Ухвала
іменем України
20 березня2020 року

м. Київ
справа №712/1046/18
провадження №51-1378ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 серпня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 січня 2020 року,
встановив:
За вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 серпня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Черкас визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Цивільний позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 29 509 грн матеріальної шкоди, а також 2 500 грн витрат на надання їй правової допомоги.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речового доказу.
Як установлено судом першої інстанції, 15 червня 2017 року близько 19:00 ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ ТF69YР, д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вул. В. Чорновола в напрямку від вул. Чіковані до вул. Чайковського, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, грубо порушуючи вимоги п. 2.3.б), п. 12.3. Правил дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 3.29 навпроти будинку №156/4, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала вул. В. Чорновола, в результаті чого потерпіла отримала легких тілесних ушкоджень та тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 січня 2020 року зазначений вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, вказуючи на істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оспорювані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що викладені у них фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину не ґрунтуються на досліджених під час судового розгляду доказах. Також указує про порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки цей суд необґрунтовано, на його думку, відмовив у задоволенні його клопотання про дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження в суді першої інстанції. Зазначає, що судами при винесенні судових рішень не в повному обсязі було враховано положення ст. 65 КК та той факт, що потерпіла ОСОБА_6 сама створила аварійну обстановку, порушивши пункти 4.7, 4.8, 4.10, 4.14 ПДР, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. На переконання захисника, при перегляді вказаного вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції при розгляді справи, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог ст. 419 КПК та є незаконною.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Необхідність у повторному дослідженні доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише у разі, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. За частиною 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
Згідно із ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, зроблені на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК.

Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , поясненнями експертів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , протоколами огляду місця події від 15 червня 2017 року та проведення слідчого експерименту від 11 січня 2018 року, висновками судово-медичної експертизи №02-01/1907 від 12 жовтня 2017 року та судової автотехнічної експертизи №4/63 від 17 січня 2018 року.
Висловлена захисником у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 286 КК.

Доводи, наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів визнає неприйнятними з огляду на наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, місцевий суд при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчиненого ним діяння, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до злочинів невеликої тяжкості, також урахував дані про особу засудженого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, займається суспільно-корисною працею. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом встановлено не було. А тому, врахувавши всі ці фактори, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про необхідність призначити засудженому покарання у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Верховний Суд вважає, що за таких обставин призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.
Також, як убачається з наданої до касаційної скарги засудженого ухвали апеляційного суду, цей суд, дотримуючись принципу індивідуалізації, надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а із особливостей конкретного кримінального правопорушення.
При цьому, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції у частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання, вказавши, що таке призначено з додержанням вимог статей 50, 65 КК і є справедливим та таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також є наближеним до мінімального.
Не встановивши при апеляційному перегляді вироку районного суду істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення , а вирок щодо ОСОБА_4 - без змін.
Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК, оскільки цей суд залишив поза увагою доводи його апеляційної скарги, аналогічні тим, що наведені ним у касаційній скарзі, а саме про те, що потерпіла ОСОБА_6 сама створила аварійну обстановку, порушивши пункти 4.7, 4.8, 4.10, 4.14 ПДР, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких ця апеляційна скарга була залишена без задоволення, зазначивши, що відповідно до п. 3 висновку судово автотехнічної експертизи № 4/63 від 17 січня 2018 року, засуджений ОСОБА_4 мав технічну можливість своїми одноособовими діями уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_6 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій і вмотивованість їх висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого ОСОБА_4 через суворість, захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга захисника ОСОБА_5 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 серпня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 січня 2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3