У Х В А Л А
Іменем України

28 січня 2021 року

м. Київ
справа № 404/6693/18

провадження № 51-6229 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 січня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року,

встановив:
Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 січня 2020 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , безробітну, раніше не судиму, інваліда 3 групи, визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк 160 годин.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 06 жовтня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
Згідно з вироком, ОСОБА_4 , 01 серпня 2018 року, приблизно о 16 год.30 хв., знаходилася вдома за адресою АДРЕСА_1 . В цей час до неїприйшла сусідка ОСОБА_5 , з якою у неї виник словесний конфлікт, який згодом припинився, ОСОБА_4 зачинила вхідні двері, а ОСОБА_5 підійшла до сходів, щоб піти вниз до квартири, де вона проживає. У подальшому, в ході раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_4 відчинила вхідні двері та вийшла з квартири, де знаходячись за спиною ОСОБА_5 , не маючи умислу спричиняти потерпілій тілесних ушкоджень, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити, штовхнула правою ногою в праву сідницю потерпілу, від чого остання впала на сходи вперед обличчям на ліву руку. Від даного падіння ОСОБА_5 згідно з висновком судового експерта №507 від 21 серпня 2018 року отримала тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-суглобового уламкового перелому лівої променевої кістки без зміщення, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я.
У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду стосовно неї та направлення справи на новий судовий розгляд. Даючи власну оцінку доказам, відмінну від їх оцінки судами, засуджена вважає, що справу стосовно неї розглянуто неповно і однобічно, викладені у вироку висновки суду містять істотні суперечності та не відповідають фактичним обставинам справи, її винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не доведена. Крім того, зазначає, що судами не надано належної оцінки суперечливим показанням свідка ОСОБА_6 й також тому, що слідчий експеримент 07 серпня 2018 року був проведений за відсутності ОСОБА_4 , а відтак суд не мав права враховувати його при ухваленні вироку. Також стверджує, що висновок експерта № 507 від 21 серпня 2018 року є недопустимим доказом у справі, оскільки досліджена експертом амбулаторна карта потерпілої була передана експерту з порушенням норм КПК України, а висновок цього експерта є немотивованим, оскільки у ньому експерт досліджує інший механізм заподіяння тілесних ушкоджень. Крім того, вважає, що судами неправомірно було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення експерта, який має спеціальні знання та може роз`яснити дані ПрАТ «Водафон Україна». Разом з тим, зазначає, що призначене їй покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та її особі, оскільки при його призначенні судами не було враховано той факт, що вона є інвалідом 3 групи та хворіє на хронічний остеомієліт.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доводи засудженої ОСОБА_4 щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень стосовно неї по суті зводяться до неповноти судового розгляду та незгоди з висновками судів щодо фактичних обставин даного кримінального провадження, які з огляду на положення ч. 1 ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, засуджена вказує на однобічність судового розгляду та неналежну оцінку доказів судами, що не відповідає критеріям, визначеним у ст. ст. 412, 413 КПК України.
Водночас, відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі засудженої доводи, які за змістом аналогічні доводам її апеляційної скарги, були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без зміни, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, зокрема, що відповідно до вироку суду першої інстанції цим судом досліджено всі докази у кримінальному провадженні у їх сукупності, як показання потерпілої, свідків так і письмові докази у справі.
Так, апеляційний суд стосовно доводів засудженої щодо суперечності показань наданих свідком ОСОБА_6 , зазначив, що показання цього свідка є логічними та послідовним щодо обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, не суперечать іншим доказам у справі та узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_5 . Крім того, оскільки свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції була попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань, суд першої інстанції не виявив підстав для визнання її показань недостовірними.
Стосовно доводів засудженої про те, що мобільний телефон свідка ОСОБА_6 знаходився в межах дії базової станції у с. Сонячне, що не покриває територію, де вчинено злочин, а отже, останньої не було на місці вчинення злочину, апеляційним судом встановлено, щосудом першої інстанції аналізовано інформацію про деталізацію з`єднань та місця знаходження мобільного терміналу з номером НОМЕР_1 свідка ОСОБА_6 , а також те, що після події саме цей свідок повідомила про побачене доньці потерпілої , що підтверджує її показання в суді та вказує на те, що саме свідку були відомі події злочину. Інформація про деталізацію з`єднань та місця знаходження мобільного терміналу з вказаного номеру не містить будь-яких висновків, встановлює тільки факт обслуговування мобільного терміналу з відповідним номером телефону різними базовими станціями у м. Кропивницькому, радіус дії яких є суттєвим, може сягати значних відстаней та поширюватися у тому числі на АДРЕСА_2 . Зокрема, із різницею в одну хвилину встановлено перебування мобільного терміналу як в зоні дії вишки по АДРЕСА_3 , так і по АДРЕСА_4 (01 серпня 2018 року о 22:15 та о 22:16), що розташовані на значній відстані між собою. Відповідно інформація не містить відомостей про конкретне місце розташування мобільного телефону в певні проміжки часу. До того ж, відповідно до довідки УОТЗ ГУНП в Кіровоградській області, інформація, використана для відображення розташування та радіусу дії базових станцій, отримана з сервісів мережі Інтернет загального доступу, у зв`язку із чим, під час її опрацювання можлива невідповідність фактичним даним роботи об`єктів телекомунікаційної мережі. Отже, виходячи з наведеного, суд першої інстанції з зазначеної інформації зробив висновок про перебування свідка ОСОБА_6 під час події у межах м. Кропивницького. Колегія суддів апеляційного суду зазначила, що судом першої інстанції не перевищено свої повноваження та надано висновок, який не потребує залучення експерта та спеціальних знань.
Твердження засудженої ОСОБА_4 про те, що протокол слідчого експерименту від 07 серпня 2018 року не міг бути покладений в основу вироку, оскільки цю слідчу дію було проведено без її участі, є необгрунтованими. Так, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що протокол вказаного слідчого експерименту складений згідно з вимогами КПК України, до нього доданий додаток-фототаблиця, який також належним чином виготовлений та засвідчений печатками та підписами. При цьому, колегія суддів зауважила, що при проведенні цієї слідчої дії, чинними нормами КПК України не передбачено обов`язкової участі підозрюваного, а наділяє слідчого правом за необхідності залучити його до участі у проведенні цієї процесуальної дії.
Доводи касаційної скарги щодо недопустимості як доказу висновку експерта № 507 від 21 серпня 2018 року також безпідставні, оскільки, як вбачається з судових рішень, старший слідчий СВ Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області звернувся з клопотанням про призначення проведення судово-медичної експертизи до слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда з метою встановлення шляхом проведення експертизи ступіню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій. Слідчий суддя, за наслідками розгляду клопотання слідчого, постановив призначити судово-медичну експертизу щодо наявності у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, їх тяжкості, характеру, тощо. Також постановлено надати експерту для проведення експертизи необхідні матеріали кримінального провадження. Після чого, слідчим направлено експерту копію ухвали слідчого судді та необхідні для проведення експертизи матеріали - копію протоколу проведення слідчого експерименту за участі потерпілої, медичну документацію потерпілої, рентген знімки. На підставі наданих документів експертом проведено судово-медичну експертизута складено висновок № 507. Порушень вимог кримінального процесуального закону у процесуальній процедурі призначення та проведення експертизи не виявлено таяк убачається зі змісту висновку, експертиза проведенана підставі наданих слідчим документів, дослідження проведене чітко в межах поставлених експерту питань, при цьому, на вирішення експерта не поставлено питання, чим саме (рукою чи ногою) спричинено тілесні ушкодження потерпілій. Відповідно, висновок експерта й не містить такої відповіді на вказане питання про такий механізм заподіяння тілесних ушкоджень.
Таким чином, колегія суддів вважає, що не можна визнати обгрунтованими доводи засудженої щодо відсутності в кримінальному провадженні медичної документації потерпілої, на яку у висновку № 507 посилається експерт і що це виключає допустимість залучення як доказів як цієї медичної документації так і висновку експерта.
Крім того, відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 27 січня 2020 року, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
До того ж, зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, не вбачається, що ОСОБА_4 під досудового розслідування та судового розгляду клопотала про відкриття їй зазначених матеріалів.

Також не заслуговують на увагу твердження засудженої ОСОБА_4 стосовно відсутності у судовому рішенні обгрунтування щодо стягнення з неї на користь потерпілої грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди оскільки, як вбачається з рішення суду першої інстанції, цей суд зазначив, що при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує те, що потерпілій ОСОБА_5 дійсно спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, порушенням нормального ритму її життя, яка зазнала фізичного болю, психологічного стресу, є фізичною особою-підприємцем, що перешкоджало їй здійсненню підприємницької діяльності, а тому дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення вимог потерпілої про стягнення з ОСОБА_4 6000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, як вбачається з вироку суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, при призначенні покарання засудженій ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про її особу, яка за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працює та незаміжня, є особою з 3 групою інвалідності, має на утриманні двох малолітніх дітей, осудна, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судима. Згідно з досудовою доповіддю, орган пробації встановив низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_4 . З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання, наближеного до нижчої межі санкції статті, за якою її засуджено.

Крім того, суд касаційної інстанції звертає увагу, що при встановленні під час відбування ОСОБА_4 покарання погіршення стану її здоров`я з визнанням, що її хвороба є тяжкою і перешкоджає відбуванню покарання, не виключається можливість застосування щодо неї звільнення від відбування покарання в порядку статей 537, 539 КПК України.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 січня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3