Справа № 748/1140/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/70/21
Категорія - ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 січня 2020 року за № 0000083, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2020 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Анисів, Чернігівського району, Чернігівської області, з повною загальною середньою освітою, непрацюючого, не одруженого, раніше неодноразово судимого, останній раз 12 травня 2020 року Чернігівським районним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185 КК України, до позбавлення волі на строк 4 роки,

зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2020 року, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Визначено рахувати строк відбування покарання ОСОБА_8 з дня його затримання, а саме з 22 квітня 2020 року.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, та на підставі ст.. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком один рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України визначено виконувати самостійно.

Стягнуто з ОСОБА_8 процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 1884 грн. 12 коп. на користь держави.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності вини та кваліфікації дій останнього, просить змінити рішення суду, в частині призначеного покарання, шляхом призначення покарання в мінімальних межах санкції інкримінуємої статті.

Звертає увагу на те, що згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи ( як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину, а тому, зважаючи на враховані та не враховані у вироку суду пом`якшуючі обставини, вважає за можливе призначити його підзахисному ОСОБА_8 мінімальний термін покарання передбачений статтею, за якою він притягується до кримінальної відповідальності. При цьому, звертає увагу суду на те, що його підзахисний вину у вчиненому визнав повністю, підтвердив факт вчинення ним протиправних дій, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, що в достатній мірі не було прийнято судом першої інстанції при призначенні покарання останньому.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 , 23 січня 2020 року, близько 01 год. 00 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, шляхом відсунення паркану, таємно проник на територію господарства за адресою: АДРЕСА_1 , де шляхом розбиття віконного скла, таємно проник у середину літньої кухні, що знаходиться на території даного господарства, звідки таємно викрав алюмінієву каністру об`ємом 30 л, вартість якої згідно висновку експерта № 129 від 10 лютого 2020 року становить 367 грн. 50 коп., що належить ОСОБА_10 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на зазначену суму.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника-адвоката ОСОБА_7 , які висловились на підтримання поданих апеляційних вимог, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі сторони захисту не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 призначено покарання за таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинене повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення, що передбачено ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців, та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за попереднім вироком у виді 4 років позбавлення волі.

При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але визнав та врахував як обставину, що пом`якшує покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення - щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Апеляційні доводи сторони захисту про зайву суворість призначеного обвинуваченому покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом можливості перейти до покарання в мінімальних межах інкримінуємої статті, на думку колегії суддів - є безпідставними.

Згідно апеляційних доводів і пояснень обвинуваченого, які він надавав при апеляційному розгляді, суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання, при цьому не достатньо врахував при призначені покарання те, що він визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину.

Разом з цим, на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та судом першої інстанції вони були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Таким чином, апеляційні вимоги захисника-адвоката ОСОБА_7 про зміну вироку шляхом пом`якшення призначеного покарання на підставі норм КК України, з урахуванням наведених викладених в апеляційній скарзі доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони носять формальний, суто суб`єктивний характер.

При цьому, з мотивувальної частини вироку вбачається, що місцевий суд до призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 підійшов з дотриманням принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, та на ряду з і ступенем тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, було враховано цінність суспільних відносин на які було здійснено посягання обвинуваченим, вартість викраденого майна, форму і ступінь вини.

Крім того, суд також дослідив дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, проте на шлях виправлення не став, при цьому продовжив свою злочинну діяльність, протягом року двічі притягувався до адміністративної відповідальності, його вік, те, що він ніде не працює, перебуває на обліку в Чернігівській психоневрологічній лікарні, наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, повне відшкодування завданої шкоди потерпілому, думку останнього з приводу міри призначення покарання.

Крім того, судом першої інстанції було взято до уваги висновки досудової доповіді органу з питань пробації, відповідно до яких застосування до ОСОБА_8 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі не зможе призвести до його остаточного виправлення.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. 69, 69-1, 75 КК України, або пом`якшення покарання в інший спосіб, тобто в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України з альтернативними видами покарань.

Таким чином, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що, підстав для зміни вироку за доводами сторони захисту про зайву суворість покарання його підзахисному, не вбачає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4