Справа № 135/1629/19
Провадження № 1-в/135/6/20
УХВАЛА
іменем України

21.02.2020 м. Ладижин Вінницька область
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до ст.82 КК України,
В С Т А Н О В И В:
До Ладижинського міського суду Вінницької області звернувся адвокат ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке, а саме на покарання у вигляді позбавлення волі на строк 20 років, зазначивши, що вироком Апеляційного суду м.Севастополя АР Крим від 28.03.2005 його засуджено за п.п. 1, 2, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.307 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна. Початок строку відбування покарання у нього рахується з 16.12.2002. Вважає, що засуджений ОСОБА_4 має право на заміну довічного строку покарання на покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_3 , якого підтримав засуджений ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив замінити невідбуту частину покарання більш м`яким відповідно до ст.82 КК України.
Прокурор ОСОБА_5 вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки відсутні правові підстави для задоволення клопотання захисника засудженого ОСОБА_4 , вказавши про те, що чинне кримінальне законодавство не дозволяє застосовувати положення статей 81 та 82 КК України до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, тому заміна його на більш м`яке не передбачена.
Представники ДУ «Ладижинська ВК (№ 39)» ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали позицію прокурора та вважали, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити.
Встановлені судом обставини.
Вироком Апеляційного суду м. Севастополя АР Крим від 28.03.2005 ОСОБА_4 засуджено за п.п. 1, 2, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.307 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна. Початок строку відбування покарання рахується з 16.12.2002.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Ладижинська виправна колонія (№39)».
Згідно характеристики на засудженого ОСОБА_4 вбачається, що за період відбування покарання у Державній установі «Ладижинська виправна колонія (№39)» засуджений характеризується наступним чином.
Вину у своєму злочині не визнає, у вчиненому не розкаюється. Міру призначеного судом покарання вважає несправедливою.За складом характеру врівноважений, інтелектуально розвинутий добре.
За порушення встановленого порядку відбування покарання чотири рази притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника відділення соціально - психологічної служби. Стягнення погашені в установленому законом порядку.
За зразкову поведінку, реалізацію програми диференційованого виховного впливу та активну участь в проведенні ремонтних робіт житлової камери двічі заохочувався правами начальника відділення СПС.
По відношенню до представників адміністрації засуджений поводить себе ввічливо. Серед засуджених вживається без конфліктів. Стосунки підтримує з різними категоріями засуджених.
На заходи виховного впливу реагує добре.
Приймає участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу "Правова освіта".
До збереження державного майна та підтримання санітарного стану в житловій камері ставиться задовільно. Зовнішній вигляд має охайний. Форму одягу не порушує. На профілактичному обліку не перебуває.
Згідно з довідкою по особовій справі на засудженого ОСОБА_4 про наявність дисциплінарних стягнень та заохочень вбачається, що за період відбування покарання до ОСОБА_4 чотири рази застосовувались дисциплінарні стягнення та двічі застосовувалися заходи заохочення (а.с.12).
Мотиви, з яких суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керується.
Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 КПКУкраїни встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Суд зазначає, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст. 82 ККУкраїни та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачене.
Щодо доводів стосовно заміни призначеного ОСОБА_4 покарання на більш мякий слід зазначити, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням, застосування якого передбачено нормами Кримінального кодексу України.
Відповідно до ст.64 КК України довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
Цієї мети можливо досягти у випадку коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього, як на це необґрунтовано посилалася сторона захисту.
Зазначені доводи не узгоджуються із визначенням цих понять у рішеннях ЄС у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства» за 18.01.1978 «Сельмуні проти Франції», в рішеннях по яких було зазначено, що при визначенні того, чи можна кваліфікувати певну форму поганого поводження як катування, слід враховувати закріплену в статті 3 Конвенції відмінність між цим поняттям та поняттям «нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження». Розрізнення цих понять у Конвенції свідчить про намір надати особливої ганебності умисному нелюдському поводженню, яке спричиняє дуже тяжкі й жорстокі страждання. На додаток до жорстокості поводження ознакою катування є також наявність мети такого поводження, як це визнано в Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, стаття 1 якої визначає катування як навмисне завдання сильного болю або страждання, зокрема, з метою отримання відомостей, покарання або залякування.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного увязнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому увязненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно увязненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного увязнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років увязнення.
Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
Тому твердження захисника і засудженого про відсутність перешкод для перегляду строку довічного увязнення є безпідставним.
Право на помилування згідно національного законодавства для ОСОБА_4 існувало на день винесення йому вироку суду.
У підсумкових висновках стосовно довічного увязнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного увязнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
Суд не вправі робити вказівки владі про необхідність перегляду рішення про довічне позбавлення волі.
Висловлюючи свої міркування по справі «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» суддя Віллігер зазначила, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.
А тому суд не вправі визначати терміни для повторного звернення із клопотанням чи встановлювати критерії за яких має воно відбуватись.
Процедура заохочень і стягнень, що застосовується до засуджених не даремно впроваджена в установах виконання покарання. Як свідчення, сумлінна поведінка засудженого та ставлення його до праці може розцінюватись як результат виправлення і перевиховання та дає надію на застосування, більш мяких умов перебування в установі та на помилування і можливе звільнення.
За відсутності законодавчо закріплених повноважень, суду не надано право оцінювати про достатність чи недостатність таких даних для заміни ОСОБА_4 довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк при тому, що таке право надано лише Президенту України.
Поряд з цим суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Такою можливістю вправі скористатися і засуджений ОСОБА_4 .
Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласзло Магяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370-372, 376, 395, 537, 539 КПК України, ст. 82 КК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання адвокат ОСОБА_3 . в інтересах засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до ст.82 КК України відмовити.
На ухвалу прокурором, захисником може бути подано апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення, а засудженим в семиденний строк з часу отримання її копії.

Суддя