ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 321/1102/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1723/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Михайлівського районного суду Запорізької області),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Михайлівського районного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 27 серпня 2018 року Веселівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2018 року та призначено остаточне покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 628 грн. 4 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

26.04.2019 приблизно о 23 годині ОСОБА_7 , шляхом відчинення вхідної хвіртки до території домоволодіння АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_9 , прийшов у гості до свого товариша ОСОБА_10 , який мешкає зі своєю родиною за вищевказаною адресою. Після того, як до нього з будинку ніхто не вийшов, ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, з раптово виниклим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, шляхом відкриття вхідних дверей, які на запираючий пристрій не були зачинені, проник до приміщення літньої кухні на території домоволодіння за вищевказаною адресою, звідки таємно викрав бензопилу цепну марки «Урал Профи» моделі «УБП 4500» у корпусі помаранчевого кольору, вартість якої складає 920 грн. 53 коп., яка належить ОСОБА_11 , після чого зник з викраденим майном з місця події та розпорядився ним на власний розсуд, завдавши ОСОБА_11 майнову шкоду на вказану суму.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що судом неповно встановлені обставини кримінального провадження та вони не відповідають дійсності.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що свідок ОСОБА_10 , який є сином потерпілої, надав суду неправдиві показання, спотворив усі обставини та відмовився розповідати правду.

Разом з тим, правдивими є показання, які надав саме він у судовому засіданні.

Також зазначає, що суд першої інстанції у вироку не зазначив, чому взяв до уваги показання свідка ОСОБА_10 та відкинув його показання.

Вважає, що при розгляді кримінального провадження встановлено суперечливі докази, які мають істотне значення у справі для встановлення дійсних обставин справи, їх належної кваліфікації та висновків суду.

Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 , підтримав подану ним апеляційну скаргу без доповнень, просив не позбавляти його волі.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 в підтримання доводів апеляційної скарги вказав, що обвинувачений в суді першої інстанції повідомив свою версію події, але суд її не оцінив та не спростував.

Прокурор в заперечення проти доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції належним чином оцінив всі докази у провадженні та дав їм правильну оцінку, вина ОСОБА_7 доведена не лише показаннями свідка, а і всією сукупністю доказів, оцінених судом. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілої, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що його запросив в гості знайомий ОСОБА_10 , який сказав, що йому потрібні гроші, тому показав, яке майно є в їх домоволодінні та попросив допомогти його винести і продати. ОСОБА_10 пообіцяв, що відволіче своїх батьків або спеціально зробить щоб їх не було вдома, а він в цей час зможе винести майно. Того ж вечора, як домовились із ОСОБА_10 , він пройшов до подвір`я домоволодіння за місцем мешкання ОСОБА_10 , хвіртка була не заперта. Він постукав у вікно, але ніхто не обізвався, тоді він побачив, що дійсно сарай не запертий і все на подвір`ї відкрито. В сараї він взяв бензопилу, яку виніс до себе додому. Наступного дня він зустрівся із ОСОБА_10 , і вони обговорювали, як продати викрадене. Потім він зателефонував знайомому ОСОБА_12 , який взяв у нього бензопилу, а на обмін дав йому два мобільні телефони. Коли він знову зустрівся із ОСОБА_10 , то той відмовився брати мобільний телефон, бо йому були потрібні гроші.
Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі обвинувачений не заперечував той факт, що саме він, перебуваючи на території домоволодіння потерпілої ОСОБА_9 , взяв з сараю бензопилу, яку відніс до себе додому та в подальшому обміняв на два мобільні телефони, тобто розпорядився майном потерпілої.
Позиція обвинуваченого зводилась до того, що саме свідок ОСОБА_10 попрохав його винести з домоволодіння майно та продати, у зв`язку з чим, він вважав, що майно належить ОСОБА_10 і не розумів, що вчиняє крадіжку.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про доведення в повному обсязі його вини в таємному викраденні майна потерпілої, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням в інше приміщення, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_11 в суді першої інстанції показала, що обвинувачений, який є другом її сина ОСОБА_10 , часто приходив до них додому. Коли її син посварився з обвинуваченим, через деякий час вони виявили зникнення бензопили, з приводу чого вона звернулась до поліції. Працівникам поліції вона назвала осіб, які були вхожі до їх домоволодіння, в тому числі, назвала і ОСОБА_7 . Через деякий час працівники поліції повідомили, що ОСОБА_7 зізнався в крадіжці, а бензопила була вилучена.
Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показав, що ОСОБА_7 часто приходив до нього в гості і добре знав, де і що розташоване у них в домоволодінні. В квітні 2019 року батьки стали питати про те, куди зникла бензопила «Урал», однак йому нічого з цього приводу відомо не було, тому мати викликала поліцію. Пізніше поліція встановила, що бензопилу викрав ОСОБА_7 . Додатково повідомив, що він ніякого відношення до викрадення бензопили не має і ніколи не просив ОСОБА_7 виносити з їх домоволодіння будь-яке майно.
Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показав, що йому зателефонував знайомий ОСОБА_7 , який запропонував придбати бензопилу за 500 гривень. Потім він під`їхав до ОСОБА_7 , у якого в мішку була бензопила, та сказав, що може обміняти бензопилу на мобільний телефон «Самсунг», на що ОСОБА_7 погодився.
Підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілої та свідків, насамперед ОСОБА_10 .

Показання вищезазначених потерпілої та свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу огляду місця події від 21 травня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є територія домоволодіння АДРЕСА_2 . Під час проведення огляду ОСОБА_11 повідомила, що з сараю зникла бензопила «Урал» моделі «УБП 4500» помаранчевого кольору, яка лежала під столом біля зварювального пристрою (а.с. 103-106).
З протоколу огляду від 21 травня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, що огляд проводився біля магазину ФОП « ОСОБА_14 », під час якого ОСОБА_13 видав працівникам поліції бензопилу «Урал Профі» моделі «УБП 4500» в корпусі помаранчевого кольору, яку, як повідомив ОСОБА_13 , він виміняв на два мобільні телефони у ОСОБА_7 (а.с. 108-110).
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 травня 2019 року вбачається, що свідок ОСОБА_13 серед пред`явлених осіб для впізнання, зображених на фотознімках, за зовнішніми ознаками впізнав ОСОБА_7 , який зображений в протоколі під № 3, та пояснив, що це чоловік, який поміняв бензопилу «Урал Профі» моделі «УБП 4500» в корпусі помаранчевого кольору на два мобільні телефони (а.с. 112-114).
З протоколу пред`явлення речей для впізнання та фототаблиці до нього вбачається, що потерпіла ОСОБА_11 впізнала бензопилу «Урал Профі» моделі «УБП 4500» в корпусі помаранчевого кольору, яка була у неї викрадена (а.с. 115-118).

З висновку експерта № 10-437 від 29 травня 2019 року вбачається, що ринкова вартість бензопили цепної «Урал Профи УБП 4500», придбаної новою у лютому 2018 року, в експлуатації з моменту придбання, станом на 26 квітня 2019 року може складати 920 гривень 53 копійки (а.с. 123-130).
З висновку судово-психіатричного експерта № 289 від 24 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_7 виявляв та виявляє у теперішній час ознаки психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості (у ступені легкої дебільності згідно перегляду МКХ-9) з порушенням поведінки. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв. Отже, він міг усвідомлювати свої дії й керувати ними. За своїм психічним станом в цей час він також може усвідомлювати свої дії й керувати ними (а.с. 132-137).
Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме таємне викрадення майна потерпілої ОСОБА_9 , поєднане з проникненням в інше приміщення.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував лише показання свідка ОСОБА_10 , і не взяв до уваги відсутність належних доказів на підтвердження його вини.

Так, потерпіла та свідки надали суду повністю логічні та змістовні пояснення, їх показання повністю узгоджуються між собою та іншими дослідженими доказами.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що свідок ОСОБА_10 надав неправдиві показання та обмовив його, оскільки об`єктивних даних на підтвердження цього суду першої інстанції надано не було.

Переконливих підстав для обмови свідком ОСОБА_10 обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено, а з показань свідка є очевидним, що він добре знає обвинуваченого, який постійно приходив до нього в гості, знав місцезнаходження майна в домоволодіння, натомість, ніякого відношення до викрадення майна своєї матері свідок не мав, і про це ніколи обвинуваченого не просив.

На переконання колегії суддів, відсутність у свідка ОСОБА_10 мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує версію обвинуваченого з приводу неправдивості показань вказаного свідка.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Разом з тим, перевіряючи оскаржуваний вирок колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано послався в мотивувальній частині вироку на протокол проведення слідчого експерименту від 25 липня 2019 року за участі ОСОБА_7 , з огляду на наступне.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070км19) зазначила, що метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Слідчий експеримент передбачає безпосередню участь підозрюваного у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань.
Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК України, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.
При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, обвинуваченого не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК України, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.
Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК України) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання обвинуваченого та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК України.
Змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб. Термін "показання" в контексті ч. 4 ст. 95 КПК України законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст. 95 цього Кодексу.
Якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.
Буквальне тлумачення змісту ст. 23 КПК України у системному зв`язку з нормами, викладеними в статтях 83, 84, 93, 95, 240 цього Кодексу, з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК України) не містить підстав для висновку про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за умови дотримання судами України законодавчо визначеного порядку проведення такої слідчої дії з огляду на критерії ЄСПЛ щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому.
Таким чином, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, відповідно до ст. 91 КПК України.
За таких обставин Верховний Суд зробив висновок про те, що приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.
Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.
Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.
В даному провадженні з протоколу проведення слідчого експерименту від 25 липня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 повідомив, як 26 квітня 2019 року приблизно о 23 годині він за власною ініціативою прийшов до домоволодіння його знайомого ОСОБА_10 , де бував неодноразово в гостях. Пройшовши у двір він покликав ОСОБА_10 , але ніхто не вийшов, тому він пройшов до літньої кухні, звідки викрав бензопилу. Наступного дня в свого знайомого ОСОБА_12 він виміняв бензопилу на 2 мобільні телефони. Разом з тим в ході слідчої дії ОСОБА_7 відмовився їхати до домоволодіння ОСОБА_10 , та продемонструвати на місця повідомлені ним фактичні обставини (а.с. 138-141).
Зі змісту вказаного протоколу проведення слідчого експерименту вбачається, що ОСОБА_7 розповів слідчому про обставини вчинення ним крадіжки, фактично зізнавшись у вчиненні кримінального правопорушення, але їхати до домоволодіння ОСОБА_10 відмовився, тобто ОСОБА_7 не приймав безпосередньої участі у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань, у зв`язку з чим, на переконання колегії суддів, така форма слідчого експерименту повинна розцінюватись як допит, який не має доказового значення відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України в суді.
За таких обставин колегія суддів вважає недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 25 липня 2019 року, суд першої інстанції не міг посилатися на нього при ухваленні судового рішення, а тому колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ на вищевказаний протокол слідчого експерименту.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, для доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину за критерієм поза розумних сумнівів достатньо інших наведених вище доказів, які є належними, допустимими і достовірними.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на доказ вини на протокол слідчого експерименту від 25 липня 2019 року, проведеного з ОСОБА_7 .
В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 321/1102/19