ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/789/20 Номер провадження 11-кп/814/248/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження № 0000268 від 20.03.2020 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, українця, громадянина України, освіта спеціальна, тимчасово не працюючого, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2020 року
за участю:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 1 рік .
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженими органами з питань пробації.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 винуватий в тому, що вінвчинив дії, що виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.
Так, обвинувачений 20 березня 2020 року о 10 год. 38 хв. у світлу пору доби, керуючи згідно висновку експертизи технічного стану транспортного засобу № 235 від 16.05.2019 року, технічно справним автомобілем Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по бул. Б.Хмельницького від вул. Небесної Сотні у напрямку вул. О. Бідного у м. Полтава.
Пересуваючись на вищевказаному автомобілі зі швидкістю 20-30 км/год., яка не є перевищенням дозволеної швидкості у населених пунктах, у районі магазину «Градус», розташованого по бул. Б. Хмельницького у м. Полтава, та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений інформаційно вказівним знаком 5.35.1 (2) «Пішохідний перехід» та горизонтальною розміткою 1.14.1 «Зебра», водій ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити небезпеку для руху, а саме пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину дороги в межах пішохідного переходу у темпі спокійної ходи, зліва направо відносно його напрямку руху, не надав перевагу у русі пішоходу та не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на останню.
За наслідком дорожньотранспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідності до висновку судово - медичної експертизи №471 від 24.04.2020 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді: черепно мозкової травми, забою головного мозку легкого ступеня, лінійного перелому лобної кістки зліва; забою, підшкірної гематоми лобної ділянки справа; забою лівої нирки, забоїв, саден шкіри верхніх та нижніх кінцівок, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя ( п.2.1.2; 2.1.3 «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року).
Причиною дорожньо транспортної події та наслідків, що перебувають у причинному зв`язку з виникненням даної події, згідно висновку судової автотехнінчої експертизи № 280 від 23.04.2020 року та висновку судової автотехнічної експертизи № 299 від 29.04.2020 року стало порушення та невиконання водієм ОСОБА_6 вимог п. 18.1, встановлених Правилами дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2002 року, які вимагають від водія: п. 18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішоходного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода або небезпека.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений, який не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію в поданій апеляційній скарзі посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість просить вирок суду змінити в частині застосування додаткового покарання та призначити йому покарання без застосування додаткового покарання.
В обґрунтування апеляційних вимог, апелянт вказує на дані про особу обвинуваченого, який вперше вчинив кримінальне правопорушення, раніше до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався та те, що позбавлення права керувати транспортними засобами поставить його разом із сім`єю в скрутне матеріальне становище, оскільки використання ним транспортного засобу в умовах карантину є єдиним засобом для пересування і заробітку. Крім того вказує, що судом при застосуванні додаткового покарання не було враховано позиції прокурора та потерпілої, які просили не застосовувати до нього додаткове покарання.
Також посилається на необґрунтовано великий, на його думку, розмір моральної шкоди, який згідно вироку суду підлягає стягненню з нього на користь потерпілої.
Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржили.
Заперечень на апеляційну скаргу обвинуваченого від учасників судового провадження не надходило.
В судове засідання потерпіла ОСОБА_9 не з`явилась, проте надала заяву про розгляд кримінального провадження без її участі в зв`язку з виїздом за кордон.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

На підставі цього, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілої ОСОБА_9 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого на підтримку поданої ним апеляційної скарги, прокурора, який не заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого щодо зміни вироку в частині додаткового покарання, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд першої інстанції, роз`яснивши учасникам процесу положення ст.349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349 КПК України, та визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, оскільки учасники судового провадження правильно розуміли зміст цих обставин, і у суду не було сумнівів у добровільності та істинності їх позицій. В зв`язку із цим, суд правомірно розглянув кримінальне провадження в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 за обставин, викладених у вироку, та юридична кваліфікація дій обвинуваченого є правильним, обґрунтованим, і в цій частині ніким по справі не оспорюється і згідно ч. 1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції вирок суду в цій частині не переглядається.
Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, колегія вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до положень ст.65 КК України та роз`яснення наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання суд першої інстанції врахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу обвинуваченого та його вік, а саме те, що ОСОБА_6 вперше вчинив кримінальне правопорушення, позитивно характеризується, його поведінку як до вчинення інкримінованого йому правопорушення, так і після цього, ставлення до скоєного, які місцевий суд розцінив як дійове каяття, врахувавши добровільність часткового відшкодування завданої шкоди, що підтвердила під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпіла, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та обставини, передбачені вимогами ст. 66 КК України.

Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину були визнані судом як обставини, що пом`якшують покарання. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції встановлено не було.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, тяжкість злочину, обставини його вчинення та наслідки, особу винного, суд справедливо і обґрунтовано дійшов висновку про можливість призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.

Застосування положень статті 75 КК України, судом першої інстанції є достатньо обґрунтованим, суд навів вказані відповідні мотиви такого рішення, що в повній мірі відповідає і узгоджується з цією нормою закону.

Доводи апелянта про необґрунтовано великий, на його думку, розмір моральної шкоди, який згідно вироку суду підлягає стягненню з нього на користь потерпілої є безпідставними, а зазначений у вироку розмір моральної шкоди в сумі 40 000 грн, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, судом визначено з урахуванням характеру та обсягу перенесених потерпілою страждань внаслідок вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Підстав для зменшення цього розміру немає.

Разом з цим, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не в повній мірі врахував, що ОСОБА_6 вчинив злочин з необережності, в тверезому стані, має великий стаж водія, дорожньо-транспортних пригод не допускав, а право керування транспортними засобами для обвинуваченого є необхідністю, враховуючи життєві потреби та те, що транспортний засіб є для обвинуваченого джерелом доходу.

Крім цього судом першої інстанції не в повній мірі була врахована позиція потерпілої та прокурора, які просили не призначати ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки від цього залежить і виплата обвинуваченим присудженої на користь потерпілої грошова компенсація за заподіяну моральну шкоду.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Таким чином, враховуючи можливість призначення покарання без позбавленням права керувати транспортними засобами, враховуючи перелічені вище відомості про особу обвинуваченого, обставини та наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та призначати ОСОБА_6 покарання у виді 4 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами, із застосуванням положень ст.ст 75, 76 КК України, звільнивши ОСОБА_6 від призначеного основного покарання з іспитовим строком 3 роки, що буде достатнім для його перевиховання та попередження вчинення злочинів в подальшому, оскільки таке покарання призначене обвинуваченому є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає обставинам кримінального провадження і узгоджується з положеннями кримінального законодавства України.

Зазначені обставини є підставою для зміни судового рішення згідно ст. 408 КПК України, оскільки внесення таких змін до вироку не погіршує становище обвинуваченого, і усунення даного недоліку не потребує скасування вироку в цій частині.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 409, 408 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - змінити.

Пом`якшити покарання ОСОБА_6 , призначивши його у виді 4 років позбавлення волі, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладанням на нього обов`язків визначених судом першої інстанції.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим який перебуває під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4