Справа № 534/1211/20
Провадження № 1-кп/534/165/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року м. Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю: секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000232 від 04.04.2020 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Чкалово, Кобеляцького району, Полтавської області, громадянки України, не працюючої, не одруженої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

-у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

01.04.2020 о 15 год. 00 хв. ОСОБА_5 знаходилася у квартирі АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_6 . Перебуваючи у приміщенні вказаної квартири ОСОБА_5 побачила, як ОСОБА_6 вводить пароль до додатку «Приват 24» у мобільному телефоні марки Neffos, що належить останньому.

В цей час у ОСОБА_5 виник умисел, направлений на таємне викрадення телефону та грошових коштів з банківської картки потерпілого ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_5 , заздалегідь знаючи пароль від мобільного додатку «Приват 24», діючи таємно, з корисливих мотивів та мети, скориставшись тим, що ОСОБА_6 за її діями не спостерігає, взяла з полиці мобільний телефон марки Neffos чорного кольору імеі 1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 , вартістю 1000 грн, у якому знаходилася картка пам`яті Kingston об`ємом 32 GB, вартістю 140 грн, після чого залишила приміщення вказаної квартири.

В подальшому ОСОБА_5 з використанням викраденого телефону зайшла у додаток «Приват 24» та перерахувала із банківської картки № НОМЕР_3 , що видана на ім`я ОСОБА_7 на банківську картку № НОМЕР_4 , виданої на ім`я ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 39100 грн, якими розпорядилася на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_5 заподіяла ОСОБА_6 матеріальних збитків на загальну суму 40240 грн.

Потерпілому відшкодовано матеріальні збитки частково у сумі 1140 грн шляхом повернення майна.

Будучи допитаною у судовому засіданні обвинувачена вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнала повністю, підтвердила фактичні обставини викладені в обвинувальному акті та не заперечувала щодо вартості викраденого нею майна.

Будучи належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи потерпілий у судове засідання не прибув, звернувшись із відповідною заявою про розгляд справи за його відсутності. Питання призначення покарання залишив на розсуд суду.

Суд рахує, що визнання вини ОСОБА_5 відповідають фактичним обставинам справи, нею та іншими учасниками судового розгляду не оспорюються, тому, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, дослідження доказів, окрім характеризуючих даних обвинуваченої та її показів, вирішує за недоцільне.

З урахуванням викладеного та наданих в суді обвинуваченою показань, суд вважає доведеною вину ОСОБА_5 у вчиненні умисного кримінального правопорушення проти власності. Її дії суд кваліфікує за ч.1 ст.185 КК України, так як вона вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, всі обставини по справі в їх сукупності, а також особу обвинуваченої, її вік і стан здоров`я, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Разом із цим, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, тому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування положень статей 69 та 691 КК України суд не знаходить.

Судом враховано, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.08.2020 за результатами розгляду справи № 716/1224/19.

Враховуючи наведені вище обставини, які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_5 , її вік, стан здоров`я, відсутність офіційного джерела доходу, сімейний стан, зокрема обвинувачена є незаміжньою, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не знаходиться, відсутність обставин, що пом`якшує або обтяжують покарання, ставлення обвинуваченої до вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, щодо повного визнання обвинуваченою вини у скоєному злочині, поведінку обвинуваченої як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, думку потерпілого, який при призначенні покарання поклалася на розсуд суду, суд доходить висновку про необхідність призначення їй покарання в межах санкції ч.1 ст.185 КК України у виді громадських робіт.

Тільки таке покарання, з урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та принципу індивідуалізації покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Питання щодо речових доказів належить вирішенню відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у справі підлягають стягненню з обвинуваченої на користь держави в порядку ст.124 КПК України. Згідно із долученими до справи матеріалами, у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 було проведено експертизу, вартість якої становить 1634,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначити їй покарання у вигляді 140 годин громадських робіт.
Стягнути з ОСОБА_5 витрати на залучення експерта в розмірі 1634,50 грн на користь держави.

Речові докази по справі:

- Банківські картки банку «ПриватБанк»: картка «Універсальна» № НОМЕР_4 , картка для виплат № НОМЕР_5 , що видані на ім`я ОСОБА_5 повернути обвинуваченій ОСОБА_5 , як їй належні.
- Мобільний телефон марки Neffos чорного кольору, імеі 1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 у якому знаходиться карта пам`яті марки Kingston об`ємом 32 GB залишити потерпілому ОСОБА_6 , як йому належний.
- СД - диск у паперовому конверті з написом 607114- ВБ PLHO виданий працівниками служби безпеки АТ КБ «ПриватБанк» зберігати у матеріалах кримінального провадження №0000232 від 04.04.2020.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом 30 діб з моменту його проголошення через Комсомольський міський суд Полтавської області, а обвинуваченим у той же строк з моменту його отримання.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому, потерпілій роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання та подавати на них зауваження.

Суддя ОСОБА_1