Номер провадження: 11-сс/813/963/20
Номер справи місцевого суду: 501/4426/19 1-кс/501/333/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 25.05.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001355 від 04.07.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, -
встановив:
оскарженою ухвалою слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 25.05.2020 року було частково задоволено клопотання слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , та накладено арешт на об`єкти нерухомості які перебувають у власності підозрюваного ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 29.05.1996, видавник: Жовтневий РВ ОМУ УМВС України в Одеській області), а саме:
1. приміщення ресторану пансіонату сімейного типу, за адресою: АДРЕСА_1 (частка власності ОСОБА_10 1/2, свідоцтво про право власності від 06.05.2010, видане на підставі рішенням виконкому Таїровської селищної ради від 31.03.2010 № 225);
2. нежитлове приміщення, ресторан № НОМЕР_3 , за адресою: АДРЕСА_2 (частка власності ОСОБА_10 1/2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29892296 від 03.06.2016);
3. апартаменти пансіонату сімейного відпочинку, за адресою: АДРЕСА_1 , апартаменти 36 (свідоцтво про право власності від 07.09.2012, видане на підставі рішенням виконкому Таїровської селищної ради від 29.06.2010 № 444);
4. апартаменти пансіонату сімейного відпочинку, за адресою: АДРЕСА_1 , апартаменти 2 (свідоцтво про право власності від 07.09.2012, видане на підставі рішенням виконкому Таїровської селищної ради від 29.06.2010 № 440);
5. нежитлова будівля, за адресою: АДРЕСА_3 (свідоцтво про право власності НОМЕР_4 від 14.06.2004, виконавчий комітет Одеської міської ради), шляхом позбавлення ОСОБА_10 права на розпорядження ними.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя вказав на доведену необхідність накладення арешту на майно підозрюваного з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням вимог КПК України, оскільки слідчий суддя при розгляді клопотання не врахував, що клопотання про арешт майна не відповідає вимогам закону. Зокрема в клопотанні відсутні підстави і посилання на належні (дійсні) документи, які підтверджують право власності на майно, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним цим майном. Крім того, до клопотання про арешт майна були долучено витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нібито належне підозрюваному, однак вказані витяги сформовано неналежною особою, яка не має жодного відношення до кримінального провадження.
Заслухавши суддю-доповідача; захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя розглянув клопотання повно, всебічно та об`єктивно, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно лише в частині обмеження правомочності власника на розпорядження указаними об`єктами нерухомого майна.
Як зазначено у клопотанні слідчого, в провадженні СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області, перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001355 від 04.07.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_12
30 квітня 2020 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах.
В клопотанні слідчого зазначено, що з метою забезпечення в подальшому можливої конфіскації майна, виникла необхідність накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_10 .
Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене у клопотанні майно підозрюваного з метою забезпечення можливої конфіскації підпадає під вимоги ч.5 ст. 170 КПК України, а саме, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, внаслідок чого вірно наклав арешт на зазначене вище майно.
Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Апеляційним судом встановлено, що слідчим при складанні клопотання в повній мірі дотримані вищевказані вимоги кримінального процесуального Закону, оскільки воно містить всі необхідні відомості та правове обґрунтування необхідності накладення арешту на майно.
Вищевикладені обставини були вірно враховані слідчим суддею при прийнятті оскаржуваного рішення, їм була надана належна правова оцінка, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для накладення арешту шляхом обмеження правомочності власника на розпорядження таким майном.
В апеляційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування відсутності необхідності такого ступеню втручання у права власника нерухомого майна, як заборона розпорядження майном.
Крім того, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності правової підстави для арешту майна, на яке слідчий просить накласти арешт, оскільки, відповідно до клопотання слідчого, основною метою арешту майна є запобігання незаконному відчуженню нерухомого майна.
Не може погодитись суд апеляційної інстанції і з доводами апеляційної скарги про неналежність витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки ці відомості є загальнодоступними і не потребують якихось окремих повноважень слідчому чи прокурору для їх сформування.
Твердження ж апеляційної скарги та адвокатів в судовому засіданні апеляційного суду про те, що, начебто, частина арештованого майна належить не підозрюваного, а іншим особам є непереконливими, оскільки пояснення захисників в цій частині не є послідовними та узгодженими між собою. Крім того, за наявності підстав власники майна вправі у встановленому законом порядку ставити питання відповідно до вимог ст. 174 КПК України звертатись до слідчого судді із клопотання про скасування арешту майна, тощо.
Також апеляційний суд наголошує, що застосований до арештованого майна засіб обтяження не позбавляє права добросовісного набувача на користування цим майном, а заборона подальшого розпорядження ним є гарантією ефективності проведення досудового розслідування та забезпечує можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди в разі доведення наявності складу кримінального правопорушення.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржене рішення слідчого судді постановлене у чіткій відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена ухвала без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 25.05.2020 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001355 від 04.07.2018 року залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4