Справа №295/5406/20
УХВАЛА
Іменем України

10.09.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кіровограда, громадянина України про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

представника ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_3 (в режимі відео конференції)

захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В :

Засуджений ОСОБА_3 звернувся із клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким - на позбавлення волі на певний строк. В обґрунтування зазначив, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», вважає, що знаходиться в таких умовах як і засуджений ОСОБА_7 в момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини. Призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі має бути замінене на більш м`яке, а саме на позбавлення волі на певний строк, врахувавши, що він вже відбув більше 19 років призначеного покарання.

В судовому засіданні засуджений підтримав клопотання по доводах викладених в ньому.

Захисник підтримав клопотання засудженого.

Представник установи виконання покарань вважає, що клопотання засудженого суперечить чинному законодавству, тому його слід відхилити.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання засудженого за відсутністю підстав.

Заслухавши засудженого, захисника, представника установи виконання покарань, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2003 року ОСОБА_3 засуджено за ст.ст.186 ч.3, 187 ч.4, 115 ч.2 п.п.1,6,70КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 жовтня 2003 року вирок суду від 01 серпня 2003 року щодо ОСОБА_3 в частині засудження за ст.ст. 187 ч.4, 115 ч.2 п.п.1,6,70 залишено без змін, цей же вирок в частині засудження за ст. 186 ч.3 КК України скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд.

Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2004 року ОСОБА_3 засуджений за ст.ст.187 ч.3, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 грудня 2004 року вирок суду від 19 серпня 2004 року залишено без змін.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 02 квітня 2018року зараховано засудженому ОСОБА_3 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01 січня 2003року по 09 грудня 2004року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироками апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2003 року та від 19 серпня 2004 року.

Засуджений відбуває покарання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)».

Відповідно до вимог ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання за ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 64 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі є безстроковим покаранням. Особи, засуджені до довічного позбавлення волі, не підлягають до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Враховуючи вимоги діючого Кримінального кодексу України, зокрема ч. 1 ст. 74, де передбачено, що звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, інше пом`якшення покарання, може застосовуватися тільки у випадках, передбачених цим Кодексом, а оскільки ОСОБА_3 засуджений до довічного позбавлення волі, то можливе лише звільнення від відбування покарання внаслідок помилування, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

На підставі ч.2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена лише заміна цього покарання позбавленням волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Тобто, всі питання, які пов`язані з пом`якшенням покарання у виді довічного позбавлення волі, визначаються в порядку, передбаченому п.27 ст.106 Конституції України, Положенням про порядок здійснення помилування та вирішуються тільки Президентом України.

Доводи засудженого про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції, суд вважає безпідставними.

Відповідно до ст. 2 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» право кожного на життя охороняється законом. Захист цього права не поширюється на випадки коли це було необхідним заходом для: здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою. Окрім того, відповідно до ст. 5 Конвенції право на свободу та особисту недоторканність означає, що жодна людина не може бути позбавлена свободи, за винятком таких випадків і в порядку, передбаченому законом, зокрема: законне ув`язнення особи після засудження її судом.

Оскільки ОСОБА_3 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства іншої людини, призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у виді смертної кари була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_3 на життя, свободу не були порушені.

В рішенні «Пєтухов проти України (№2)», на яке посилається засуджений, в п.193 ЄСПЛ наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст.3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст.3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держава відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.

Суд вважає, що становлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянутим.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.07.2020р. (справа №1-42/2004) дійшла до таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції. В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 537, 539, 372, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким відмовити у зв`язку з відсутністю підстав.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня оголошення, засудженим протягом того ж часу з дня отримання копії ухвали (повного тексту).

Суддя ОСОБА_1