Справа № 161/1507/20 Провадження №11-сс/802/98/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:арешт майна. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
власника майна ОСОБА_7 ,
представників власника майна ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Волинської області ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року про відмову в накладенні арешту на майно (ЄРДР № 0000847),
В С Т А Н О В И В :
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_11 про накладення арешту на майно, яке було вилучене 11 грудня 2019 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: одну металеву бочку розміром 313 см. висотою та 213 см. діаметром, в якій наявний нафтопродукт (дизельне пальне) по висоті від низу (дна) бочки до позначки висотою 120 см, три скляні пляшки ємністю по 1 літр із відібраними нафтопродуктами (дизельне пальне) зразок № 1, № 2 та №3, володільцем яких є ОСОБА_7 , в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000847, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу слідчого судді незаконною. Посилається на те, що слідчий суддя не мотивував своє рішення та зробив помилковий висновок про те, що не доведено правових підстав для накладення арешту. Вказує, що судом залишено поза увагою той факт, що арешт пропонується накласти на майно, яке визнане речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000847, оскільки зберегло на собі сліди злочину, використовувалось як засоби (знаряддя) вчинення кримінального правопорушення, є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст.204 КК України, а також набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення. Також слідчим суддею не враховано, що відповідно до вимог ч.1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вилучене 11 грудня 2019 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , володільцем якого є ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, який підтримував апеляційну скаргу і просив її задовольнити, власника майна ОСОБА_7 та його представників, які заперечили доводи апеляційної скарги і просили залишити ухвалу слідчого судді без змін, пояснення слідчого, дослідивши матеріали провадження за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з таких підстав.
Вирішуючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна чи відмови в задоволенні такого клопотання про арешт майна. Вказане рішення має бути вмотивованим.

Під час апеляційного розгляду апеляційним судом встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею було дотримано.

Так, відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Як зазначено у ч.3 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Положеннями ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Зазначених вимог закону слідчий суддя дотримався вказани вимог Закону.

Так, частиною 1 статті 204 КК України передбачена відповідальність за незаконне придбання з метою збуту або зберігання з цією метою, а також збут чи транспортування з метою збуту незаконно виготовлених алкогольних напоїв, тютюнових виробів або інших підакцизних товарів.

Разом з тим, жодних доказів або обґрунтувань того, що пальне, на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою, є незаконно виготовленим пальним, а отже має ознаки речових доказів, органом досудового слідства не надано і в клопотанні не зазначено.

Також до клопотання про арешт майна не долучено відповідних доказів, які б могли свідчити про незаконність походження вилученого пального.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання (tag6 of appreciation) .

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст.171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, 29 січня 2020 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_11 про накладення арешту на майно, яке було вилучене 11 грудня 2019 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , володільцем якого є ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження № 0000847 внесеного до ЄРДР 18 грудня 2019 року.

Як убачається із матеріалів клопотання, в рамках кримінального провадження № 0000836 від 06.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 272 КК України, 11 грудня 2019 року проведено санкціонований обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено речі.
У рамках цього кримінального провадження, слідчим було подано клопотання про накладення арешту на це майно, яке ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2020 року було задоволено, однак ухвалою Волинського апеляційного суду від 28 січня 2020 року ухвалу слідчого судді місцевого суду було скасовано та відмовлено у задоволенні клопотання слідчого.
Як встановлено в ході апеляційного розгляду провадження, тимчасово вилучене майно не було повернуто власнику.
Згідно з ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Відповідно до ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Для звернення із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, встановлено зобов`язуючі процесуальні строки, тобто ті, які встановлюють обов`язок учасників кримінального провадження приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії у встановлений проміжок часу.
Поряд з цим, ні в клопотанні слідчого, ні в ухвалі слідчого судді, жодним чином не обґрунтовано поважність причин тривалого пропуску звернення із вищевказаним клопотанням. Під час апеляційного розгляду даного судового провадження прокурором також не надано мотивованих пояснень щодо причин пропуску у передбачений кримінальним процесуальним законом строк подачі цього клопотання.
Отже, в порушення вимог ч.5 ст.171 КПК України, 29.01.2020 слідчий звернувся з клопотанням до слідчого судді про накладення арешту вже в іншому кримінальному провадженні № 0000847, внесеному до ЄРДР 18 грудня 2019 року, де просить накласти арешт на майно, яке вилучене ще 11.12.2019 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що у рамках кримінального провадження № 0000847, з яким слідчий звернувся 29.01.2020 до слідчого судді, дозвіл на обшук житла чи іншого володіння слідчим суддею не надавався, будь яке майно в рамках даного провадження не вилучалось, однак у своєму клопотанні слідчий просить накласти арешт саме на майно, яке було вилучене в ході обшуку і не повернуто у встановленому законом порядку володільцю в рамках іншого кримінального провадження (№ 0000836).
Дані обставини повністю підтверджуються копіями постанови про витребування документів від 09.01.2020 (а.к.п.5-6) та акту прийому-передачі від 09.01.2020, відповідно до змісту яких будь-яке майно, зокрема й те, на яке слідчий просить накласти арешт, з кримінального провадження № 0000836 не витребовувалось і до матеріалів кримінального провадження № 0000847 не долучалось.
Отже, слідчий, звернувшись 29.01.2020 із клопотанням про арешт майна, порушив вимоги ч.5 ст.171 КПК України, оскільки звернувся із клопотанням про арешт майна більше ніж через місяць після проведення обшуку, під час якого було вилучено майно, на яке слідчий просить накласти арешт.
Тому за викладених обставин правова підстава для арешту майна взагалі відсутня (положення п.1 ч.2 ст.173 КПК України).
З урахуванням наведеного, висновки слідчого судді в оскаржуваній ухвалі відповідають фактичним обставинам справи, є законними, в цілому обґрунтованими та вмотивованими.
З огляду на це, підстав для скасування ухвали слідчого судді, з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не знаходить.
На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Волинської області ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року про відмову в накладенні арешту на майно, яке було вилучене в ході проведення обшуку 11.12.2019 за адресою: АДРЕСА_1 без змін.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: