ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/7192/19
Провадження № 1-кс/362/2406/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі сек ретаря ОСОБА_2 ,

представника заявника ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання представника потерпілої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001383 від 04.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України,
в с т а н о в и в:
05.12.2019 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання представника потерпілої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001383 від 04.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України.

Клопотання мотивовано тим, що в провадженні слідчого відділу Васильківського відділу поліції Головного управління національної поліції у Київській області, знаходиться кримінальне провадження №0001383 від 04.10.2019 року за правовою кваліфікацією передбаченою статтею 356 КК України, по факту заволодіння майном потерпілої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Так за обставинами кримінального правопорушення, ОСОБА_7 , будучи рідною сестрою померлого в 2016 році ОСОБА_8 , шляхом обману і зловживання довірою, заволоділа майном рідного брата та його сім`ї, для чого розробила злочинний план, який було реалізовано на протязі певного проміжку в часі.

Зокрема ОСОБА_8 на початку 1970 х років, маючи намір зареєструвати місце свого проживання у місті Києві, звернувся до своєї рідної сестри ОСОБА_9 , яка проживала із 1970 років і проживає по сьогоднішній час у Російській Федерації, щоб тимчасово переоформити на неї право користування присадибною земельною ділянкою площею 0,08 гектарів, за адресою АДРЕСА_1 .

В цей час на початку 1970 х років ОСОБА_8 вже розпочав будівництво житлового будинку для своєї сім`ї на присадибній земельній ділянці площею 0,08 га, за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 , переслідуючи корисну злочинну мету, заволодіння чужим майном свого рідного брата та його сім`ю, погодилася на таку «допомогу» своєму рідному брату, розуміючи, що в такий спосіб вона зможе в майбутньому протиправно заявити про свої права на це майно.

В подальшому ОСОБА_8 передав право користування земельною ділянкою площею 0,08 га, за адресою АДРЕСА_1 , своїй рідній сестрі ОСОБА_6 та в період із 1970 по 1979 років проводив будівництво за власний кошти житлового будинку на цій земельній ділянці.

Передача ОСОБА_8 в користування ОСОБА_6 земельної ділянки та оформлення прав на будинок на цій ділянці мало тимчасовий характер, за попередньою домовленістю із нею, виключно за для того, щоб ОСОБА_8 мав змогу в тій часи отримати прописку у місті Києві, адже наявність власності в селі у ті часи, перешкоджало можливості мати прописку в Києві.

ОСОБА_8 , будучи введеним в оману своєю сестрою ОСОБА_6 , якій він довіряв, доручив їй в 1979 році ввести в експлуатацію збудований ним та його сім`єю в період із 1970 по 1979 роки житловий будинок площею 100 квадратних метрів на земельній ділянці площею 0,08 гектарів, за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, фактичним (реальним) власником будинку і земельної ділянки площею 0,08 га, за адресою АДРЕСА_1 був ОСОБА_8 , а формальним номінальним (де-юре) власником будинку стала ОСОБА_6 .

Увесь цей час, в період із 1970 по 1979 роки (тобто в період будівництва ним будинку) та в подальшому після будівництва будинку наступні 40 років по сьогоднішній день, у збудованому ОСОБА_8 проживав він особисто разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 та дітьми.

Окрім усього, доказом будівництва ОСОБА_8 житлового будинку для своєї сім`ї за адресою АДРЕСА_1 , є накладні на будівельні матеріали за 1970 1971 роки, за якими ОСОБА_8 придбавав цеглу та інші будівельні матеріали на будівництво свого будинку. В цей час ОСОБА_6 за віком тільки закінчувала школу і не могла ніяким чином брати участь у придбанні матеріалів та будівництві будинку. Тобто факт злочину (шахрайства) доводиться письмовими доказами та показами свідків.

Ці обставини поміж іншого підтверджені рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року по справі №362/6739/15-ц, в межах якої ОСОБА_10 намагався визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на збудований ним будинок, де допитувалися свідки сусіди та інші особи.

Сама ж ОСОБА_6 в період із 1971 років і по сьогоднішній день постійно знаходилася і постійно проживала у Росії, де мала власну сім`ю і власне житло.

Коли ОСОБА_8 в період із 2000 по 2010 роки почав вимагати від ОСОБА_6 , щоб вона повернула йому право власності на його будинок та земельну ділянку, ОСОБА_6 умисно тягнула час та під різними поводами уникала такого правочину.

Як стало відомо вже в 2016 році, ОСОБА_6 в 2005 році не ставлячи до відома реального власника будинку ОСОБА_8 та членів його сім`ї, «тихенько» звернулася до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, із заявою про передачу їй у власність безоплатно земельної ділянки площею 0, 02 гектарів, яка нібито прилягає до її садиби за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок чого рішенням №565-26-ІV Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області ОСОБА_6 таку ділянку було передано у власність.

Таким чином ОСОБА_6 , шляхом обману і зловживання довірою ОСОБА_11 та його сім`ї, заволоділа майном свого брата ОСОБА_8 та його сім`ї, а саме будинком та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , чим вчинила злочин, передбачений частиною 2 статті 143 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року.

На даний час слідство кваліфікує дії ОСОБА_6 за статтею 356 Кримінального кодексу України.

25.11.2019 року ОСОБА_5 , дружину та спадкоємця майна покійного ОСОБА_8 , визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0001383 від 04.10.2019 року.

27.11.2019 року ОСОБА_5 на правах потерпілої особи, заявила цивільний позов до ОСОБА_6 в межах фактично заподіяного прямого збитку, що складає вартість будинку, яким в шахрайський спосіб заволоділа ОСОБА_6 .

Окрім того, ОСОБА_6 намагається фізично звільнити будинок АДРЕСА_1 , яким вона заволоділа в шахрайський спосіб, щоб його продати третім особам, а ОСОБА_5 залишити на вулиці побиратися.

Із цією метою ОСОБА_6 маючи корисний інтерес реалізувати майно її покійного брата ОСОБА_8 , а саме будинок АДРЕСА_1 , право власності на яке вона набула шляхом обману та зловживання довірою покійного брата та його сім`ї, перебуваючи у вказаному будинку на ґрунті особистих неприязних стосунків сформованих корисними майновими цілями, ОСОБА_6 напала на вдову брата потерпілу ОСОБА_12 і нанесла їй ряд тілесних ушкоджень.

Внаслідок вчинення злочину потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження які обумовлені тяжкими наслідками для її здоров`я.

15.11.2019 року, слідчим ОСОБА_13 у кримінальному провадженні №0000572 від 05.05.2019 року було проведено слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_5 відтворення обстановки та обставин події, на місці вчинення злочину.

Адвокат в клопотанні вказав, що на даний час існує загроза (неспростовно встановлені факти) безповоротної втрати нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 , який намагається продати ОСОБА_6 залишивши без житла потерпілу ОСОБА_5 , яке є об`єктом злочину і щодо якого проводиться розслідування у кримінальному провадженні №0001383 від 04.10.2019 року. Так саме існує загроза безповоротної втрати самої потерпілої ОСОБА_5 , яку вже намагалися не тільки позбавити житла і власності, але і життя.

В клопотанні вказано, що враховуючи наведені вище обставини та ризики в контексті наведених кримінально процесуальних норм, є нагальна необхідність невідкладно накласти арешт на майно, що є об`єктом злочину, а саме на будинок АДРЕСА_1 , який наданий час перебуває у власності так званої ОСОБА_6 ..

У разі невжиття заходів забезпечення позову (накладення арешту) у кримінальному провадженні, будинок АДРЕСА_1 буде безповоротно проданий ОСОБА_6 , що призведе до неможливості виконання цивільного позову у кримінальному провадженні №0001383 від 04.10.2019 року.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив його задовольнити, зазначив, що оскільки будинок є об`єктом злочину і він може бути проданий. Також вказав, що ним було подано цивільний позов 05.12.2019 року.

Представник власника майна ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, вказав, що ОСОБА_14 з 1970 р. по 1982 рік проживала в смт. Глеваха, Васильківського району, а потім у зв`язку з тим, що її чоловік військовий та був направлений на службу виїхала до РФ та на даний час проживає в Москві на даний час остання оформлює документи на повернення до України щоб проживати тут, але заявники чинять перешкоди у користуванні будинком. Крім того, заявниця постійно проживала в м. Києві де працювала двірником щоб отримати квартиру, яку вона там і отримала, де вона і зареєстрована в подальшому вона з незрозумілих підстав свого чоловіка відправила проживати в будинок АДРЕСА_1 , а після інсульту їх дочка отримала опікунство над своїм батьком. Підозра ОСОБА_6 не вручалась, шкоду остання не вчиняла, а тому вважає, підстав для накладення арешту не вбачається, оскільки на розгляді в суді перебувають цивільні позови де заявнику в забезпеченні позову було відмовлено. Крім того, рішенням судів було відмовлено у визнанні права власності за набувальною давністю заявникам та на даний час тривають судові розгляди по цивільним справам.

Вивчивши матеріали клопотання, кримінального провадження за №0001383 від 04.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимогКПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Слідчий суддя при вирішенні даного клопотання, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо не доведуть, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Відповідно до вимог ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження і застосовується тільки на підставах, передбачених ст.ст.132, 170 КПК України. Оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинне здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтовувати таку ініціативу з посиланням на норми закону.

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову(ч.1 ст.170 КПК України)./

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів доданих до клопотання, станом на день розгляду клопотання про арешт майна звертаючись до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, адвокат в порушення вимог ст. 171 КПК України не зазначив підстави та мету відповідно до положень ст. 170 КПК України та належним чином не обґрунтував необхідності арешту майна та не вказав конкретну мету накладення арешту відповідно до вимог ч.2 ст.170 КПК України.

Метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або забезпечення цивільного позову. При цьому, адвокат, подаючи клопотання про арешт майна зобов`язаний навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). Враховуючи зазначену мету арешту майна, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, має бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В клопотанні адвокат в порушення вимог ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна ОСОБА_15 , яка є власником житлового будинку.

Відповідно до п. 6 розділу 2.6 Узагальнення, метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або цивільного позову. При цьому слід пам`ятати, що сторона кримінального провадження, яка подає клопотання про арешт майна зобов`язана навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). У свою чергу, слідчий суддя, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язаний навести ці підстави у рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16.10.2008 року).

Слідчий суддя враховує, що згідно витягу з ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення внесені до реєстру 04.10.2019 року на підставі ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області про кримінальне правопорушення за ст. 356 КК України.

Положенням ст. 356 КК України - самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, - карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до трьох місяців.

При цьому, конфіскація, як додатковий вид покарання, санкцією даної статті не передбачена.
Крім того, матеріали клопотання оглянуті на день розгляду клопотання не містять достатніх доказів, які вказують на вчинення ОСОБА_16 даного кримінального правопорушення, оскільки судом достовірно встановлено, що підозра у вчиненні кримінального правопорушення за фактом самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, не повідомлялася та не вручалася, а, відповідно, і відсутній обвинувальний акт щодо обвинувачення таких осіб.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_16 , яка є власницею будинок АДРЕСА_1 , на який просять накласти арешт, не є ані підозрюваною ані обвинуваченою за кримінальним провадженням № 0001383 від 04.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, санкція якої не містить посилань на додаткове покарання конфіскацію майна, цивільний позов у даному кримінальному провадженні станом на день розгляду клопотання також ніким не заявлено, належних доказів, які б свідчили про правову підставу для арешту майна, можливий розмір шкоди завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження матеріали клопотання не містять, що свідчить про відсутність правових підстав у накладенні арешту на майно, слідчий суддя прийшов до висновку, що відповідно до вимог ст. 173 КПК України у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 2, 7, 16, 22, 98, 131, 132, 170-173, 309КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_17 - адвоката ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001383 від 04.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали проголошено 23 грудня 2019 року о 17 год. 35 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_18