Ухвала
25 травня 2020 року

м. Київ
справа № 738/488/19

провадження № 51-2432 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року,
встановив:
Засуджений ОСОБА_4 12 травня 2020 року звернувся до Суду із касаційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження.
Відповідно до правил ч. 2 ст. 426 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії цього рішення.
За матеріалами провадження за скаргою, ОСОБА_4 тримається під вартою, копію ухвали апеляційного суду йому вручено 14 лютого 2020 року, а тому строк касаційного оскарження засудженим не пропущено.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК, Суд дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог пунктів 1, 4, 5 ч. 2 цієї статті.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 427 КПК України у касаційній скарзі, окрім іншого, зазначаються: найменування суду касаційної інстанції, правове обґрунтування заявлених вимог про скасування або зміну оспорюваних вироку та ухвали апеляційного суду, вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися з положеннями ст. 436 КПК.
В обґрунтуванні касаційної скарги обов`язково слід навести мотиви, чому особа вважає рішення незаконним, тобто в чому полягає неправильність застосування норм матеріального і/або процесуального права.
Однак, вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримано.
Відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 3 КПК судом касаційної інстанції є Верховний Суд, проте засуджений свою касаційну скаргу адресує Вищому спеціалізованому суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений посилається на неповноту судового розгляду, заперечує відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, не погоджується з оцінкою доказів, ставить під сумнів достовірність показань потерпілого та окремих свідків, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки в порядку касаційної процедури.
Всупереч законодавчим приписам у поданій скарзі засудженим не викладено належного обґрунтування заявленої вимоги про скасування оспорюваних рішень на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на положення статей 84, 86, 94, 370, 374, 404, 407, 412, 413, 419 цього Кодексу в їх взаємозв`язку.
Так, не погоджуючись по суті з оцінкою доказів та вказуючи на упередженість суду першої інстанції під час їх дослідження, засудженим не викладено обґрунтування допущення місцевим судом таких порушень вимог закону, що відповідно до ст. 412 КПК є істотними та тягнуть за собою обов`язкове скасування вироку на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу. Попри посилання у касаційній скарзі, засудженим не наведено також обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність як це визначено в ст. 413 КПК.
Стверджуючи про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК засудженим не наведено обґрунтування з огляду на положення ч. 3 вказаної статті. Вказуючи на невмотивованість ухвали апеляційного суду у касаційній скарзі не викладено яких саме доводів апеляційної скарги судом не було розглянуто та не надано на них відповіді.
Також засуджений допускає суперечність, оскільки оскаржуючи рішення обох інстанцій вказує на недоведеність його вини у вчиненому злочині та водночас зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У поданій скарзі відсутня вимога до суду касаційної інстанції, яка повинна узгоджуватись з положеннями ст. 436 КПК. Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений не погоджується з рішеннями судів обох інстанцій та просить їх скасувати, при цьому не зазначає яке рішення має прийняти Суд за наслідками розгляду касаційної скарги.
Таким чином, недодержання засудженим вимог, передбачених ст. 427 КПК, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.
Водночас Суд роз`яснює засудженому, що для складання та подання касаційної скарги він може скористатись правовою допомогою. У разі недостатності коштів засуджений може скористатися безоплатною правовою допомогою, звернувшись до відповідного регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, в порядку п. 7 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» № 3460-VI від 02 червня 2011 року.
Враховуючи наведене та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків із дня отримання ним ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3