17.03.2020
Справа № 642/1013/18
Провадження № 1-кс/642/467/20
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2020 року м. Харків

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання представника власника майна ФОП ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2020 р. до Ленінського районного суду м. Харкова надійшло клопотання представника власника майна ФОП ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_3 з проханням скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2018 на тимчасово вилучене майно - рельсошпальної решітки РШР 50 протяжністю 845,3 погонних метрів, вилучену 30.07.2018 слідчим відділення поліції № 2 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 в ході огляду на території станції «Золотнишине» (19 колія) в м. Горішні Плавні Полтавської області, по кримінальному провадженню № 0000119 від 07.06.2017.
В обґрунтування клопотання зазначено, що ФОП ОСОБА_5 не брав участі під час розгляду питання про накладення арешту. Також посилається на те, що предметом кримінального посягання були грошові кошти у безготівковій формі, а арешт накладався на майно у вигляді рельсошпальної решітки. В матеріалах провадження відсутні будь-які документи первинного обліку від РФ «Південна залізниця», які б у дійсності підтверджували факт реального переміщення рельсошпальгої решітки РШР-50 зі станції Артемівка Харків-сортувальної колійної машинної станції №131 саме до території станції «Золотишине» (19 колія) в м. Горішні Плавні Полтавської області. За період з 04 лютого 2020 по 04 березня 2020 року (як і взагалі протягом останніх 5 місяців, з 01 жовтня 2019 по 04 березня 2020р. включно), всупереч положенням КПК України, органом досудового розслідування не вчинено жодних дій для підтвердження обставин заволодіння грошовими коштами ФОП ОСОБА_5 . Крім того, жодних слідчих/розшукових дій із арештованим майном не вчиняється. Також зазначає, що рішеннями, винесеними судами у господарських справах, та які всі підтримані Верховним Судом підтверджено власність ФОП ОСОБА_5 на майно, на яке накладено арешт, так як обов`язок РФ «Південної залізниці» повернути цю рельсошпальну решітку на користь заявника. Вирок Ленінського райсуду м. Харкова відносно ОСОБА_7 був скасований, справу повернуто на додаткове розслідування, а в подальшому за постановою прокурора справу відносно ОСОБА_7 за ст.ст.358, 366 КК України закрито у зв`язку з відсутністю у діях останнього складу кримінальних правопорушень. Тому вважає, що відпали всі підстави у подальшому застосуванні арешту майна.
У судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_3 клопотання про скасування арешту майна підтримав, просив задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти скасування арешту майна.
Слідчий суддя, заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання, належно оцінивши наявні докази, вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Слідчим суддею встановлено, що у провадженні Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження № 0000119 від 07.06.2017, за ознаками складів кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2018 накладено арешт на тимчасово вилучене майно рельсошпальну решітку РШР 50 протяжністю 845,3 погонних метрів, вилучену 30.07.2018 слідчим відділення поліції № 2 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 в ході огляду на території станції «Золотнишине» (19 колія) в м. Горішні Плавні Полтавської області, по кримінальному провадженню № 0000119 від 07.06.2017, за ознаками складів кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України, строком дії з 30.07.2018 до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку..
Підставою для накладення арешту послугувало збереження доказової бази, та наявність передбачених ст.ст. 131, 170, 171, 173 КПК України підстав.
04 березня 2020 р. до суду звернувся представник власника майна ФОП ОСОБА_5 - ОСОБА_3 з клопотанням, в якому просить скасувати арешт на майно, накладений згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2018р., у зв`язку з тим, що воно було придбано ФОП ОСОБА_5 на законних підставах, правомірність набуття права власності тричі підтверджена рішеннями судів, Верховним Судом, здійснюється виконавче провадження з примусового повернення заявнику вказаного майна, а фактично предметом кримінального правопорушення є грошові кошти.
Відповідно до ст. 16 КПК України одним з принципів кримінального провадження є недоторканність права власності, відповідно до якого позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року клопотання слідчого було задоволено та накладено арешт на вилучене майно
Отже, правовою підставою для накладення арешту зазначений п.1 ч.2 ст.170 КПК, тобто з метою забезпечення збереження речового доказу.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, ч.11 ст.170 КПК передбачено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ст.173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати, зокрема, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Зазначені положення закону кореспондуються з положеннями статті 100 КПК, відповідно до якої речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю (ч.1 ст.100 КПК), а відповідно до п.1 ч.6 ст.100 КПК речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Отже на теперішній час вилучення майна ФОП ОСОБА_5 , який є власником майна, належному йому майна та позбавлення його права користування та розпорядження своєю власністю не є необхідним заходом забезпечення кримінального провадження в контексті положень розумності, співрозмірності та виправданості.
Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3 червня 2016року №5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» передбачено, що особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку передбаченому ст.174 КПК України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.
Також слід зазначити, що відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276 - 279 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.
Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Виходячи з викладених обставин, суд вважає, що арешт підлягає скасуванню, оскільки відпала потреба в застосуванні арешту вилученого майна, що належить ФОП ОСОБА_5 , у провадженні немає підозрюваних чи обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачене додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, власник майна одночасно є потерпілим у кримінальному провадженні.
За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання представника власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2018р. підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 173, 174 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника власника майна ФОП ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна - задовольнити.

Скасувати повністю арешт з рельсошпальної решітки РШР 50 протяжністю 845,3 погонних метрів, вилучену 30.07.2018 слідчим відділення поліції № 2 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 в ході огляду на території станції «Золотнишине» (19 колія) в м. Горішні Плавні Полтавської області, по кримінальному провадженню № 0000119 від 07.06.2017, накладений згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2018 р.

Ухвала підлягає негайному виконанню.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1