Постанова
Іменем України
28 травня 2020 року

м. Київ
справа № 465/4313/15-к

провадження № 51-5787 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,
потерпілої в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,
представника потерпілої
в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_9 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 14-17 серпня 2017 року та вирок Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000036 від 09 лютого 2013 року за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Франківського районного суду м. Львова від 14-17 серпня 2017 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до засудженого ОСОБА_9 задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 на відшкодування заподіяної моральної шкоди 200 000 грн. та на відшкодування матеріальної шкоди (витрати на спорудження надгробного пам`ятника) 115 000 грн.
Разом з тим ухвалено стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Граве України» на користь ОСОБА_7 145 000 грн відшкодування збитків знищення транспортного засобу.
Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він у ніч з 23 на 24 листопада 2010 року приблизно о 00:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Octavia» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), в якому перебували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , рухаючись у районі будинку №5 по вул. Науковій у м. Львові, був неуважним до дорожньої обстановки та її змін, не впорався з керуванням та в`їхав правим заднім колесом автомобіля в перешкоду (бордюр), після чого здійснив наїзд на стовп лінії електропередач. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілого ОСОБА_10 було госпіталізовано до лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер від отриманих травм.

Вироком Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_12 , прокурора ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_7 та представника цивільного відповідача ПрАТ СК «Граве Україна» ОСОБА_14 задоволено частково, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК Українидо покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_9 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить вироки місцевого та апеляційного судів скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому посилається на те, що в основу судових рішень було покладено висновок судової комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 3868/6602 від 22 червня 2012 року, який, на переконання засудженого, є неправильним, оскільки експертами не було враховано ряду обставин та даних, необхідних для повного та обґрунтованого дослідження.
Крім того, засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи вирок, повною мірою не врахував тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ступеня суспільної небезпеки скоєного та безпідставно скасував вирок суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України.
Також ОСОБА_9 вказує на те, що апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок місцевого суду в частині визначення суми відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_7 на спорудження надгробного пам`ятника, належним чином свого рішення не мотивував та залишив поза увагою доводи сторони захисту щодо надмірного розміру визначеної місцевим судом суми відшкодування матеріальної шкоди.
Позиції інших учасників судового провадження
На зазначену касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_7 подала заперечення, в яких просить касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу засудженого та просив її задовольнити, а вироки місцевого та апеляційного судів скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Прокурор ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення касаційної скарги засудженого, просили постановлені щодо ОСОБА_9 судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У касаційній скарзі засуджений вказує на незаконність вироків місцевого та апеляційного судів, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував на підставі сукупності доказів, зібраних, оцінених та перевірених у судовому засіданні відповідно до вимог процесуального законодавства.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань засудженого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 .
Крім того, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_9 фактичні дані, що містяться у: протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24 листопада 2010 року, протоколі огляду транспортного засобу від 24 листопада 2010 року, протоколі додаткового огляду транспортного засобу від 25 листопада 2010 року, протоколі огляду місця події з фототаблицею від 03 грудня 2010 року, протоколі огляду місця події від 24 січня 2011 року та протоколі відтворення обстановки та обставин події, протоколі огляду транспортного засобу від 18 лютого 2013 року, протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18 лютого 2013 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 03 липня 2014 року. Судом також досліджено дані, що містяться у висновках судово-автотехнічної експертизи від 28 березня 2011 року № 384, металографічної експертизи від 06 квітня 2011 року № 383, судово-автотехнічної (металографічної) експертизи від 25 листопада 2013 року № 3391, судово-трасологічних експертиз від 29 листопада 2013 року № 3392 та від 25 березня 2013 року № 880, судової комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22 червня 2012 року № 3868/6602, комісійної комплексної транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи від 27 квітня 2015 року, та інші докази, які були досліджені судом.

Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Разом з тим, у ході дослідження матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, як і не встановлено підстав для визнання доказів недопустимими.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильності висновку судової комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22 червня 2012 року № 3868/6602, оскільки експертами не було враховано всіх обставин, необхідних для їх повного і обґрунтованого дослідження, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається з вироку, місцевим судом установлено, що в рамках кримінального провадження № 0000036 було проведено судову комісійну транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу від 22 червня 2012 року № 3868/6602. Суд першої інстанції вказаний доказ дослідив у повному обсязі та дійшов висновку про відсутність підстав вважати висновок даної експертизи недопустимим доказом відповідно до вимог ст. 87 КПК України.
З таким висновком місцевого суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Оскільки вказаний висновок складено атестованими судовими експертами лабораторії судових інженерно-транспортних, пожежнотехнічних, електротехнічних досліджень та досліджень у галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності, які мають вищу технічну освіту та відповідний клас судового експерта, попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, а їхні висновки узгоджуються з іншими доказами, то в Суду відсутні підстави вважати зазначений висновок необ`єктивним або таким, що проведений усупереч вимогам статей 101, 102 КПК України.
Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення та встановлених судами фактичних обставин є правильною.
Доводи засудженого щодо безпідставності судових рішень у частині задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 , на переконання колегії суддів, є необґрунтованими.
Так, у своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_9 вказує на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи у силі вирок місцевого суду в частині визначення суми відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 115 000 грн на встановлення надгробного пам`ятника, не врахував вимог чинного законодавства та судової практики.
Однак з такими доводами колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, такі докази можуть бути письмовими, речовими і електронними.
Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
З матеріалів провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_7 у рамках даного кримінального провадження подала до місцевого суду цивільний позов про стягнення із ОСОБА_9 на її користь 115 000 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 250 000 грн моральної шкоди.
На підтвердження майнової шкоди, пов`язаної з витратами на спорудження надгробного пам`ятника, потерпіла ОСОБА_7 надала копії товарних чеків від 26 грудня 2011 року № 18 (витрати на оздоблення гробівця гранітом та різьбу по каменю) та від 07 лютого 2011 року № 4 (витрати на виконання бетонних робіт).

Визначаючи розмір заподіяної потерпілій майнової шкоди, місцевий суд дійшов висновку про необхідність стягнення із засудженого ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальних збитків 115 000 грн, оскільки ці витрати були понесені потерпілою, що підтверджується копією відповідних товарних чеків. При цьому апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду в частині задоволення позовних вимог потерпілої, істотних порушень норм процесуального законодавства не встановив та погодився з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення із засудженого на користь потерпілої суми збитків, понесених останньою на встановлення надгробного пам`ятника. З такою позицією судів обох інстанцій погоджується і колегія суддів.
Твердження засудженого в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду в частині цивільного позову без зміни, порушив вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6, на переконання суду, є надуманими та необґрунтованими.
Так, у своїй касаційній скарзі ОСОБА_9 зазначає, що визначення вартості витрат на виготовлення пам`ятників і огорож регулюється п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6, якою визначено, що при розрахунку витрат на поховання слід керуватися постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 03 жовтня 2008 року № 46 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання». При цьому зазначає, що апеляційний суд вказаних норм не дотримався та, як наслідок, постановив немотивоване та необґрунтоване рішення.
Однак такі твердження засудженого, на думку колегії суддів, є надуманими, оскільки зазначеною постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань урегульовано питання про визначення розрахунку витрат на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого саме від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.
З огляду на вищевказане доводи касаційної скарги засудженого щодо надмірного розміру суми матеріальної шкоди та залишення апеляційним судом даного факту поза увагою, на переконання Суду, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Доводи засудженого ОСОБА_9 в касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає надуманими та безпідставними.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що, на думку засудженого, апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, належним чином своїх висновків не мотивував та, як наслідок, постановив незаконне та необґрунтоване рішення.
Однак з такими твердженнями ОСОБА_9 . Суд не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановляючи свій вирок, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, обставини вчинення злочину, внаслідок якого настала смерть особи, ступінь суспільної небезпеки вчиненого, поведінку засудженого, у тому числі щодо невідшкодування потерпілій завданої шкоди, а також думку останньої і дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів без його ізоляції від суспільства, а тому призначив реальне покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Обставиною, що пом`якшує покарання засудженому ОСОБА_9 , судом визнано щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, у ході судового розгляду не встановлено.
Ураховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_9 , а тому доводи засудженого в цій частині є необґрунтованими.
На переконання колегії суддів, визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_9 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги засудженого в частині застосування до нього положень ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_9 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.
На думку колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 420 КПК України дав належну оцінку викладеним у поданих апеляційних скаргах учасників провадження доводам та обґрунтовано дійшов висновку про можливість задоволення цих скарг лише частково. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень норм кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а вироки місцевого та апеляційного судів без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Франківського районного суду м. Львова від 14-17 серпня 2017 року та вирок Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3