Дата документу 30.04.2020 Справа № 331/146/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Cправа №331/146/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/853/20 Доповідач суддя ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності в порядку ст.49 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 24 лютого 2020 року, якою у задоволенні його клопотання про звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності в прядку ст.49 КК України відмовлено.
Своє рішення суд мотивував тим, що на момент набрання вироком законної сили, а саме 07 вересня 2017 року, не минуло строків, передбачених п.5 ч.1 ст.49 КК України.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вказану ухвалу та направити матеріали провадження до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішення суду є незаконним, а підстави відмови в незастосуванні положень ст.49 КК України - необґрунтованими, оскільки при постановленні ухвали від 04 травня 2016 року відносно засудженого ОСОБА_9 положення ст.49 КК України були застосовані.
Вказує, що рішення суду є дискримінаційним та порушує його право на доступ до правосуддя.

Згідно з ухвалою, в провадження Жовтневого районного суду м.Запоріжжя надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання.
Клопотання ОСОБА_6 обґрунтоване тим, що вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року його засуджено за п 9, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.190, ч.5 ст.27, ч.ч.2,3 ст.358 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року призначене покарання залишено без змін.
12 січня 2018 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська, на підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання йому зараховано строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 01 листопада 2008 року по 20 червня 2017 року включно. Таким чином, на момент прийняття рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року він фактично відбув покарання у виді позбавлення волі строком 15 років.
На підставі вищевикладеного, засуджений ОСОБА_6 просить суд застосувати до нього положення ст.49 КК України та звільнити від подальшого відбування покарання у зв`язку із закінчення строків давності, звільнивши його з-під варти в залі суду.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 клопотання підтримав в повному обсязі за викладеними вище мотивами та обґрунтуванням, просив його задовольнити та звільнити його від подальшого відбування покарання або замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Захисник - адвокат ОСОБА_8 підтримав клопотання свого підзахисного, клопотання просив задовольнити.
Прокурор ОСОБА_10 заперечував проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

За змістом положень чинного КК України, для звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності необхідна наявність певної передумови та підстави. Зокрема, передумовою цього виду звільнення є засудження винуватого за вчинення злочину із призначенням відповідного покарання, а підставою є сприятливий сплив строків давності.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину (ч.5 ст.12 КК України), а з дня вчинення злочину (вересень 2008 року) і до дня набрання вироком законної сили (07 вересня 2017 року) не минуло більш ніж п`ятнадцять років.
Посилання ОСОБА_6 про застосування відносно іншого засудженого ОСОБА_9 положень ст.49 КК України, є безпідставними, оскільки у провадженні щодо ОСОБА_6 таких підстав не вбачається.
Більш того, виходячи з вимог чинного законодавства, рішення суду першої інстанції у іншому провадженні не має преюдиціального значення.
Доводи засудженого щодо необхідності застосування до нього положень ст.49 КК України з врахуванням відбутого ним строку покарання, в т.ч. і періоду попереднього ув`язнення - із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, є помилковими.

Порядок обчислення строків давності, передбачений статтею 49 КК України, не є тотожнім з правилами складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення, визначеними у статті 72 цього Кодексу.

Тобто, формула «день за два» при обчислені строків, передбачених статтею 49 КК України, не застосовується.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення засудженого від подальшого відбування покарання та вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_6 , не є переконливими та правильність вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.
Порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть зміну чи скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст.ст.459, 462, 467 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 24 лютого 2020 року, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку зі спливом строків давності в прядку ст.49 КК України відмовлено, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3