КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
за участю
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 про арешт квартири АДРЕСА_1 .

Як вказав в ухвалі слідчий суддя, особа, що подала клопотання, не довела необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої ст. 170 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року про відмову у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна та поставновити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0012671.

Прокурор вважає вказану ухвалу незаконною, необгрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Як вказує сторона обвинувачення, висновки слідчого судді про те, що прокурором не доведено наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження та не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні прокурора, не проведено жодної експертизи на підтвердження факту підроблення документів, які були пред`явлені для заволодіння квартирою шахрайським шляхом, є помилковими.

Посилається на те, що факт підробки паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_6 , на підставі якого невстановлена особа шахрайським шляхом заволодіння вищевказаною квартирою, підтверджується, зокрема даними допиту ОСОБА_6 та копіями сторінок паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_6 та довідки «форми 1» ОСОБА_6 , на яких наявні світлини різних осіб.
Також, до клопотання прокурора було додано відповідь з БТІ з якої вбачається, що замовлення на виготовлення довідки серії КВ - 2017 №10911 від 29 червня 2017 року, яку було надано невстановленою особою, яка видавала себе за ОСОБА_6 , нотаріусу ОСОБА_7 під час переоформлення право власності на квартиру, до БТІ не надходило.
Враховуючи вищевикладене, прокурор вважає, що наявна невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з тим, що слідчий суддя не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів провадження, у провадженні СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0012671 від 26 жовтня 2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що невідома особа, використовуючи підроблений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_6 та підроблений договір дарування на об`єкт нерухомого майна, а саме кв. АДРЕСА_1 , шахрайським шляхом заволоділа вказаним об`єктом нерухомого майна, зареєструвавши на себе право власності на зазначений об`єкт, після чого уклала договір купівлі-продажу із ОСОБА_8 , з метою уявного створення статусу добросовісного покупця, який в свою чергу уклав попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири із реальними покупцями, за адресою АДРЕСА_2 .

30 січня 2020 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , із забороною користуватись та розпоряджатись вказаною квартирою будь-якими особами.
Необхідність накладення арешту обґрунтована тим, що об`єкт нерухомого майна, а саме кв. АДРЕСА_1 є предметом кримінального правопорушення, а також речовим доказом у кримінальному провадженні, та з метою запобігання злочинним посяганням під час проведення розслідування, необхідно вжити заходи забезпечення кримінального провадження - арешт майна, а саме кв. АДРЕСА_1 , яка на даний час належить на праві приватної власності ОСОБА_9 .
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року, у задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що прокурором належним чином не обґрунтовано підстави у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна, не доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої ст. 170 КПК України.

З таким висновком колегія суддів погодитись не може.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову.

Також, положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали даного провадження, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Крім того, квартира на яку прокурор просив накласти арешт, у вказаному кримінальному провадженні є предметом кримінального правопорушення та у встановленому законом порядку постановою заступника начальника СВ ВП №1 Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві ОСОБА_10 від 13 листопада 2017 року визнана речовим доказом у даному кримінальному провадженні (а.с. 8-9).

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що вказана квартира відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, обґрунтовано визнана речовим доказом, що в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, посилання слідчого судді на те, що органом досудового розслідування не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України, на підставі чого є правомірним накладення такого виду обтяження як арешт.

Крім цього, колегія суддів при вирішенні питання про накладення арешту на майно, також враховує той факт, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження, а тому з метою збереження доказів у даному кримінальному провадженні, вважає за необхідне накласти арешт на вказану квартиру.
Таким чином, доводи прокурора є слушними щодо того, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та такою, яка підлягає скасуванню, а тому висновки слідчого судді щодо відсутності наявності достатніх правових підстав для арешту майна не відповідають як матеріалам судового провадження так і вимогам КПК України.

Будь-яких суттєвих негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження колегією суддів не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування майна в даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, необхідно накласти арешт на майно із забороною її відчуження.
Що стосується вимог апеляційної скарги щодо заборони користуватись вказаною квартирою, то вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч.12 ст. 170КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого суддіШевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 про арешт квартири АДРЕСА_1 - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 про арешт квартири АДРЕСА_1 задовольнити частково.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши її відчуження.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/1670/2020
Категорія: ст. 171 КПК України
Слідчий суддя у суді першої інстанції ОСОБА_11 ,
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1