ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 619/1309/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/263/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст. 164, 286, 135 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю представника потерпілих ОСОБА_9 , без участі потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 17 04 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Вільшани Дергачівського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, маючого двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2016 року за ч.1 ст. 164 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 3400 гривень,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 164, ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України з призначенням покарань:
за ч.2 ст. 286 КК України 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;
за ч.1 ст. 135 КК України 2 роки позбавлення волі;
за ч.2 ст. 164 КК України 2 роки обмеження волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням і призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_12 стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 матеріальні збитки 164 671,06 грн., 200 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 364 671,06 грн.
Стягнуто зі ОСОБА_7 процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення судово-автотехнічної експертизи №948/18 1716 грн., судово-автотехнічної експертизи №950/18 858 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 26.10.2015 Дергачівським районним судом Харківської області було прийнято рішення про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 31.01.2011 року і до їх повноліття.
ОСОБА_7 , достовірно знаючи про вищевказане рішення суду, маючи умисел на злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), будучи раніше судимим на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2016 за ч.1 ст.164 КК України, починаючи з 27 квітня 2016 року і по 07.03.2017 р. не виплачував аліменти, офіційно не працює, постійного заробітку не має. Будь-яку іншу матеріальну допомогу на утримання дітей у будь-якому вигляді не надавав і не надає.
У зв`язку з цим відповідно до розрахунку, здійсненого Дергачівським районним відділом Державної виконавчої служби Харківської області в порядку ч.3 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» та п. 7.5.2. «Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.09.2003 року станом на 01.03.2017 заборгованість ОСОБА_7 по аліментам складає 8430 грн.
Крім цього, ОСОБА_7 14.08.2018 приблизно о 22.00, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2109» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Сумський Шлях в смт Пересічне Дергачівського району Харківської області з боку смт Солоницівка в напрямку смт Вільшани зі швидкістю 70 км/год, в порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», діючи необережно, в районі будинку № 199 по вищевказаній вулиці не обрав безпечну швидкість руху та не впоравшись з керуванням автомобіля допустив його виїзд на ліве, по ходу свого руху узбіччя, де скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які стояли на узбіччі поза межами проїзної частини, заподіявши їм тілесні ушкодження.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/675-А/18 від 05.09.2018 ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми у вигляді: саден лобної області зліва, перелому основи черепа зліва (клінічно), епідурального крововиливу лівої скроневої долі, пластинчатого субдурального крововиливу конвенксу лівої гемісфери головного мозку та забою лівої скроневої та глибинних структур головного мозку, що у своїй течії ускладнилася розвиненням коми; закритого перелому кісток тазу у вигляді перелому крила правої клубової кістки та перелому сідничної кістки справа; закритого перелому верхньої третини правого стегна, які за своїм ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона знаходилась у стані коми.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/672-А/18 від 05.09.2018 ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому головки лівої малогомілкової кістки із зміщенням та гемартрозом і (скупченням крові у суглобовій сумці) лівого колінного суглобу, які за своїм ступенем тяжкості відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 950/18 від 13.09.2018 в даній дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.
Крім того, 14.08.2018 приблизно о 22.00 год. ОСОБА_7 після скоєння наїзду на потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в районі буд. АДРЕСА_2 , достовірно знаючи та усвідомлюючи, що пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в результаті його дій отримали тілесні ушкодження, внаслідок чого перебувають в небезпечному для життя стані та позбавлені реальної можливості до самозбереження, маючи умисел на залишення в небезпеці, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, не звернувся за допомогою до присутніх осіб і не відправив потерпілих до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, легковажно розраховуючи на те, що можлива допомога буде надана іншими особами, натомість умисно, з метою уникнення передбаченої законодавством відповідальності зник з місця пригоди та залишив потерпілих у небезпеці.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за:
ч.2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження;
ч.1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан;
ч.2 ст. 164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в бік пом`якшення йому покарання, застосувавши таке покарання, яке не було б пов`язане з позбавленням волі.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги вказує на те, що призначене йому покарання є надмірно суворим та таким, що не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, оскільки судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачений хоча і є особою раніше судимою за ч.1 ст. 164 КК України, проте призначене покарання у виді штрафу сплатив у повному обсязі, маж двох малолітніх дітей, за місцем мешкання характеризується позитивно, працює не офіційно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, частково сплатив потерпілому ОСОБА_12 матеріальні збитки.

Крім того, вказує, що його родина знаходиться лише на його повному утриманні, а призначене покарання позбавить його можливості належним чином допомагати як своїй родині, так і відшкодувати понесені потерпілими збитки.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник потерпілих ОСОБА_9 просив про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора та представника потерпілих, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях та фактичні обставини їх вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог ОСОБА_7 щодо зміни вироку та пом`якшення йому покарання, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, тяжкі наслідки, які настали у результаті їх вчинення, особу винного, який раніше судимий за ч. 1 ст. 164 КК України, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується позитивно, має двох малолітніх дітей, частково сплатив потерпілому ОСОБА_12 матеріальні збитки, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття.

При цьому, обставин що обтяжують покарання обвинуваченого судом встановлено не було.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчим, що передбачене санкцією інкримінованих йому статей.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що районний суд дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

Усі вищевказані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім позбавлення волі, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.
Твердження ОСОБА_7 про те, що його родина знаходиться на повному його утриманні, спростовується матеріалами кримінального провадження, а саме відомостями про те, що ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, знову вчинив злісне ухилення від спали встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), у зв`язку з чим він і обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 164 КК України (т.2 а.к.п. 2-4).
Доказів надання своїй родині будь-якої допомоги, матеріали справи та додатки до апеляційної скарги не містять.
З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 17.04.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ______________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4