Постанова

Іменем України

13 серпня2020 року
м. Київ

справа № 284/213/15-к
провадження № 51-3км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011, за обвинуваченням:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мале Шарно Народицького району Житомирської області, жителя смт Народичі вказаної області ( АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 289 КК України;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 289 КК України;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України;
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця та жителя АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 17 листопада 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 17 листопада 2017 року до покарання у виді позбавлення волі засуджено:
ОСОБА_10 : за ч. 1 ст. 289 КК України на строк 3 роки; за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 296 КК України на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_8 : за ч. 1 ст. 121 КК України на строк 5 років; за ч. 1 ст. 122 КК України на строк 1 рік; за ч. 4 ст. 296 КК України на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

ОСОБА_9 : за ч. 2 ст. 296 КК України на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України останнього звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 цього Кодексу ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_11 : за ч. 1 ст. 289 КК України на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 296 КК України на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 цього Кодексу ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_12 : за ч. 2 ст. 296 КК України на строк 1 рік. На підставі статей 75, 104 КК України ОСОБА_12 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 цього Кодексу ОСОБА_12 звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_13 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_14 18 628,74 грн та 25 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно. Зараховано ОСОБА_11 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_14 грошові кошти у сумі 1 000 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_15 16 547,92 грн та 130 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно. Зараховано ОСОБА_8 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 4 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 291,99 грн із кожного.
Вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком районного суду ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнано винними у тому, що вони спільно вчинили кримінальні правопорушення за таких обставин.
02 травня 2012 року, близько 00:20, вказані особи перебували у громадському місці, а саме біля приміщення Базарського будинку культури на АДРЕСА_5 , де в ОСОБА_10 , виник словесний конфлікт із неповнолітнім ОСОБА_13 , в ході якого ОСОБА_10 , маючи умисел, направлений на підбурювання до вчинення хуліганських дій відносно неповнолітнього, словесно схилив ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_13 , сказавши їм побити останнього. Реалізуючи злочинний умисел на вчинення хуліганських дій, ОСОБА_12 підійшов до сидячого на лавці ОСОБА_13 та ігноруючи правила поведінки в суспільстві, використовуючи малозначний привід, безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, у присутності сторонніх осіб, які перебували поряд, умисно двічі вдарив ОСОБА_13 ногою в обличчя, заподіявши йому легких тілесних ушкоджень. В продовження своїх злочинних дій, ОСОБА_12 , разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , маючи умисел направлений на вчинення хуліганських дій, групою осіб, діючи узгоджено, усвідомлюючи протиправний характер своїх злочинних дій та ігноруючи в суспільстві правила поведінки, використовуючи малозначний привід, безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, перебуваючи біля вказаного приміщення будинку культури, у присутності ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 вчинили такі дії, а саме ОСОБА_12 умисно вдарив ОСОБА_14 кулаком руки в обличчя, після чого ОСОБА_8 , в підтримку зазначених дій ОСОБА_12 , застосовуючи заздалегідь заготовлену для заподіяння тілесних ушкоджень дерев`яну палицю, умисно вдарив ОСОБА_14 по правій руці та двічі по голові, від чого останній впав на землю, де йому ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , умисно нанесли декілька ударів ногами в різні частини тіла, заподіявши потерпілому тілесних ушкоджень: ОСОБА_12 та ОСОБА_11 легких; ОСОБА_8 середніх. Надалі ОСОБА_9 в продовження хуліганських дій, умисно вдарив ОСОБА_15 кулаком правої руки в обличчя. Одночасно з цим ОСОБА_8 , умисно двічі вдарив останнього дерев`яною палицею по голові, заподіявши йому тяжких тілесних ушкоджень. Від вказаних ударів ОСОБА_15 впав на землю, де йому ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 нанесли численні удари ногами по різних частинах тіла, заподіявши потерпілому фізичну біль.
Крім того, ОСОБА_11 02 травня 2012 року близько 00:35 перебуваючи біля будинку культури в с. Базар Народицького району Житомирської області, а ОСОБА_10 близько 00:40 на узбіччі дороги сполученням Базар Рудня Базарська, незаконно заволоділи транспортним засобом марки «Фольксваген Т-4» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_14 , у зв`язку з чим заподіяли потерпілому матеріальну шкоду на суму 72 068,90 грн.

Житомирський апеляційний суд своєю ухвалою від 01 жовтня 2019 року вказаний вирок щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 змінив. Виключив з резолютивної частини вироку вказівки про призначення покарання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України та про звільнення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 від покарання з випробуванням із застосуванням статей 75, 76, 104 КК України. Також апеляційний суд скасував вирок у частині стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 матеріальної та моральної шкоди, відмовивши у задоволенні цивільних позовів останніх до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
У решті вирок районного суду залишив без змін.
Судові рішення щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у касаційному порядку не оскаржуються.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що:
всупереч вимогам статей 91, 370, 374 КПК України, судом не сформульоване належним чином обвинувачення, визнане судом доведеним;

місцевий суд, порушуючи вимоги ч. 3 ст. 415 КПК України, не усунув недоліків, вказаних в ухвалі Апеляційного суду Житомирської області від 05 червня 2014 року, а саме в частині неконкретності формулювання обвинувачення ОСОБА_8 , визнаного судом доведеним за ч. 4 ст. 296 КК України;

винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України, за які його засуджено, не доведена, оскільки відповідні висновки місцевого суду ґрунтуються на припущеннях;

суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повернення цього провадження до стадії його розгляду по суті для здійснення перевірки заяви ОСОБА_8 про вчинення 02 травня 2012 року ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , хуліганських дій щодо нього із заподіянням йому тілесних ушкоджень;

у ОСОБА_8 був відсутній мотив на вчинення хуліганських дій, оскільки його дії були викликані протиправною поведінкою потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ;

у діях його підзахисного відсутні обов`язкові складові ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України;

дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, оскільки ці протиправні дії останній вчинив, перевищивши межі необхідної оборони;

апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК України;

суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України в резолютивній частині обвинувального вироку не вказав рішення щодо цивільних позовів;

зазначені у резолютивній частині оскаржуваного вироку суми, стягнуті з ОСОБА_8 на користь потерпілих, не відповідають сумам, встановленим у мотивувальній частині цього рішення;

місцевий суд необґрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого ОСОБА_13 до ОСОБА_8 , оскільки останній не вчиняв протиправних дій стосовно вказаного потерпілого;

суд першої інстанції, призначаючи покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням, повною мірою не врахував усіх обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого ОСОБА_8 та безпідставно призначив йому покарання, явно несправедливе через суворість;

апеляційний суд, як вважає захисник, формально зазначивши у своєму рішенні доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, всупереч вимогам ч. 2

ст. 419 КПК України належним чином їх не перевірив і не навів належних мотивів на їх спростування та, як наслідок, постановив рішення, яке не відповідає вимогам положень, передбаченим ст. 419 КПК України.
Суть доводів у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_8 за змістом є аналогічним доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_6 і зводяться до того, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є незаконними, а тому засуджений просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисник ОСОБА_6 , висловивши свої доводи на підтримання касаційних скарг, просив скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Засуджений ОСОБА_8 підтримав доводи, наведені у касаційних скаргах, одночасно змінив вимоги у своїй касаційній скарзі просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_9 та захисник неповнолітнього засудженого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити.
Прокурор підтримала касаційні скарги в частині вирішення цивільних позовів та просила змінити судові рішення в цій частині, а в решті судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тобто касаційний суд не перевіряє судові рішення у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
За статтею 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зі змісту касаційних скарг захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_8 вбачається, що вони порушують питання про перегляд судових рішень у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог статей 433, 438 КПК України не підлягають, а отже, під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин провадження, встановлених судом.
Матеріали кримінального провадження свідчать, що місцевий суд, установивши обставини кримінального провадження та проаналізувавши зібрані органом досудового слідства докази, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 та ч. 4 ст. 296 КК України.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_8 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень кваліфіковані правильно.
В основу вироку суд обґрунтовано поклав послідовні показання потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо подій, під час яких їм було заподіяно середні та тяжкі тілесні ушкодження відповідно, показання свідка ОСОБА_17 , яка була очевидцем події злочину, дані протоколів слідчих дій, висновки судових експертиз.
Досліджені в судовому засіданні докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_22 (з врахуванням змін до апеляційної скарги, внесених захисником ОСОБА_23 ) в інтересах ОСОБА_8 , апеляційний суд навів належні і достатні мотиви та підстави ухвалення рішення в цій частині.
Оскаржувані судові рішення свідчать про те, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 . Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів касаційного суду знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Доводи захисника та засудженого про відсутність обов`язкових складових ознак об`єктивної сторони складу злочину хуліганства і таких кваліфікуючих ознак, як особлива зухвалість та мотив явної неповаги до суспільства, а також застосування предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, є необґрунтованими.
Так, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності.
Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема показань потерпілих та свідків, підставою для вчинення насильницьких дій у громадському місці щодо потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 став незначний привід. Обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки ОСОБА_8 свідчать про те, що вона не була зумовлена особистою неприязню до ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а саме бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, та супроводжувалась особливою зухвалістю у виді приниження гідності потерпілих, поєднаного з насильством над ними.
Врахувавши викладене, дослідивши зібрані у справі докази, місцевий суд, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 , вчинив суспільно-небезпечне діяння та встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.
Безпідставними є й доводи касаційної скарги захисника про відсутність у діях ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки у нього не було умислу на заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від протиправних посягань з боку останніх.
Відповідно до встановлених судом у вироку фактичних обставин кримінального провадження, ознак стану необхідної оборони в умисних діях ОСОБА_8 не вбачається. Саме ОСОБА_8 безпідставно першим застосував насильство до потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . При цьому небезпечного посягання, як і жодних дій щодо ОСОБА_8 , які б могли викликати в останнього стан необхідної оборони, потерпілі не вчиняли.

За таких обставин, дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, кваліфіковано правильно.
Крім того, апеляційний суд, перевіряючи апеляційну скаргу сторони захисту, врахував, що місцевим судом під час судового розгляду належним чином було перевірено версію про побиття потерпілими ОСОБА_14 і ОСОБА_15 . ОСОБА_8 та інших засуджених, яка надалі не була підтверджена з огляду на сукупність усіх доказів у цьому провадженні.
Зокрема, як вбачається із матеріалів провадження, слідчий СВ Народицького РВ УМВС України в Житомирській області постановою від 30 липня 2014 року закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за відсутності в їх діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Старший слідчий відділу прокуратури Житомирської області ОСОБА_24 постановою від 30 листопада 2016 року закрив кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000002 від 24 липня 2015 року за ч. 1 ст. 296 КК України за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та ОСОБА_12 (т. 9, а. к. п. 28-31). При цьому вказані рішення слідчих набули законної сили.
Таким чином, твердження захисника і засудженого про вчинення саме потерпілими ОСОБА_14 та ОСОБА_15 протиправних дій відносно ОСОБА_8 , а також щодо нездійснення місцевим судом перевірки вказаної версії сторони захисту з огляду на заяву ОСОБА_8 про вчинення 02 травня 2012 року ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , хуліганських дій щодо нього із заподіянням йому тілесних ушкоджень, є необґрунтованими.
Доводи захисника про неконкретне викладення у вироку фактичних обставин скоєних ОСОБА_8 злочинів є безпідставними.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Як убачається з матеріалів провадження Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 05 червня 2014 року скасував вирок Народицького районного суду Житомирської області від 05 червня 2014 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у зв`язку з допущенням судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, крім іншого, через неконкретність формулювання обвинувачення ОСОБА_25 , визнаного судом доведеним, за ст. 296 КК України.

Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 19 січня 2015 року ухвалу Народицького районного суду Житомирської області від 02 лютого 2014 року скасував та постановив нову ухвалу, якою обвинувальний акт у кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011, за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повернуто прокурору Овруцької прокуратури як такий, що не відповідав вимогам ст. 291 КПК України.
Надалі, а саме 25 березня 2015 року, відповідно до вимог ст. 291 КПК України прокурором було направлено обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до Народицького районного суду Житомирської області.
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України копії обвинувального акта з реєстром досудового розслідування було вручено підозрюваним ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12
05 травня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області в порядку ст. 34 КПК України задовольнив подання голови Народицького районного суду Житомирської області та направив вказане кримінальне провадження до Овруцького районного суду Житомирської області для його розгляду.
25 травня 2015 року у підготовчому судовому засіданні суддя Овруцького районного суду Житомирської області дійшов висновку про те, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складено у відповідності з вимогами КПК України, відсутні підстави для його повернення прокурору та ухвалою призначив кримінальне провадження за вказаним актом до судового розгляду. При цьому учасники судового провадження не заперечували проти призначення справи до судового розгляду.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при ухваленні свого рішення сформулював обвинувачення, визнане доведеним, яке відповідає обвинуваченню, висунутому прокурором, із зазначенням форми вини та мотивів кримінального правопорушення, тобто суд дотримався вимог ст. 374 КПК України, ухвалюючи вирок.
Крім того, як убачається з обвинувального акту, орган досудового слідства, крім іншого, кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України, зокрема у вчиненні умисних дій, що виразились у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства з особливою зухвалістю, вчинені групою осіб із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
При цьому з оскаржуваного вироку вбачається, що місцевий суд сформулював належним чином обвинувачення, визнане судом доведеним, а саме вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України із кваліфікуючою ознакою «з особливою зухвалістю», а тому твердження сторони захисту про неконкретність викладення фактичних обставин у цій частині вироку, є необґрунтованими.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Що стосується доводів у касаційних скаргах сторони захисту про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК України в частині необхідності повторного дослідження доказів, то вони є безпідставними.
Відповідно до вказаної норми за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що апеляційний суд при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 належним чином виконав вищевказані вимоги кримінального процесуального закону.
У суді апеляційної інстанції сторона захисту засудженого ОСОБА_8 не довела, що докази, які вони повторно просили дослідити, досліджено неповністю або з порушенням, тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у дослідженні цих доказів.
Доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого ОСОБА_8 через суворість колегія суддів вважає безпідставними.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_8 за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, урахував тяжкість вчинених ним протиправних діянь, дані, які характеризують особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання засудженого.
Зокрема, суд узяв до уваги те, що ОСОБА_8 вчинив умисні злочини, один з яких з огляду на положення ст. 12 КК України відноситься до тяжких, своїми злочинними діями останній спричинив потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, вину не визнав, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання характеризується задовільно.
Також місцевий суд взяв до уваги відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
На підставі цих даних районний суд дійшов висновку про призначення остаточного покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Зважаючи на зазначені дані, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини вчинення протиправних діянь, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_8 покарання у зазначеному виді й розмірі справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Підстав для застосування до засудженого ОСОБА_8 положення статей 69, 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає навіть з урахуванням доводів захисника та засудженого, наведених у їх касаційних скаргах.
Разом із цим доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 про неправильне вирішення цивільних позовів, заслуговують на увагу.
Перевіряючи питання щодо правильності вирішення судами пред`явлених цивільних позовів, колегія суддів касаційного суду, враховує положення ч. 2 ст. 433 КПК України, які визначають, що суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст. 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Також ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України передбачено, що у резолютивній частині обвинувального вироку вказується рішення по цивільному позову.
Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Як убачається з оскаржуваного вироку, місцевий суд стягнув солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_13 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а на користь потерпілого ОСОБА_14 18 628,74 грн та 25 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно. Зарахував ОСОБА_11 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_14 грошові кошти у сумі 1 000 грн. Стягнув солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_15 16 547,92 грн та 130 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно. Зарахував ОСОБА_8 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 4 000 грн.
З матеріалів провадження вбачається, що потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було заявлено цивільні позови до ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення на їх користь матеріальної та моральної шкоди в сумі 25 000 грн та 25 000 грн відповідно. При цьому потерпілим ОСОБА_15 також було заявлено позов до вказаних вище осіб про стягнення на його користь матеріальної шкоди та моральної шкоди в сумах по 250 000 грн відповідно.

Разом із цим місцевий суд у мотивувальній частині оскаржуваного вироку вказав, що вимоги потерпілого ОСОБА_14 щодо відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню на суму 11 583,68 грн, а потерпілого ОСОБА_26 на суму 10 547,92 грн, що складають витрати на лікування, придбання медикаментів, що підтверджені матеріалами провадження (т. 4, а. к. п. 59, 61-63). Щодо заподіяння матеріальної шкоди на решту сум позовних вимог, потерпілими ОСОБА_14 та ОСОБА_26 суду належних доказів не надано. Також, місцевий суд зазначив, що вимоги потерпілого ОСОБА_13 щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню на суму 10 000 грн.

Однак суд першої інстанції, розглянувши зазначені цивільні позови та вказавши в мотивувальній частині вироку про підстави їх задоволення на користь потерпілих, не прийняв свого рішення щодо цих позовів у його резолютивній частині.
При цьому зазначені у його резолютивній частині суми, які були стягнуті із засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілих в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, не відповідають сумам, які були встановленні у мотивувальній частині цього рішення.

Також, як видно з вироку, у мотивувальній його частині було вирішено питання щодо процесуальних витрат, а саме стягнення солідарно із ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 6 000 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Разом із цим суд першої інстанції, в порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, також не зазначив свого рішення щодо вказаних процесуальних витрат у резолютивній частині вироку.
Крім того, як убачається із матеріалів провадження, орган досудового розслідування ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не ставив у провину вчинення хуліганських дій щодо ОСОБА_13 та заподіяння йому тілесних ушкоджень.
Згідно з обвинуваченням, визнаним судом доведеним, хуліганські дії стосовно потерпілого ОСОБА_13 вчинили ОСОБА_12 , який заподіяв йому тілесних ушкоджень, та ОСОБА_10 , який підбурював ОСОБА_12 до вчинення цих дій. При цьому, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не брали участі у вчиненні хуліганських дій відносно потерпілого ОСОБА_13 із заподіянням йому тілесних ушкоджень.
Враховуючи наведене місцевий суд не дотримався вимог п. 2 ч. 3, ч. 4 ст. 374 КПК України, оскільки не зазначив у резолютивній частині вироку свого рішення щодо цивільних позовів та рішення про відшкодування процесуальних витрат, не навів підстав для задоволення цивільного позову ОСОБА_13 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та безпідставно задовольнив указаний позов, хоча мав відмовити в його задоволенні виходячи з вищенаведеного.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_27 , засуджених ОСОБА_12 ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_28 та ОСОБА_22 і скасовуючи вирок у частині стягнення із засудженого ОСОБА_10 на користь потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 матеріальної та моральної шкоди, не встановив та не усунув зазначених вище порушень.
При цьому апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника засудженого ОСОБА_10 ОСОБА_28 про неправильність вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 до ОСОБА_10 , дійшов висновку про те, що згідно обвинуваченням, визнаним судом доведеним, хуліганські дії відносно потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 були вчинені сумісно всіма обвинуваченими, крім ОСОБА_10 , який не брав участі у заподіянні тілесних ушкоджень вказаним потерпілим, а тому суд першої інстанції необґрунтовано вирішив стягнути з ОСОБА_10 матеріальну та моральну шкоду на користь потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , з чим також погоджується колегія суддів касаційного суду.
З огляду на зазначене колегія суддів касаційного суду з урахуванням положень ч. 2 ст. 433 КПК України вважає за необхідне стягнути солідарно з ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_13 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнути солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_14 11 583,68 грн, 25 000 та 6 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно. Зарахувати ОСОБА_11 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_14 грошові кошти у сумі 1 000 грн. Стягнути солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_15 10 547,92 грн, 130 000 та 6 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно. Зарахувати ОСОБА_8 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 4 000 грн.
За таких обставин, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 та у порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підлягають зміні, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 задоволенню частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 17 листопада 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 та у порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 змінити.
Позовні вимоги ОСОБА_13 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в частині відшкодування матеріальної шкоди залишити без задоволення, в частині відшкодування моральної задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_13 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_14 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в частині відшкодування витрат на правову допомогу задовольнити, в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_14 11 583,68 грн, 25 000 та 6 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно. Зарахувати ОСОБА_11 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_14 грошові кошти у сумі 1 000 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_14 до ОСОБА_10 відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_15 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в частині відшкодування витрат на правову допомогу задовольнити, в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_15 10 547,92 грн, 130 000 та 6 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно. Зарахувати ОСОБА_8 добровільно сплачені потерпілому ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 4 000 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_15 до ОСОБА_10 відмовити.
У решті вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду залишити без змін.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3