Номер провадження: 11-кп/813/644/20
Номер справи місцевого суду: 493/771/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2, ч.3 ст.185 КК України у кримінальному провадженні за №0000117 внесеному до ЄРДР 06.03.2019 року, -

встановив

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2019 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 06.02.2020 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2, ч.3 ст.185 КК України у кримінальному провадженні за №0000117 внесеному до ЄРДР 06.03.2019 року.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, за які передбачено покарання на строк до 6 років позбавлення волі. Крім того, суд зазначив, що прокурором наведено достатньо ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме: кримінальне провадження відносно обвинуваченого продовжує слухатися, а перебуваючи на волі, обвинувачений може впливати на потерпілих, свідків, іншого обвинуваченого у кримінальному провадженні, ухилитися від суду, знаючи про тяжкість покарання, яке загрожуватиме йому у разі визнання його винуватим, враховуючи особу ОСОБА_8 , його вік, відсутність офіційного працевлаштування, тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується, небезпеку переховування останнього від правосуддя.

На дану ухвалу захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати, з підстав її незаконності та необґрунтованості.

В мотивування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що у клопотанні прокурора, окрім загальних фраз, якими обґрунтовуються заявлені ризики, не наводиться конкретних обставин, які підтверджували ці ризики.

Крім того, адвокат зазначає, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, а саме: постійне місце проживання, позитивні характеристики, отримує соціальну пенсію та має кошти на власне утримування.

Також адвокат наголошує, що обвинувачений не має наміру перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Частиною 4 ст.5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року (далі - Рішення), положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2019 року підлягає апеляційному оскарженню.

Пунктом 2 резолютивної частини зазначеного вище Рішення зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2019 року, на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.
Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.
Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченим запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Котовському міськрайонному суді Одеської області перебуває кримінальне провадження № 0000117 внесеному до ЄРДР 06.03.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ч.3 ст.185 КК України.
Зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, який відповідно до обвинувального акту обвинувачується у вчиненні злочинів, один з яких є тяжким.
Окрім того, судом першої інстанції враховані обставини, що характеризують особу обвинуваченого, дана оцінка зазначеним обставинам, а також того, що будь-який даних, які б свідчили про неможливість на теперішній час утримувати ОСОБА_8 під вартою, апеляційному суду не надано.
Апеляційний суд приймає до уваги той факт, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не прийнято, не допитані потерпілі та свідки у даному кримінальному провадженні, триває судовий розгляд.
Крім того, апеляційний суд вважає доречними доводи прокурора щодо заявлених ризиків, оскільки обвинувачений 4 місяці не з`являвся за викликом до суду, перебував у розшуку та був затриманий, а після надходження обвинувального акту відносно ОСОБА_8 до місцевого суду, він вчинив 11 епізодів крадіжок.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ризики, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні є реальними, а доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.
Між тим, апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги захисника щодо міцності соціальних зв`язків обвинуваченого, однак вони не можуть бути підставою для зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу, оскільки зазначені фактори не можуть мати достатньої стимулюючої дії та у даному випадку виправдовують тримання даної особи під вартою.
Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості обвинувачення на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що пред`явлене обвинувачення є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.
Судом першої інстанції в повній мірі проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, практика ЄСПЛ, в тому числі про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти і до теперішнього часу наявним ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.
Крім того, зважаючи на обставини кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись 183, 199, 331, 376, 404, 405, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2, ч.3 ст.185 КК України у кримінальному провадженні за №0000117 внесеному до ЄРДР 06.03.2019 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4