Справа № 467/1106/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника установи виконання покарань ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, яким просив звільнити його умовно достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Зокрема, у своєму зверненні просив не відмовити у його проханні і тим самим не порушувати його права, що гарантовані Конституцією України.

Позиція учасників справи

В судовому засіданні засуджений своє клопотання підтримав, просив його задовольнити та пояснив, що стан його здоров`я не дозволяє йому перебувати в умовах установи виконання покарання.

Зокрема, він хворіє на виразкову хворобу, у той час, як Арбузинська ВК №83 не може забезпечити йому належного лікування та дієтичного харчування.

Засуджений також вказав, що усі негативні характеристики, які маються в матеріалах його особової справи, є однаковими за своїм змістом, а тому їм не можна довіряти.

При цьому, особисто йому відомо лише про три стягнення, які були застосовані до нього в 2017 році, у той час, як про всі інші, про які йдеться у справі, він нічого не знає.

Також вказав, що він не працює через наявність у нього хвороби і винним себе у вчиненні злочину, за який його засуджено, не визнає.

Таким чином, засуджений зазначив, що він не має перебувати в установі виконання покарань за цих обставин.

Представник Арбузинської ВК №83 в судовому засіданні вказав на те, що засуджений не працює на цей час і протягом всього строку відбування покарання бажання працевлаштуватись не виказував.

Наразі його поведінку можливо охарактеризувати як посередню, проте, раніше засуджений неодноразово піддавався дисциплінарним стягненням, хоча на цей час вони вже погашені.

Водночас, як вказав представник установи виконання покарань, будь яких документів про те, що стан здоров`я засудженого не дозволяє йому працювати, немає.

Захисник підтримав внесене засудженим клопотання, вважав його таким, що підлягає до задоволення, зокрема, через те, що характеристики є недійсними доказами.

Крім цього, ОСОБА_4 лише у 2019 році набув статусу засудженого, оскільки саме з цього року має вестись відлік відбування ним покарання, а тому стягнення, що були застосовані до нього до 2019 році не мають правового значення у цьому випадку.

Водночас, з 2019 році стягнення до ОСОБА_4 не застосовувались.

Крім цього, матеріали особової справи містять у собі довідку щодо стану здоров`я ОСОБА_4 .

Прокурор заперечила проти задоволення клопотання, посилаючись на відсутність правових підстав для умовно дострокового звільнення від відбування покарання.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався у ракурсі установлених ним обставин із даного питання

Суд же, перевіривши доводи і обґрунтованість внесеного на його розгляд питання, з`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали особової справи засудженого, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, виходив із такого.

Зокрема, в ході судового розгляду було установлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017 року за ч.3 ст. 187 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією частини належного йому на праві власності майна, який ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2017 року був залишений без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року згадану ухвалу суду Апеляційного суду Миколаївської області було скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від -9 липня 2019 року вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017 року змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на дані протоколу пред`явлення особи для впізнання від 28.01.2016 року як на доказ.

Крім цього, пом`якшено ОСОБА_4 покарання за ч.3 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі х конфіскацією частини належного йому майна та відповідно до ч.5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 28 січня 2016 року по 22 червня 2017 року та з 07 лютого 2019 року по 09 липня 2019 року.

У решті вирок залишено без змін.

Як наслідок, на час розгляду цього клопотання ОСОБА_4 , будучи засудженим за умисний особливо тяжкий злочин, відбув більш ніж 3/4 частини строку покарання, призначеного за вироком суду (кінець строку покарання 30 березня 2022 року), а тому, в силу дії норми ч.2 ст. 81, п.3 ч.3 ст. 81 КК України, за наявності цієї формально - юридичної підстави, умовно - дострокове звільнення від відбування покарання можливе, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Інакше кажучи, у таких випадках вирішальним є не факт відбуття певної, визначеної законом частини строку покарання, а доведеність виправлення засудженого через його зразкову поведінку і сумлінне ставлення до праці.

До того ж, слід брати до уваги і той факт, що норми кримінального закону України діють у системному взаємозв`язку, а згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

А процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

При цьому, згідно п. 17 постанови Пленуму верховного суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.

А тому із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.

Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.

Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення - вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

При цьому, питання про умовлено дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.

Зокрема, ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі знаходиться з 28 січня 2016 року.

З 07 липня 2017 року відбуває покарання в ДУ «Арбузинська ВК №83».

За період відбування покарання засуджений не мав жодного заохочення, у той час, як п`ять разів піддавався дисциплінарним стягнення, у тому числі й у виді поміщення до ДІЗО.

Порушення виражались у зберіганні заборонених предметів, відсутності на перевірці та порушенні форми одягу.

Протягом всього строку відбування покарання засуджений працевлаштований не був, бажання працювати не висловлював, на заходи виховного впливу з приводу працевлаштування не реагував, що простежується із даних характеристик на нього, що наявні в матеріалах особової справи.

При цьому, суд відхиляє доводи захисника про те, що характеристики є недійсним доказом, оскільки такого поняття як «недійсний» доказ не існує, у той час, як говорити про те, що вони (характеристики) не недопустимими чи неналежними доказами у цьому провадженні не можна.

Доводи ж засудженого, що вони є однаковими за змістом, через що їм неможливо довіряти, не ґрунтуються на законі і не вказують на те, що вони є неправдивими.

Так, за період відбування покарання засуджений ОСОБА_4 характеризувався негативно ( а.о.с. 128, а.о.с. 194).

Зокрема, по відношенню до персоналу поводив себе нахабно і зухвало, проявляв неповагу. До виконання законних вимог персоналу ставився безвідповідально через негативне відношення до порядку відбування покарання.

При цьому, ОСОБА_4 зневажливо ставився до майна установи, уникав робіт із самообслуговування, не виконував робіт з благоустрою колонії.

ОСОБА_4 не приймав участі у програмах диференційованого виховного впливу і на цей час, не бав участі в організації виховних заходів, які проводились в установі.

Твердження ж засудженого про те, що він не має змоги працювати через стан здоров`я не знайшли свого достовірного підтвердження за наслідками аналізу матеріалів його особової справи, які місять у собі дані про те, що він хворіє на виразкову хворобу.

Проте, відомостей про те, що ця хвороба перешкоджає йому виконувати, бодай, легкі роботи у розпорядженні суду не було.

Рішенням комісії ДУ «Арбузинська ВК №83» (протокол №20 від 11 вересня 2019 року) засудженому ОСОБА_4 було відмовлено у внесенні подання про заміну покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

Також ОСОБА_4 комісією було відмовлено у внесенні подання про умовно дострокове звільнення від відбування покарання ( протокол №17 від 12 серпня 2020 року), як такому, що не довів свого виправлення.

До того ж, засуджений в судовому засіданні вказав на те, що він не визнає себе винним у вчиненні злочину, за який його засуджено.

А це вказує на те, що він не зробив для себе відповідних висновків і розкаявся на цей час у скоєному.

А тому ці факти у їх сукупності не дають суду підстав стверджувати, що ОСОБА_4 своїм сумлінним ставленням до праці і зразковою поведінко довів своє виправлення, адже він взагалі не працевлаштований і не залучався до робіт з благоустрою, навіть до легких, у той час, як його поведінка не мала позитивних зрушень з початку відбування покарання і до цього часу і залишається стабільно негативною на час розгляду цього клопотання.

Отже, з мотивів, що наведені вище, слід дійти висновку, що на цей час засуджений не довів свого виправлення через сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку у такій мірі, аби можливо було б констатувати, що цілі покарання досягнуті, а тому його умовно дострокове звільнення на даному етапі відбування покарання є невиправданим.

За таких умов, засуджений, на переконання суду, не став на шлях виправлення і потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства, позаяк, на час розгляду цього клопотання не є готовим до прийнятного співжиття в соціумі через відсутність позитивних зрушень у його поведінці та не сумлінне ставленні до праці.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_4 набув статусу засудженого лише у 2019 році не ґрунтуються на законі, оскільки вироком ухвалено рахувати початок строку відбування покарання з моменту його затримання, як то, з 28 січня 2016 року, у той час, як суд оцінює поведінку засудженого навіть і в умовах його попереднього ув`язнення.

Як наслідок, це звернення не може бути задоволене на цей час.

За такого, керуючись ст.ст. 369 -372, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Роз`яснити, що відповідно до положень ч.7 ст. 154 КВК України у разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні щодо осіб, засуджених за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше як через один рік з дня винесення постанови про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1