Житомирський апеляційний суд
Справа №275/148/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
перекладача: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 13 грудня 2019 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 до 08.02.2020 року, -

в с т а н о в и л а:
Корольовським районним судом м.Житомира розглядається кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.357 ч.3, ч.3 ст.358, ч.3 ст.289, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, п.12 ч.2 ст.115 КК України.

Строк тримання під вартою обвинуваченого закінчується 19.12.2019 року. Підготовче судове засідання відкладено для повторного виклику потерпілої.

Згідно ч.3 СТ.315 КПК України, під час судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Статтею 331 КПК України визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого на 60 днів, вказавши про наявність визначених в ст. 177 КПК України ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою вказаної статті. Крім того, звертає увагу, що обвинувачений раніше неодноразово був засудженим судами України за умисні тяжкі злочини, є особа без громадянства, постійного місця проживання та реєстрації в Україні не має, вчинив особливо тяжкий злочин.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13 грудня 2019 року строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено до 08 лютого 2020 року. Суд прийшов до висновку про необхідність продовження обраного запобіжного заходу, оскільки наведені прокурором ризики обгрунтовані, необхідність продовження раніше обраного запобіжного заходу, виходячи із необхідності виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також переховування від суду та перешкоджати кримінальному провадженню. Підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу, відсутні.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні усного клопотання процесуального прокурора. Посилається на те, що ухвала суду є незаконною та такою, що поставлена із порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що станом на 13.12.2019р. триває підготовче судове засідання в даному провадженні. Крім того клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Прокурором не було подано до суду письмове клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у порядку та строки визначені ч.3 ст.315 КПК України за правилами визначеними розділом II КПК України. Вказує також, що в усному клопотанні про продовження запобіжного заходу було вказано абстрактні припущення, котрі жодним чином не підтверджені належними доказами, що наявні декілька ризиків. Припущення, що ОСОБА_7 буде вчиняти кримінальні правопорушення чи продовжить кримінальне правопорушення у якому підозрюється - також жодним чином не підтверджені та не можуть бути підтверджені. Натомість сторона захисту наголошувала суду про відсутність доказів, що об`єктивно підтверджували б припущення прокурора, що ОСОБА_7 здатний вчинити якийсь з імовірних ризиків. Прокурор нічим не обгрунтував наявність цих ризиків, а захист вважає, що підстав вважати, що існують перелічені слідчим ризики немає, оскільки ОСОБА_7 має ряд важких хвороб та потребує систематичного лікування, має похилий вік, в матеріалах провадження стороною захисту надавалися документи про надання можливості проживати в АДРЕСА_1 , Головою грузинської діаспори ОСОБА_10 . Стверджує, що ОСОБА_7 фактично безперервно перебуває під вартою з 13.09.2013р. і по день слухання справи, станом на 13.12.2019 р. він як попередньо ув`язнений відбув 6 років 3 місяці, з врахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в попередній редакції, відбув 12 років 6 місяців. Відповідно до положень ст.197 КПК України сукупний строк тримання під вартою у кримінальних провадженнях щодо особливо тяжких злочинів не повинен становити 12 місяців, а зважаючи, що станом на 13.12.2019р. в провадженні триває підготовче судове засідання, то правових підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 у суду не було. Вказує, що положення статті 331 КПК України застосовуються на стадії судового розгляду, а на стадії підготовчого судового засідання, яка є окремою стадією в судовому процесі питання застосування запобіжних заходів регулюється положеннями ст.315 КПК України. Таким чином, фактично статус ОСОБА_7 в проміжках між змінами складу суду це підозрюваний, а не обвинувачений і суд мав взяти до уваги положення ст.197 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно ст. 315 даного Кодексу суд під час судового засідання за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змініти чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку передбаченому КПК України.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 неодноразово був засуджений за вчинення умисних тяжких злочинів, є особою без громадянства, постійного місця проживання та реєстрації в Україні не має, обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень із застосуванням насильства, що спричинило загибель потерпілого ОСОБА_11 . ОСОБА_7 хворіє на ряд хронічних захворювань, з приводу чого йому проводиться лікування призначенням лікарів лікувальних закладів МОЗ.

Та оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст.197 КПК України щодо ОСОБА_7 спливає, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, дані, що характеризують особу останнього, розмір заподіяної шкоди, характер злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_7 дало суду першої інстанції підстави вважати, що існують обґрунтовані ризики щодо негативної поведінки в суспільстві, його можливість вплинути на встановлення істини по справі та в подальшому перешкодити виконанню процесуальних рішень по справі, тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що тому немає підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу, виходячи також із необхідності забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який у вигляді домашнього арешту із визначенням розміру застави у суду не було, з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в усному клопотанні під час судового розгляду провадження, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватися від суду.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належному виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час підготовчого судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що сторона обвинувачення не підтвердила належними доказами тверджень щодо ризиків, які на думку захисту є абстрактними припущеннями, є безпідставними та з огляду на стадію розгляду кримінального провадження передчасними.

Те, що обвинувачений ОСОБА_7 має ряд важких хвороб та потребує систематичного лікування, має похилий вік, в матеріалах провадження стороною захисту надавалися документи про надання можливості проживати в АДРЕСА_1 , Головою грузинської діаспори ОСОБА_10 , заслуговують на увагу колегії суддів, були враховані судом, та враховуючи всі обставини провадження не можуть бутим безумовними підставами для зміни запобіжного заходу на більш м`який та не впливають нам правильність прийнятого судом рішення.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на конкретні рішення Європейського Суду спростовується посиланням на практику Європейського Суду наведеної в ухвалі апеляційного суду про доцільність за певних обставин застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою та не впливають враховуючи на обставини провадження на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення та доцільність в даному випадку на продовження строку тримання під вартою на 60 діб під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою подавалось в усній формі та при його поданні не було дотримано вимог ст.199 КПК України, слід зазначити, що таке недотримання вимог саме ст. 199 КПК України з огляду на право сторони захисту мати можливість бути завчасно ознайомленим з даним клопотанням та підготуватися до його розгляду, мало місце, проте враховуючи положення ст.ст. 315, 331 КПК України суд не мав підстав для відмови в розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, заявленого ним в усній формі. Крім того слід зазначити, що не дивлячись на усну форму заявленого клопотання прокурором в повному обсязі було зазначено про наявність ризиків, які не зменшилися та доцільність продовження строку тримання під вартою, та таке клопотання було обгрунтовано і підстави для його задоволення наведені в ході судового засідання.

При цьому посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 за своїм статусом з огляду на стадію судового розгляду, є підозрюваним, і при вирішенні клопотання про продовження строку тримання його під вартою під час підготовчого судового засідання суд повинен був керуватися положеннями ст. 315 КПК України та положеннями глави 18 КПК України, і не міг керуватися положеннями ст. 331 даного Кодексу, є безпідставними, оскільки з огляду на положення ч.2 ст.42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу. А тому судом цілком обгрунтовано при вирішенні даного клопотання було застосовано норми як глави 18 так і ст.ст. 315, 331 КПК України.

Що стосується апеляційних доводів щодо стану здоров`я обвинуваченого, необхідності його лікування та наявності місця проживання, про надання якого у разі звільнення з-під варти запевняє голова грузинської діаспори ОСОБА_10 , то вони не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу обвинуваченому з огляду на наявність вищезазначених ризиків та неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, з огляду на особу обвинуваченого та інші обставини, які повинні враховуватися судом у відповідності до положень ст. 178 КПК України при вирішенні такого питання. Крім того, матеріали провадження не містять даних про те, що з огляду на стан здоров`я ОСОБА_7 не може утримуватися в умовах СІЗО. Не надано таких даних і стороною захисту.

Посилання захисника на тривалість тримання ОСОБА_7 в умовах попереднього ув`язнення заслуговують на увагу, разом з тим, з огляду на наведені вище обставини та положеннями кримінального процесуального закону, не можуть бути безумовною підставою для звільнення його з-під варти та обрання іншого альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу. При цьому посилання захисника на граничний термін тримання під вартою обвинуваченого 12 місяців, є необгрунтованими, оскільки зазначене обмеження стосується тримання під вартою особи під час досудового розслідування кримінального провадження.

З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого з мотивів, наведених в ній, скасування ухвали суду та звільнення обвинуваченого з-під варти, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 331, 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 13 грудня 2019 року про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою до 08 лютого 2020 року, без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: