Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1143/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
потерпілого: ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодружений, має на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , депутатом не є, є інвалідом третьої групи, не працює, не судимий, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді обмеження волі на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном 1 рік, в період якого, відповідно до ст.76 КК України, зобов`язано його періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судових експертиз у розмірі 6437,26 грн.

Речові докази: автомобіль марки ЗАЗ, р/н НОМЕР_1 , автомобіль марки BMW, р/н НОМЕР_2 (литовської реєстрації), які зберігаються на майданчику тимчасового зберігання, за адресою: м. Житомир, вул. Саєнка, 35, вирішено повернути власникам.

Згідно вироку суду 04 липня 2019 року близько 15 години 50 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки BMW р/н НОМЕР_2 (литовської реєстрації), рухаючись по автодорозі Київ-Чоп 94 км, зі сторони м. Київ в напрямку м. Житомир, допустив порушення вимог п.п. 2.3.б), 13.1 та 12.6.г., Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів № 1306 від 10.10.2001, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого, відбулося зіткнення між передньою частиною автомобіля марки BMW р/н НОМЕР_2 (литовської реєстрації) та задньою частиною автомобіля марки ЗАЗ, р/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в попутному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки ЗАЗ, р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки у вигляді переломів 4 та 5 ребер по середньо-ключичній лінії зліва, забою легень зліва, які відносяться до середнього ступеню тяжкості з тривалим розладом здоров`я.

Так, необережні дії, які виразилися в порушенні водієм ОСОБА_7 , вимог пунктів 2.3.б), 13.1 та 12.6.г., Правил дорожнього руху України, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки й виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості з тривалим розладом здоров`я потерпілому ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить вказаний вирок в частині призначення покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України та звільнення на від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.ст.75, 76 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, призначивши останньому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Стверджує, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є злочином невеликої тяжкості і внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілому було завдано середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження з тривалим розладом здоров`я, а саме: закрита травма органів грудної клітки, множинні переломи ребер зліва, лівобічний післятравматичний плеврит, забій лівої легені, забій, гематома лівої поперекової ділянки тощо. З моменту вчинення обвинувачем вказаного злочину і по сьогодні потерпілий ОСОБА_9 втратив працездатність, тобто можливість працювати та заробляти собі та своїй сім`ї на життя, оскільки з 04.07.2019 року по 25.11.2019 року весь цей час знаходився спочатку на стаціонарному лікуванні, згодом - на амбулаторному лікуванні. Більше того, у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більше як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності ОСОБА_9 було звільнено з роботи. Обвинуваченим ні на досудовому слідстві, ні під час розгляду вказаного кримінального провадження в суді потерпілому не відшкодовано матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, незважаючи на те, що ОСОБА_13 було відомо про стан здоров`я потерпілого та вартість лікування останнього. Суд першої інстанції проігнорував позицію потерпілого, який просив застосовувати суворе покарання до обвинуваченого, та, за невідомих обставин, дійшов висновків про внутрішнє переживання того, що сталося, обвинувачем, моральне засудження своєї поведінки останнім тощо, незважаючи на те, що ОСОБА_14 жодного разу не попросив вибачення у потерпілого за вчинене, а також не відшкодував заподіяну шкоду. Суд безпідставно прийшов до висновку про можливість застосування положень ст.75 КК України по відношенню до ОСОБА_15 , що в кінцевому призвело до невідповідності застосованого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В поданих запереченнях прокурор Коростишівської місцевої прокуратури ОСОБА_16 просить апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_17 залишити без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_15 за ч. 1 ст. 286 КК України без змін. Стверджує, що в ході судового розгляду вказаного кримінального провадження судом проведено повний, всебічний, об`єктивний розгляд даного провадження та при постановлені вироку дотримано вимог кримінального процесуального законодавства та практики ЄСПЛ. Вина обвинуваченого ОСОБА_15 повністю доведена зібраними по справі доказами. При цьому, що у ході судового розгляду обвинувачений визнав свою вину та повністю погодилися з обставинами викладеними в обвинувальному акті та кваліфікацією його дій, попросив вибачення у потерпілого та вказав, що буде відшкодовувати шкоду потерпілому, а також, що його транспортний засіб застрахований та страхова компанія повинна також відшкодувати шкоду завдану потерпілому. Судом було враховано, що ОСОБА_14 раніше не судимий, розкаявся у вчиненому, попросив вибачення у потерпілого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, характеризується позитивно. Більше того, доводи представника потерпілого ОСОБА_10 щодо відшкодування шкоди є безпідставними у зв`язку із тим, щодо потерпілий та його представник під час досудового розслідування та судового розгляду цивільний позов про відшкодування шкоди не пред`являли.

В поданих запереченнях обвинувачений ОСОБА_14 просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду щодо нього без змін. Зазначає, що в матеріалах справи відсутній належний медичний документ (лист непрацездатності), яким підтверджується втрата працездатності потерпілим, яка зі слів його представника триває з 04.07.2019 року і по сьогоднішній день, а також відповідний медичний висновок про те, що така непрацездатність виникла саме в наслідок ДТП. За відсутності зазначених документів, твердження представника потерпілого про втрату працездатності останнім, яка з його слів продовжує тривати і на даний час, нічим не підтверджується. Ні в матеріалах справи, ні в додатках до апеляційної скарги, ні потерпілим, ні його представником, не було надано доказів на підтвердження його звільнення з роботи внаслідок тимчасової непрацездатності, зокрема, де саме офіційно працював потерпілий, з яких підстав останнього було звільнено з займаної посади (у зв`язку зі станом здоров`я, а можливо у недоліків у роботі), медичний висновок про стійке зниження працездатності потерпілого, та те, що виконувана останнім робота протипоказана йому за станом здоров`я, більше того, саме звільнення з роботи в наслідок тимчасової втрати працездатності, являється незаконним, а тому, відповідальність за таке звільнення, не може ставитись у провину особі, в наслідок протиправних дій якої, така працездатність була втрачена. Додатково обвинувачений стверджує, що неодноразово на протязі як досудового розслідування, так і судового розгляду даної справи, намагався в добровільному порядку вирішити питання з потерпілим щодо відшкодування завданих йому збитків, при цьому, останній увесь цей час не міг визначити розмір таких збитків, більше того, підтвердити цей розмір документально, постійно необгрунтовано називаючи непомірні суми грошової компенсації. Також обвинувачений вказує, що на момент ДТП, його цивільну відповідальність було застраховано, а тому чистина збитків підлягає відшкодування по страховій виплаті. Не зазначається в апеляційній скарзі і те, чому на думку потерпілого та його представника, призначене покарання являється недостатнім, та має бути набагато суворішим, з обов`язковим обмеженням волі, і яким чином таке обмеження, вплине на прискорення або забезпечення відшкодування потерпілому збитків, коли їх розмір ніш нарешті буде визначено. Судом першої інстанції повністю було дотримано приписів КПК України, зокрема при обранні виду та ступеню покарання, було враховано те, що кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.286 КК України є злочином невеликої тяжкості, а головне неумисним, що він, як обвинувачений, має на утриманні неповнолітніх дітей, доньку та сина, що йому встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням, отримує допомогу з 19.05.2014 року у розмірі 949,00 грн., за місцем проживання характеризується позитивно, щиро кається у вчиненому.

В судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_9 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, додатково пояснив, що обвинувачений жодного разу не вибачився перед ним, вся його поведінка взагалі не свідчить про каяття, шкоду, завдану злочином він не відшкодовує, сплатив лише 500 грн. відразу після ДТП. Тому саме реальне покарання буде справедливим та обгрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_14 , його захисник ОСОБА_8 , та прокурор заперечили проти задоволення апеляційної скарги як безпідставної з викладених в поданих запереченнях мотивів, просили залишити її без задоволення. Обвинувачений додатково зазначив, що страхова компанія готова виплатити потерпілому відшкодування після набрання вироком законної сили, а також додатково попросив у потерпілого вибачення.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, врахувавши письмові заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_17 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень закону про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання обвинуваченому, та невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості кримінального правопорушення, то вони не знайшли свого підтвердження з огляду на таке.

Так відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених; особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався, та його вирок в цій частині відповідає вимогам закону.

Так, при розгляді кримінального провадження судом правильно встановлено та враховано при призначенні покарання, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до злочину невеликої тяжкості, вчинений з необережності. Встановлено обставину, що пом`якшує у відповідності до ст.66 КК України покарання - щире каяття обвинуваченого. Обставин, які згідно ст.67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Крім того судом зазначено, і це підтверджується матеріалами провадження, що обвинувачений по місцю проживання характеризується позитивно, є інвалідом 3-ї групи загального захворювання, на утриманні має неповнолітніх дітей, отримує соціальну допомогу як інвалід, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Так судом взято до уваги, що на його думку, обвинувачений переживає через те, що ним чинено вказаний злочин, та усвідомлює свою провину і відчуває докори сумління. При цьому вказані висновки - це думка суду щодо ставлення обвинуваченого до вчиненого та до наслідків, з якою можуть не погоджуватися учасники кримінального провадження, в тому числі і потерпілий та його представник.

Враховано також судом і те, що потерпілий ОСОБА_9 з цивільним позовом про відшкодування шкоди, завданої злочином, до обвинуваченого в межах даного кримінального провадження не звертався, а також враховано позицію потерпілого щодо призначення покарання.

З огляду на наведені обставини судом було призначено покарання обвинуваченому у виді обмеження волі із застосуванням положень ст.75 КК України зі звільненням від його відбування з іспитовим строком, з покладенням обов`язків за ст. 76 КК України та з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік. При цьому судом зазначено, що на його думку саме звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням буде більш дієвим заходом впливу на обвинуваченого, відповідатиме меті покарання, буде сприяти попередженню ним нових правопорушень , та буде в достатній мірі справедливим.

Потерпілий ОСОБА_9 цивільного позову до останнього не заявляв. Обвинувачений хоч і не значною мірою, але намагався відшкодувати шкоду, про що свідчить наявна в матеріалах кримінального провадження розписка потерпілого про отримання від обвинуваченого 500грн.

Колегія суддів проаналізувавши зазначені доводи та мотиви суду, доводи та пояснення всіх учасників, в тому числі і апелянта, вважає за необхідне погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

При цьому доводи та твердження представника потерпілого в апеляційній скарзі та потерпілого в ході апеляційного розгляду про те, що призначене судом покарання та звільнення обвинуваченого від нього з випробуванням є занадто м`яким, оскільки обвинувачений не ні на досудовому слідстві, ні під час розгляду вказаного кримінального провадження в суді не намагався відшкодувати потерпілому шкоду, завдану його винними діями, хоча йому було відомо про тяжкий стан здоров`я потерпілого у зв`язку з ДТП, не можуть бути в даному випадку підставою для скасування вироку та призначення обвинуваченому більш суворого, реального покарання,

Так, ст.128 КПК України передбачено можливість подання потерпілим цивільного позову у кримінальному провадженні до обвинуваченого з метою відшкодування шкоди, завданої злочином. Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ані потерпілий ОСОБА_9 , ані його представник адвокат ОСОБА_10 з таким позовом до обвинуваченого ОСОБА_7 не зверталися.

При цьому в судовому засіданні апеляційного суду потерпілий пояснив це тим, що він направляв обвинуваченому докази своїх витрат на лікування в позасудовому порядку, однак обвинувачений відмовився їх отримувати, а неодноразово зазначав, що відшкодовувати шкоду йому нічим, посилаючись на інвалідність та наявність дітей. Разом з тим така позиція потерпілого із врахуванням того, що його інтереси представляє професійний адвокат, не відповідає його вимогам та апеляційним доводам. При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що за змістом апеляційної скарги відсутність відшкодування шкоди, завданої злочином, є основною підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, однак зазначене питання може бути вирішено потерпілим шляхом звернення до обвинуваченого з цивільним позовом, а також шляхом отримання відшкодування від страхової компанії, в якій було застраховано цивільну відповідальність обвинуваченого, після набрання вироком щодо останнього законної сили, що не було заперечено учасниками провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що основною така основна підстава для призначення більш суоворого покарання обвинуваечному

Не можуть бути підставою до скасування оскаржуваного вироку і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував позицію потерпілого, який просив застосовувати суворе покарання до обвинуваченого, оскільки хоча думка потерпілого і має враховуватися судом при призначенні покарання, але не має наперед визначеної ваги та переваги над іншими обставинами, які враховуються судом при призначенні покарання положеннями ст.65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання, які першочергово і були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за вчинений злочин, з яким погоджується і колегія суддів.

Посилання апелянта на те, що з моменту вчинення злочину по теперешній час потерпілий втратив працездатність, а також втратив роботу, доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд безпідставно прийшов до висновку про можливість застосування положень ст.75 КК України по відношенню до ОСОБА_15 , що в кінцевому призвело до невідповідності застосованого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, оскільки цілковито спростовуються матеріалами кримінального провадження, які були дослідженні судом при визначенні обвинуваченому виду та міри покарання і стали підставою до застосування до обвинуваченого положень ст.ст.75, 76 КК України.

Таким чином, підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання та звільнення останнього він його відбуття з випробуванням явно несправедливим та таким, що не відповідає його особі та ступеню тяжкості кримінального правопорушення, а відтак і для скасування вироку суду в цій частині у відповідності до положень ст. 414 КПК України та призначення обвинуваченому більш суворого, реального покарання апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України - без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її ухвалення,.

Судді: