ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/329/21 Справа № 182/6695/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
законного представника
обвинуваченого ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002145 відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за ч. 3 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на 60 діб, до 23 січня 2021 року, включно.
В задоволенні клопотання захисників обвинувачених щодо зміни запобіжного заходу відмовлено.
Як встановлено судом, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний з проникненням у житло, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , то серед кваліфікуючих ознак обвинувачений має ще й таку ознаку, як вчинення злочину особою, яка раніше вчинила розбій.
Санкція ч. 3 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна.
В даному кримінальному провадженні, обвинуваченим було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою недопущення ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.
Оскільки розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в суді першої інстанції триває, то суд дійшов висновку про необхідність продовжити дію запобіжного захожу у виді тримання під вартою.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисники обвинувачених в своїх апеляційних скаргах просять ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити обраний запобіжний захід обвинуваченим з тримання під вартою на домашній арешт.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_12 посилається на те, що судом при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою не було враховано, що обвинувачений є неповнолітньою особою, яка раніше не судима, до затримання мав постійне місце проживання, проживав разом із матір`ю, братами та сестрами. З постановленою ухвалою не погоджується, вважає, що стороною обвинувачення не наведено доказів стосовно існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а судом першої інстанції не наведено мотивувань щодо неможливості обрання альтернативного запобіжного заходу неповнолітньому обвинуваченому у виді домашнього арешту.
Захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , в обґрунтування своєї апеляційної скарги посилається на те, що судом не наведено мотивувань щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, безпідставно вказано про неодноразову судимість обвинуваченого за вчинення корисливих злочинів та не враховано, що ОСОБА_11 за місцем проживання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, що підтверджується показами свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , після звільнення з місць позбавлення волі став на шлях виправлення, добросовісно працював та мав законні джерела доходу.
Позиції учасників судового провадження.
Захисники обвинувачених, як і самі обвинувачені, апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в них.
Законний представник обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_7 , апеляційні скарги також підтримав, просив їх задовольнити.
Прокурор проти задоволення апеляційних скарг заперечував, посилався на їх безпідставність та необґрунтованість, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги захисників обвинуваченого задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.
Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Виходячи зі змісту диспозицій ст. ст. 177, 178, 194, 196, 199 КПК, терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні за своїм правовим значенням.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України: вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до матеріалів справи, в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002145 відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Так, в ході досудового розслідування та судового провадження, обвинуваченим було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою у зв`язку із наявною обґрунтованою підозрою та з метою недопущення ризиків, які дають достатні підстави суду, вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Розглядаючи клопотання прокурора щодо обрання міри запобіжного заходу, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є можливим.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Вказаних вимог кримінального процесуального законодавства України суд першої інстанції дотримався в повному обсязі. Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обрання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає не лише особам обвинувачених, а й характеру та тяжкості діянь, які їм інкримінуються та не дає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинувачених від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про необхідність застосування ОСОБА_10 та ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про обрання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом першої інстанції правильно встановлено, що воно є доцільним, зважаючи на те, що останні обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, і санкція ч. 3 ст. 187 КК України за вчинення даного злочину передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років, з конфіскацією майна.
Тож, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими злочину, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за його вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, є ризики того, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 може переховуватись від суду та будуть продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення, зважаючи на те, що ОСОБА_11 є особою раніше судимою, зареєстрованого місця проживання не має, відомості щодо офіційного працевлаштування відсутні, неодружений, дітей на утриманні не має, тобто не має міцних соціальних зв`язків, а ОСОБА_10 суспільно корисною працею не зайнятий, має багато пропусків занять без поважних причин в Нікопольському проф.ліцеї, відповідно до характеристики цікавості до навчання і трудової діяльності не має, стосунки з оточуючими неактиві, некомунікабельний, тобто міцних соціальних зв`язків окрім родини в якій виховується, не має, а також враховуючи ризики впливу на потерпілих, оскільки станом на даний час судовий розгляд по суті даного кримінального провадження не розпочато, потерпіла по справі не допитана.
Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників про те, що не доведено обставин, що виправдовують обрання відносно обвинувачених запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, є необґрунтованими, оскільки зазначені вище ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, що свідчить про необхідність застосування відносно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування обвинувачених на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для застосування відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Підстав для застосування судом до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.
Щодо доводів захисників про те, що обвинувачені мають постійне місце проживання, де позитивно характеризуються, то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки апеляційний суд вказані обставини та особу обвинувачених враховує в сукупності з іншими обставинами, однак з метою запобігти вищезазначеним ризикам, беручи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, можливу міру покарання, судом першої інстанції було обґрунтовано застосовано щодо них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Крім того, позитивні характеристики обвинувачених не можуть бути визнані судом самостійною підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків.
Посилання захисника ОСОБА_11 про те, що він після звільнення з місць позбавлення волі став на шлях виправлення, мав офіційні джерела доходу нічим не підтверджені, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки жодних належних доказів до апеляційної скарги захисником не надано.
Посилання захисника ОСОБА_10 на те, що він є неповнолітньою особою, також не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують у сукупності із матеріалами справи тяжкості вчиненого ним злочину та наявності ризиків переховування останнього від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, вчинення нових кримінальних правопорушень та впливу на потерпілих або свідків.
Отже, приймаючи рішення про обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за ч. 3 ст. 187 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4