ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченої ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002043 від 12.09.2019 року за апеляційною скаргою прокурора Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 грудня 2019 року щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, студентки ІІІ курсу Вищого професійного училища № 3, офіційно непрацюючої, має статус дитини сироти, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 грудня 2019 року по справі № 727/11365/19-к визнано винною та засуджено ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення судової експертизи в сумі 628 грн. 04 коп.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 та стягнуто з

ЄУНСС: 727/11365/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_9
НП: 11-кп/822/105/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 185 КК України
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 12300 (дванадцять тисяч триста) грн.

Речові докази по справі, передані на зберігання потерплій, залишено в її розпорядженні.

Як встановлено вироком суду першої інстанції, 07 вересня 2019 року, о 15.00 год. обвинувачена ОСОБА_6 знаходячись у кімнаті №111 гуртожитку Вищого професійного училища № 3, що розташоване за адресою м. Чернівці, вул. Небесної Сотні, 2Г , в якій проживала разом із потерпілою ОСОБА_8 , переслідуючи корисливу мету спрямовану на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, протиправно, з корисливих мотивів, скориставшись відсутністю уваги сторонніх осіб, шляхом вільного доступу викрала із дорожньої сумки темно-синього кольору, яка належала потерпілій ОСОБА_8 , золоті вироби, а саме: ланцюг 583 проби загальною вагою 0,09 г., ланцюг 585 проби загальною вагою 4,63 і., сережку 585 проби загальною вагою 0,89 г., кулон 585 проби загальною вагою 0,72 г., сережку 585 проби загальною вагою 0,88 г., хрестик 585 проби загальною вагою 0,07 г., браслет 925 проби

загальною вагою 47,22 г, обручку 583 проби загальною вагою 1,44 г., обручку 583 проби загальною вагою 0,79 г.

Після цього обвинувачена ОСОБА_6 , з місця злочину зникла, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, чим заподіяла потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 14300 гривень.

На вказаний вирок суду прокурором Чернівецької місцевої прокуратури подано апеляційну скаргу, у якій не заперечуючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженої ОСОБА_6 , вважає вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.12.2019 року таким, що не ґрунтується на законі у зв`язку із невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком на 1 рік.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що районним судом належним чином не надано оцінку тяжкості вчиненого злочину, а також даним, що характеризують особу обвинуваченої, оскільки ОСОБА_6 негативно характеризується за місцем навчання, - Вищим професійним училищем №3, зокрема не відвідує навчання та конфліктує з оточуючими.

Вказує на неспіврозмірність мінімального штрафу у розмірі 850 гривень з розміром завданих збитків 12300 гривень, які на момент ухвалення рішення не відшкодовані.

Вважає, що при призначенні районним судом покарання у вигляді штрафу не було враховано, що ОСОБА_6 не працює, та не надала жодних доказів про те, що її майновий стан дозволяє виконати призначене покарання, а саме добровільно сплатити штраф у розмірі 850 гривень.

Інших апеляційних скарг та заперечень від учасників не надходило.

Апеляційним судом не встановлено факту ухилення ОСОБА_6 від явки до апеляційного суду, повідомлення було направлено не місцю її проживання. ОСОБА_6 самостійно з`явилася до апеляційного суду, повідомила адресу фактичного місця проживання та зобов`язалася з`явитися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачену ОСОБА_6 , яка просила залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок районного суду без змін, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав наведених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Апеляційним судом при перевірці вироку суду першої інстанції встановлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, тобто у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки, апелянт не оспорює обсяг обвинувачення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , тому колегія суддів керуючисьст.404 КПК України, не наводить доказів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорюються в апеляційній скарзі.

Крім цього, як було встановлено колегією суддів з матеріалів даного кримінального провадження, за згодою обвинуваченої, потерпілої та прокурора, у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, районним судом визнано недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, також судом роз`яснено учасникам судового провадження, в тому числі і обвинуваченій, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, з`ясовано, що обвинуваченій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_8 , зрозумілий зміст ст. 349 КПК України та правові наслідки її застосування.

Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченій покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, яке за своїм розміром є несправедливим через суворість, є не обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, судом повинні враховуватись ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання у відповідності до вимог ст.ст. 66, 67 КК України.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Районний суд при винесенні вироку, зазначених вимог закону, дотримався в повній мірі, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тобто те, що ОСОБА_6 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має посередню характеристику за місцем навчання, щиро кається у вчиненому, своїми правдивими та послідовними показами сприяла розкриттю злочину, частково відшкодувала майнову шкоду потерпілій, у районному суді потерпіла ОСОБА_8 просила ОСОБА_6 суворо не карати.

Підстав для призначення ОСОБА_6 найсуворішої міри покарання не здобуто районним судом, не наведено і у самій апеляційній скарзі. Як вбачається з характеризуючих даних обвинуваченої, вона являється дитиною без батьківського піклування, яка незадовго до скоєння злочину досягла повноліття, є особливо вразливою категорією, яка потребує соціального підвищеного захисту, що свідчить про недоцільність найсуворішого виду покарання, ОСОБА_6 має статус дитини-сироти з 4-х років.

Згідно вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Цією нормою матеріального права, яка є обов`язковою до застосування судом, наголошено, що необхідно вирішувати насамперед питання про призначення менш суворого покарання, з числа передбачених санкцією статті.

Районним та апеляційним судом не встановлено обставин, які свідчать про неможливість виправлення ОСОБА_6 без призначення покарання у виді позбавлення волі.

Призначене районним судом покарання відповідає вимогам ст. 50 КК України, зокрема, дотримано мету та ціль покарання, яке є не лише карою, але і способом виправлення засудженої.

Призначене ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, як особі, яка вперше притягається до кримінальної відповідальності, є соціально вразливою, є насамперед справедливим покаранням стосовно неї, і одночасно є карою, яку вона повинна нести за скоєне нею діяння.

Посилання прокурора на неможливість сплати штрафу, призначеного як покарання районним судом є передчасним, у випадку несплати штрафу в встановленому законом порядку відповідно до ст. 53 КК України, обвинуваченій ОСОБА_6 може бути в подальшому замінено несплачену суму штрафу на інший вид покарання.

Крім того, на момент апеляційного розгляду ОСОБА_6 надала квитанцію про сплату штрафу, визначеного оскаржуваним вироком, тому доводи апелянта про неспроможність сплати штрафу є безпідставними.

У поданій навчальним закладом характеристиці обвинуваченої ОСОБА_6 перераховано негативні характеризуючі дані без вказівки про надану закладом психологічну, соціально-виховну допомогу їй, як дитині-сироті, за час навчання у цьому закладі.

Під час апеляційного розгляду, обвинувачена ОСОБА_6 пояснила, що проживає у цивільному шлюбі, перебуває у стані вагітності, що буде мати можливість підтвердити документально після 11 місяця вагітності.

Доводи апеляційної скарги прокурора спростовуються правильними висновками районного суду, підстав для зміни чи скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Вирок районного суду щодо ОСОБА_6 є належно мотивованим, обґрунтованим, законним, а тому відсутні правові підстави для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 грудня 2019 року, щодо ОСОБА_6 обвинуваченої за ч.1 ст. 185 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

"Копія. Згідно з оригіналом."
Суддя - доповідач _________________ ОСОБА_1
(посада) (М.П., підпис) (ПІБ)

24.03.2020 року

(дата засвідчення копії)