У Х В А Л А
підготовчого судового засідання

«23» січня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю: прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В :

у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 на два місяці, оскільки такий закінчується 26 січня 2020 року та завершити судовий розгляд кримінального провадження до цієї дати є неможливим, а ризики, які обгрунтовують обрання та продовження обвинуваченому ОСОБА_5 такого запобіжного заходу, не зменшились.

Заслухавши думку захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які клопотання прокурора заперечили та просили обрати ОСОБА_5 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, як зазначено у п. 219 рішення Європейського суду з прав людини, питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (рішення у справі "Яблонський проти Польщі" (Jabtoriski v. Poland), N 33492/96, п.80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи "за" і "проти" звільнення з-під варти не повинні бути "загальними й абстрактними" (рішення у справах "Іловецький проти Польщі" [Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п.61, від 4 жовтня 2001 року, та "Смирнова проти Росії" (Smirnova v. Russia), NN 46133/99 і 48183/99, п.63, ECHR 2003-IX).

Згідно з практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі Європейського суду з прав людини «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року закріплено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У відповідності до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Клопотання прокурора подано в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, відтак жодних порушень при внесенні клопотання прокурором немає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей та батьків похилого віку не має, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків як стримуючого чинника. У обвинуваченого ОСОБА_5 не встановлено тяжких хвороб та інвалідності, які б перешкоджали утриманню його під вартою.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 органом досудового слідства обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, санкція статті якого передбачає позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.

В ході досудового розслідування щодо ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою та відповідно до ухвали суду від 29 листопада 2019 року такий строк закінчується 26 січня 2020 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Суд вважає, що раніше заявлені ризики, які обгрунтовують обрання та продовження обвинуваченому ОСОБА_5 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час не зменшились, а тому приходить до висновку, що клопотання прокурора є підставним та таким, що підлягає до задоволення.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 слід продовжити строк тримання під вартою строком на 60 днів з 27 січня 2020 року до 26 березня 2020 року включно.

Відтак суд вважає, що у відповідності до положень ст. ст. 182, 183 КПК України обвинуваченому ОСОБА_5 слід також визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання ним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 182, 183, 331 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів - до 26 березня 2020 року включно із попередньо визначеним розміром застави.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити уповноваженій службовій особі в місця ув`язнення.

Скерувати копію ухвали для виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, що перебуває під вартою, у той самий строк з моменту вручення їй ухвали.

Суддя ОСОБА_1