ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/949/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03 березня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Топила Томаківського району Дніпропетровської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.

30.09.2018 року приблизно о 16 годині 28 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні торгівельного залу магазину «Брусничка», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, бул.Шевченко, буд.36, в якості покупця, маючи умисел на таємне викрадення майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав з полиці майно, яке належить ТОВ «Український Рітейл», після чого зник з місця скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ТОВ «Український Рітейл» матеріальну шкоду на загальну суму 292 грн. 22 коп. без урахування ПДВ.

01.10.2018 року приблизно о 15 годині 14 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні торгівельного залу магазину «Брусничка», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, бул.Шевченко, буд.36, в якості покупця, маючи умисел на таємне викрадення майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав з полиці майно, яке належить ТОВ «Український Рітейл», після чого зник з місця скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ТОВ «Український Рітейл» матеріальну шкоду на загальну суму 285 грн. 96 коп. без урахування ПДВ.

05.11.2018 року приблизно о 08 годині 55 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні торгівельного залу магазину «Брусничка», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, бул.Шевченко, буд.36, в якості покупця, маючи умисел на таємне викрадення майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав з полиці майно, яке належить ТОВ «Український Рітейл», після чого зник з місця скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ТОВ «Український Рітейл» матеріальну шкоду на загальну суму 250 грн. 38 коп. без урахування ПДВ.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.10.2017 року, остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та його особі, просив вирок змінити, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 2 років 6 місяців та зарахувати йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що він повністю визнав свою вину та частково відбув покарання за попереднім вироком у виді більше як 1 рік позбавлення волі, а тому суд мав усі підстави для призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк, що не перевищує 2 років 6 місяців.

Заслухавши доповідь судді, захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважав, що призначене йому покарання за своїм розміром не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про його особу, а тому просив вирок суду змінити.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитись із такими доводами та вимогами обвинуваченого виходячи з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до злочинів середньої тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Разом з тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків, раніше судимий, проте знову вчинив три епізоди корисливого злочину.

Зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення злочинів та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Повне визнання обвинуваченим своєї вини було враховано судом першої інстанції та дало суду право призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк, що є наближеним до мінімально можливого за санкцією ч.2 ст.185 КК.

Крім того, не можна визнати явно несправедливим через суворість і розмір остаточно визначеного судом покарання на підставі ч.4 ст.70 КК, адже таке покарання судом визначено у відповідності до загальних засад призначення покарання.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст.65 КК, та з огляду на вимоги ст.50 КК відповідає основній його меті як заходу примусу.

До заперечень апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції мав призначити йому покарання на строк, що не перевищує 2 років 6 місяців, оскільки він частково відбув покарання за попереднім вироком, колегія суддів ставиться критично. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий 18.04.2019 року на підставі вироку Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.10.2017 року. Оскаржуваним у даній справі вироком суд ухвалив обчислювати строк відбування покарання обвинуваченим саме з 18.04.2019 року, тобто з моменту фактичного затримання, а тому будь-яких порушень в цій частині колегія суддів не вбачає.

Безпідставними є і вимоги обвинуваченого ОСОБА_8 про зарахування йому в строк покарання строку попереднього ув`язнення на підставі ч.5 ст.72 КК з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Адже відповідно до ч.2 ст.4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положення ч.5 ст.72 КК щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч.1 ст.72 КК, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч.2 ст.4 КК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочини у даній справі обвинуваченим було вчинено у 2018 році, тобто під час дії ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №2046-VIII від 18.05.2017 року, відповідно до якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день. А тому в даному випадку підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4