанції дійшли помилкового висновку стосовно перебування ОСОБА_6 під час вчинення ДТП у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до безпідставного врахування цієї обтяжуючої обставини при призначенні засудженому покарання. Вважає висновок експерта № 1004 та медичну документацію, на підставі якої він сформований, неналежними та недопустимими доказами для доведення факту перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що зазначена медична документація, зокрема медична картка стаціонарного хворого ОСОБА_6 № 4427, органами досудового розслідування на стадії виконання ст. 290 КПК стороні захисту не була відкрита, а тому цей доказ є недопустимим. Також, на думку захисника, ОСОБА_6 з урахуванням даних про його особу та пом`якшуючих покарання обставин, зокрема щирого каяття, має бути призначено покарання із застосуванням положень ст. 75 КК. Крім того, захисник зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки цей суд не дав вичерпних відповідей на доводи у його апеляційній скарзі та, залишаючи її без задоволення, свого рішення належним чином не мотивував.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_7 і засуджений ОСОБА_6 у режимі відеоконференції підтримали доводи, викладені в касаційній скарзі.
Прокурор вважав, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, та просив судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновку місцевого суду щодо доведеності вини ОСОБА_6

у порушенні ним під час керування транспортним засобом правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_8 , та кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі захисник не оспорює.

Разом із тим, перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_6 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, Суд вважає, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні йоцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами

ст. 94 КПК.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК є правильною.
Доводи сторони захисту стосовно неперебування ОСОБА_6 під час вчинення ДТП у стані алкогольного сп`яніння були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції і як такі, що не знайшли свого підтвердження, визнані безпідставними.
Як видно з матеріалів справи, ці доводи спростовуються, зокрема, медичною карткою стаціонарного хворого ОСОБА_6 та епікризом

№ 4427, де відображений його стан на момент доставлення після ДТП до Гощанської центральної районної лікарні Рівненської області; висновком експерта № 1004, сформованим на підставі зазначеної медичної документації щодо наявності у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, механізму їх утворення та стану алкогольного сп`яніння; показаннями в судовому засіданні свідка експерта ОСОБА_9 .
Місцевий суд дав оцінку зазначеним доказам усукупності та взаємозв`язку з іншими доказами відповідно до вимог ст. 94 КПК і зробив правильний висновок щодо їх належності, допустимості та достатності для констатації наявності у ОСОБА_6 стану алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину.
Також такі доводи були предметом перевірки і суду апеляційної інстанції, який за наслідками апеляційного розгляду обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду, визнавши їх неспроможними.
Отже, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судових інстанцій з цього приводу.
У касаційній скарзі захисник також посилається на те, що медичну картку ОСОБА_6 № 4427, яка разом з іншою медичною документацією була предметом експертного дослідження органами досудового розслідування на стадії виконання ст. 290 КПК не було відкрито стороні захисту, що, на його думку, має наслідком визнання цього доказу недопустимим.
Такі доводи колегія суддів вважає неприйнятними.
Як видно з матеріалів справи, стороні захисту на стадії виконання вимог ст. 290 КПК був наданий доступ до матеріалів досудового розслідування, в яких міститься, зокрема, висновок експерта № 1004, де наведений детальний аналіз зазначеної медичної документації. При цьому в матеріалах справи немає даних про те, що сторона захисту під час ознайомлення з ними на згаданій стадії провадження виявила бажання реалізувати своє право заявити клопотання про надання доступу і до документів, за результатами дослідження яких експертом було сформовано висновок. Натомість у ході судового розгляду справи стороні захисту було надано можливість ознайомитися з медичною карткою ОСОБА_6 № 4427.
За таких обставин колегія суддів вважає, що невідкриття стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 № 4427 у цьому випадку не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 КПК та не веде до визнання медичної документації і, відповідно, висновку експерта № 1004 недопустимими доказами.

Таке рішення колегії суддів узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17.
Стосовно призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання колегія суддів зазначає про таке.
Згідно зі ст. 50 КК метою покарання є виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкціях частин статей Особливої частини КК, які передбачають відповідальність за вчинені злочини, відповідно до положень Загальної частини КК, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, суд, зокрема, урахував, що засуджений вчинив хоча і з необережності, проте тяжкий злочин, унаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_6 , загинула людина. Крім того, злочин ним вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що правильно визнано судом обтяжуючою покарання обставиною. Також суд не встановив обставин, які б пом`якшували покарання засудженому. Разом із тим, з урахуванням того, що ОСОБА_6 раніше не судимий, позитивно характеризується, місцевий суд призначив йому покарання у мінімальній межі санкції за вчинений злочин.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з реальним його відбуттям, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Посилання захисника у касаційній скарзі на те, що судові інстанції безпідставно не врахували щирого каяття ОСОБА_6 у вчиненому злочині, не є слушними.
Щире каяття передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, щирий осуд цієї поведінки, висловлення жалю з приводу вчиненого, бажання та прагнення усунути завдану шкоду, а також готовність нести кримінальну відповідальність.
Проте при призначенні покарання ні місцевим судом за наслідками судового розгляду, ні апеляційним судом під час перегляду справи за апеляційною скаргою захисника таких обставин не було встановлено.
Колегія суддів не вбачає підстав для іншого висновку.
За правилами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів не знаходить підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, оскільки у справі не встановлено обставин, за яких можливе звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Апеляційний розгляд за апеляційною скаргою захисника засудженого здійснено з дотриманням вимог статей 404, 405 КПК.
Як видно з ухвали, апеляційний суд ретельно перевірив доводи, наведені

в апеляційній скарзі сторони захисту, надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу.
Вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, немає підстав.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
Таким чином, не вбачаючи підстав для скасування або зміни постановлених у справі судових рішень щодо ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3