Справа № 755/5163/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника потерпілого: ОСОБА_13 ,

потерпілого: ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва кримінальне провадження №0015001 на підставі обвинувального акту по обвинуваченню

ОСОБА_15 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Києва, громадянина України,

з середньою освітою, працюючого плиточником у ТОВ «Будек», неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

27.08.1993 року вироком Київського міського суду за ч.3 ст.222, ст.17, ч.4 ст.117 КК України (в редакції 1960 року) із застосуванням ст.42 КК України (в редакції 1960 року) на 4 роки позбавлення волі;

14.04.1998 року вироком Дніпровського районного суду м.Києва за ч.1 ст.196-1 КК України (в редакції 1960 року) на 1 рік виправних робіт;

14.08.2002 року вироком Дніпровського районного суду м.Києва за ч.2 чт.187, ч.3 ст.152, ч.1 ст.115 КК України (в редакції 2001 року) із застосуванням ст.70 КК України (в редакції 2001 року) на 14 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого з місць позбавлення волі 19.09.2014 року на підставі ухвали Білоцерківського міського суду Київської області від 11.09.2014 року умовно-достроково на 1 рік 10 місяців,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_15 29 жовтня 2016 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, знаходячись за адресою: м.Київ, вулиця Стальського, 22/10, неподалік магазину «Сільпо», зустрів раніше знайомого ОСОБА_14 , якому став словесно погрожувати та висловив вимогу останньому про передачу йому належних потерпілому грошових коштів.

В ході спілкування потерпілий ОСОБА_14 повідомив ОСОБА_15 , що має при собі в правій кишені грошові кошти у сумі 750 гривень, однак віддавати добровільно їх ОСОБА_15 не збирається.

В цей час, у ОСОБА_15 виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна з метою обернення його на свою користь.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно повторно, з корисливих мотивів з метою протиправного збагачення, ОСОБА_15 , знаходячись поряд з потерпілим ОСОБА_14 , діючи відкрито, засунув руку в праву кишеню куртки потерпілого та всупереч волі потерпілого дістав з кишені куртки потерпілого грошові кошти у розмірі 750 гривень, заволодівши відкрито таким чином вказаними грошовими коштами, що належали потерпілому ОСОБА_14 .

В подальшому, ОСОБА_15 , утримуючи при собі відкрито викрадені грошові кошти у розмірі 750 гривень з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_15 , будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у відкритому заволодінні чужим майном не визнав, при цьому відмовився надавати суду показання по суті пред`явленого обвинувачення.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованого йому злочину, його винуватість у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, вчиненому повторно підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами, наданими стороною обвинувачення.
Так, потерпілий ОСОБА_14 , будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_15 він знайомий майже з дитинства. В день події 29 жовтня 2016 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, він направлявся до магазину, при цьому, біля кафе зустрів ОСОБА_15 , який був зі знайомим на ім`я ОСОБА_16 . Обвинувачений ОСОБА_15 заявив, що йому потрібно поговорити з ним та запросив пройти до нього додому для розмови, на що він відмовився, пославшись, що наміру розмовляти з ОСОБА_15 він не має. Однак, ОСОБА_15 був налаштований агресивно та став тягнути його за рукав, словесно погрожував, при цьому обвинувачений заявив, що він, ОСОБА_14 , начебто заборгував йому грошові кошти, що не відповідало дійсності, оскільки будь-яких боргових зобов`язань у нього, ОСОБА_14 , перед ОСОБА_15 не було. Діючи далі, ОСОБА_15 схопив його за ліве плече та утримуючи його таким чином заліз до правої кишені його куртки, звідки витягнув, належні йому, потерпілому, грошові кошти у розмірі 850 гривень, які став перераховувати В цей час, поки обвинувачений ОСОБА_15 перераховував грошові кошти, він, ОСОБА_14 перебіг через дорогу та викликав працівників поліції, яких надалі не став очікувати, а одразу направився до райвідділу поліції де написав заяву про злочин. Викрадені ОСОБА_15 грошові кошти йому повернуті не були.

Із показань свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні вбачається, що станом на день події 29 жовтня 2016 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, він знаходився біля магазину «АТБ», що розташований за адресою: м.Київ, вулиця Курнатовського. В цей час, він почув крики та звернув увагу на те, що біля магазину «Сільпо» по вулиці Стальського, 22/10 у м.Києві, знаходиться обвинувачений ОСОБА_15 , при цьому поряд з ОСОБА_15 знаходився потерпілий ОСОБА_14 , якого ОСОБА_15 утримував рукою за куртку потерпілого, кудись тягнув останнього та голосно нецензурно лаявся. Хоча, в цей час, він, ОСОБА_17 , і відволікся на телефонний дзвінок, однак, підійшовши ближче до обвинуваченого та потерпілого, приблизно на відстань 15-20 метрів, побачив на території біля магазину, що була досить добре освітленою ліхтарями, як обвинувачений ОСОБА_15 рукою заліз в кишеню куртки потерпілого, з якої витягував грошові кошти останнього. В подальшому, потерпілий вирвався від обвинуваченого та став тікати, а обвинувачений почав наздоганяти його. Того ж дня, він телефонував потерпілому, однак останній слухавки не піднімав, а на наступний день в телефонному режимі повідомив, що ОСОБА_15 викрав у нього грошові кошти, у зв`язку з чим він написав заяву до поліції.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з обвинуваченим ОСОБА_15 тривалий час та потерпілого знає наглядно. В день події, 29 жовтня 2016 року, приблизно о 19 годині, в той час, як знаходились разом з ОСОБА_15 біля кафе, повз них проходив потерпілий ОСОБА_14 , який став розмовляти з ОСОБА_15 , в ході розмови ОСОБА_15 щось доводив потерпілому, після чого невдовзі всі розійшлись. Про те, що було викрадено грошові кошті ОСОБА_15 у потерпілого, йому стало відомо в подальшому від слідчого.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні дав показання аналогічні за змістом показанням свідка ОСОБА_18 .

Крім того, під час судового розгляду судом також були досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення, а саме:

-дані протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 14.11.2016 року про те, що потерпілий ОСОБА_14 в ході впізнання вказав на фотокартку із зображенням ОСОБА_15 , при цьому зазначив, що саме останній в день події відкрито викрав його майно (т.3 а.с.79-81).
Аналізуючи вищенаведені показання потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та вищевказані письмові докази, надані стороною обвинувачення у їх сукупності, що були досліджені судом під час судового розгляду, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з положеннями ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

Відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, що в тому числі закріплено положеннями ч.5 ст.9 КПК України щодо застосування кримінального процесуального законодавства України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, як один з принципів законності, визначених серед інших засадами кримінального провадження.

Разом з тим, згідно з рішенням Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

А тому, відповідно до вимог ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку, що під час судового розгляду знайшла підтвердження та доведеність винуватість обвинуваченого ОСОБА_15 у відкритому заволодіння чужим майном, вчиненому повторно.

Поряд з цим, показання в судовому засіданні свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в частині, що про викрадення грошових коштів ОСОБА_15 у потерпілого їм стало відомо в ході досудового розслідування з чужих слів, суд приймає до уваги та визнає їх допустимим, відповідно до положень ст.97 КПК України, оскільки вони підтверджуються сукупністю вищенаведених доказів, визнаних судом допустимими.

Суд не приймає посилання сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_17 не міг бачити дії ОСОБА_15 , оскільки на момент інкримінованих ОСОБА_15 дій була темна пора доби. Твердження захисту в цій частині спростовуються показаннями свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні, який під час додаткового допиту пояснив, що територія, де відбувались події була добре освітлена ліхтарями, при цьому, знаходячись від обвинуваченого та потерпілого на відстані 15-20 метрів, він був очевидцем дій ОСОБА_15 по заволодінню грошовими коштами потерпілого.

Разом з тим, суд не приймає до уваги показання потерпілого про те, що ОСОБА_15 заволодів його грошовими коштами у сумі 850 гривень, а не 750 гривень, виходячи з меж судового розгляду щодо пред`явленого обвинувачення та встановлених в ході досудового розслідування обставин кримінального правопорушення, що перевірені доказами в судовому засіданні, про те, що мало місце відкрите викрадення грошових коштів потерпілого саме у сумі 750 гривень.

Аналізучи наведене, суд визнає доведеною вину ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікує його дії за ч.2 ст.186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна /грабіж/, вчинене повторно умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_15 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, неодружений, характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий за вчинення в тому числі особливо тяжких злочинів.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_15 не встановлено.

Обставиною, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_15 не встановлено.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_15 злочину, вищезазначених даних про особу обвинуваченого, який вчинив тяжкий злочин, маючи не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, суд приходить до висновку, що останній належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, у зв`язку з чим його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, яке, виходячи з сукупності зазначених судом обставин, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

У зв`язку з наведеним, підстав для застосування щодо обвинуваченого ст.75 КК України суд не вбачає.

Крім того, враховуючи, що кримінальне правопорушення, за яке засуджується ОСОБА_15 вчинив у 2016 році, тобто до 20 червня 2017 року, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України, в редакції Закону №838-VIII, який є таким, що поліпшує становище особи в розумінні ч.1 ст.5 КК України, в тому числі, з урахуванням правової позиції зазначеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі №663/537/17 щодо застосування норми права, передбаченої положеннями ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_15 термін його попереднього ув`язнення, а саме: з моменту фактичного затримання з 24.03.2018 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні.
Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

засудив:
ОСОБА_15 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України і призначити йому покарання за цей злочин у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Сток покарання ОСОБА_15 обраховувати з 24.03.2018 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, в редакції Закону №838-VIII, який є таким, що поліпшує становище особи в розумінні ч.1 ст.5 КК України, в тому числі, з урахуванням правової позиції зазначеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі №663/537/17 щодо застосування норми права, передбаченої положеннями ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_15 термін його попереднього ув`язнення, а саме: з моменту фактичного затримання з 24.03.2018 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_15 у вигляді тримання під вартою у Державній установі Київський слідчий ізолятор Міністерства Юстиції України залишити без змін до набрання вироком законної та вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні.
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя: