ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2020 року

м. Київ
справа № 159/3805/17
провадження № 51-5696км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року стосовно нього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001283, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ковеля Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше відповідно до ст. 89 КК України не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України.
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_5 засуджено: за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн; за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 грн.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Вирішено питання щодо заявлених цивільних позовів.
Оскаржуваною ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_5 31 травня 2017 року близько 17:00, перебуваючи біля земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 , підійшов до потерпілого ОСОБА_7 , який у цей час тримав при собі фотокамеру та на ґрунті тривалих неприязних відносин умисно завдав йому удару кулаком правої руки в ділянку лівої частини обличчя, в результаті чого заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Після цього, обвинувачений ОСОБА_5 , скориставшись тим, що після завдання удару потерпілому, з рук останнього випала цифрова фотокамера «Nikon Coolpix L26», вартістю 1500 грн, відкрито нею заволодів. Унаслідок такого заподіяв потерпілому майнової шкоди на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і закрити кримінальне провадження. Зазначає, що у ході судового розгляду судом першої інстанції його винуватості за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України не було доведено поза розумним сумнівом, оскільки показання свідка ОСОБА_8 є неповними, такими, що не відображають усіх обставин, які б указували на спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілому. Також вказує, що у ході судово-медичної експертизи не були враховані усі вихідні дані щодо стану здоров`я потерпілого, що ставить під сумнів об`єктивність висновку експерта від 30 червня 2017 року №161. При цьому, на думку засудженого, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи. Крім цього, посилається на процесуальні порушення, які були допущені під час повідомлення йому про підозру. Проте суд апеляційної інстанції, не перевіривши указані обставини належним чином, безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції засуджений ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити з наведених у ній підстав.
Прокурор ОСОБА_6 вважала касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 необґрунтованою та просила залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію засудженого ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ст. 370 КПК України).
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Колегія суддів вважає, що, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_5 , суд першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України, за які його засуджено, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Мотивуючи висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, суд врахував показання потерпілого ОСОБА_7 , який, зокрема, зазначив, що на прохання ОСОБА_9 як депутат прибув до земельної ділянки, яку вона використовує, для з`ясування підстав перебування там ОСОБА_5 . Однак, знаючи його агресивний характер, взяв із собою цифрову камеру з метою фіксування можливих неправомірних дій з боку ОСОБА_5 . У свою чергу, останній, побачивши потерпілого, підійшов до нього та завдав йому удару кулаком у ділянку обличчя, від чого з рук ОСОБА_7 випала камера, якою потім відкрито заволодів ОСОБА_5 .
Так, суд дійшов висновку, що показання потерпілого повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 , яка підтвердила, що за викладених в обвинуваченні обставин дійсно звернулася до ОСОБА_7 з проханням з`ясувати мету перебування ОСОБА_5 на земельній ділянці, яку вона використовує, а також з показаннями свідка ОСОБА_8 , яка безпосередньо бачила конфлікт, що виник між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і внаслідок якого останній завдав потерпілому удару в ділянку обличчя, від чого у ОСОБА_7 випала цифрова камера, якою ОСОБА_5 потім відкрито заволодів.
Крім цього, суд першої інстанції послався на фактичні дані висновку судово- медичної експертизи, згідно з якими у потерпілого ОСОБА_7 виявлені легкі тілесні ушкодження, які спричинені дією тупого твердого предмета у час зазначений в обвинувачені, і не могли утворитись внаслідок падіння потерпілого з висоти власного зросту.
Обґрунтовуючи об`єктивність зазначеного висновку, суд першої інстанції послався на показання, надані під час судового засідання судово-медичним експертом ОСОБА_10 , який повністю підтвердив складений ним висновок, та лікуючим лікарем потерпілого ОСОБА_11 , який засвідчив, що після огляду ОСОБА_7 травматологом його було направлено на стаціонарне лікування до травматологічного відділення медичного закладу.
При цьому місцевий суд не взяв до уваги показання ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_12 його дружини, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та надані з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Не погодившись із вказаним вироком, засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що жодних кримінальних та адміністративних правопорушень не вчиняв, а обвинувачення стосовно нього є надуманим.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу засудженого на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені доводи про безпідставність притягнення засудженого до кримінальної відповідальності, оскільки він не вчиняв жодних протиправних дій, та погодився з викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами щодо визнання його винуватості.
Спростовуючи доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначив, що надані стороною обвинувачення докази є належними та допустимими, місцевий суд дав їм правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України, та,погоджуючись із викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами прийнятого ним рішення, апеляційний суд законно й обґрунтовано постановив залишити цей вирок без зміни, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Під час перевірки доводів засудженого щодо недоведеності його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень поза розумним сумнівом, колегія суддів дійшла висновку про їх неспроможність з огляду на таке.
Як убачається зі змісту вироку, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 , суд, зокрема, послався на показання свідка ОСОБА_8 та висновок судово-медичної експертизи, які, на думку засудженого, є необ`єктивними і такими, що суперечать дійсним обставинам справи.
Однак ці твердження засудженого були перевірені судом апеляційної інстанції та повністю спростовані.
Так, оцінюючи зазначені показання свідка ОСОБА_8 із показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_9 з точки зору їх належності та допустимості, колегія суддів апеляційного суду правильно встановила, що вказаним критеріям вони відповідають, при цьому визнала їх логічними, послідовними і такими, що узгоджуються між собою та з іншими наявними у справі доказами (зокрема і висновком судово-медичної експертизи), які є достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України.
Крім цього, необґрунтованими є доводи і щодо безпідставної відмови судом першої інстанції стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення повторної судово-медичної експертизи, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, а отже, суд, дослідивши висновок судово- медичного експерта і допитавши в судовому засіданні безпосередньо експерта, який склав цей висновок, оцінив його в сукупності з іншими доказами та дійшов висновку про його належність та допустимість.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що критерій доведеності поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень дотримано, а отже, протилежні доводи засудженого є безпідставними.
Щодо посилань засудженого ОСОБА_5 на процесуальні порушення, допущені під час повідомлення йому про підозру, слід зазначити таке.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження письмове повідомлення про підозру ОСОБА_5 було складено 01 вересня 2017 року, проте у зв`язку із невстановленням місця його знаходження вручено 20 вересня 2017 року під час затримання.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276 279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
У приписах ч. 1 ст. 276 КПК зазначено, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час вручення письмового повідомлення про підозру було дотримано, оскільки воно було вручено під час затримання ОСОБА_5 на підставі ухвали слідчого судді від 12 вересня 2017 року.
Як видно із зазначеної ухвали, у ході розгляду клопотання слідчого про надання дозволу на затримання було встановлено, що ОСОБА_5 переховувався від органів досудового розслідування, залишив з цією метою місце свого проживання, ухилявся від явки до слідчого за викликами, що дало підстави для задоволення такого клопотання, а тому доводи останнього про постійне перебування за місцем свого проживанням є безпідставними.
З огляду на це колегією суддів не встановлено, що під час вручення письмового повідомлення про підозру ОСОБА_5 допущено порушення ст. 278 КПК України.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає, що судові рішення слід залишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_5 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3