Справа № 675/1206/19
Провадження № 1-в/675/4/2020
У Х В А Л А
"11" лютого 2020 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , засудженого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав Хмельницької області в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 (по тексту ОСОБА_3 , засуджений), який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» та тимчасово утримується у державній установі «Київський слідчий ізолятор» звернувся до суду із клопотанням, в якому просить замінити йому призначене судом покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зарахувати вже відбутий строк покарання до покарання у вигляді позбавлення на певний строк.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як на підставу для задоволення свого клопотання також посилається на прийняте 12.05.2019 р. Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україна довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення.
На переконання засудженого практика Європейського Суду з прав людини та Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод є джерелом міжнародного права, і, відповідно до Конституції України є частиною національного законодавства, а отже наявні усі законні підстави для вирішення питання, яке ставить перед судом, так як відбуваючи покарання у виді довічного позбавлення волі знаходиться в тих самих умовах, що й особа за рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України».
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 своє клопотання підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.
Захисник засудженого у судовому засіданні вказав на наявність підстав для задоволення поданого клопотання.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.
Дослідивши матеріали клопотання засудженого, заслухавши його доводи, позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що таке клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 09.10.2003 року ОСОБА_6 засуджено: за п.п. 4,6 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла; за ч. 4 ст. 187 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, крім житла; за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла.
Ухвалою Верховного Суду України від 17.02.2004 року вирок щодо ОСОБА_3 змінено. Виключено кваліфікацію його дії за п. 4 ч. 2 ст. 115КК України; ухвалено вважати його засудженим за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання, призначеного судом у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, і на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_3 засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, крім житла. В решті вирок залишено без змін.
Слід зазначити, що суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_3 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.
На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_3 будь-яким законом не усунута.
Згідно характеристик державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» від 14.09.2006 року, від 17.09.2007 року, від 29.09.2008 року, від 29.04.2010 року, 03.01.2017 року засуджений ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаній установі зарекомендував себе посередньо, не заохочувався, допускав порушення вимог режиму утримання, за що 2 рази притягнутий до дисциплінарної відповідальності, стягнення погашено.
Вирішуючи клопотання засудженого, суд враховує, що питання заміни покарання більш м`яким врегульовані ст. 82 КК України.
Порядок застосування зазначеної норми права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Так, згідно п. 4 вказаної постанови, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, для застосування положень статті 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення ст. 82 КК України вимагає наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про її застосування.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст. 82 КК України не передбачена.
Однак слід вказати, що національним законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч. 1 ст. 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Отже, нормами Кримінального кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
При цьому саме актом помилування може бути вирішено питання про заміну покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, про що просить в своєму клопотанні засуджений ОСОБА_3 .
Посилання ж засудженого на прийняте 12.05.2019 року ЄСПЛ рішення у справі «Пєтухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україна довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення, і вказане рішення, як вказує засуджений, є підставою для задоволення його клопотання, суд оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 року у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Як зазначалось вище, за нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.
При цьому слід зазначити, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
Доводи засудженого про те, що: 1) відповідно до Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України; 2) на виконання рішень Європейського суду з прав людини Україна не повинна обов`язково приймати закони, оскільки такі закони приймаються тільки на виконання рішень проти України, рішення Європейського суду з прав людини проти інших держав є обов`язковими для правильного тлумачення вимог Конвенції; 3) згідно зі ст. 27 Віденської Конвенції Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору, коли клопотання засудженого ґрунтується на Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, чим порушено його право, передбачене вимогами ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,- суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру».
За таких обставин, клопотання засудженого про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, як і похідна вимога про зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення на певний строк не підлягає задоволенню, оскільки така можливість не передбачена діючим законодавством України.
Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, - відмовити повністю.
Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд в строк 7 днів з моменту її оголошення, а засудженим в той самий строк і в тому ж самому порядку, з моменту отримання копії даної ухвали.

Суддя: ОСОБА_1