Справа № 751/3612/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/706/19
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2019 року Чернігівський апеляційний суд у складі:

Головуючого суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2019 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, відбуваючого покарання в Державній установі «Чернігівській слідчий ізолятор», засудженого за ч. 1 ст. 263, п.п. 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Відмовляючи у задоволенні вищевказаного клопотання, суд виходив з положень ст.ст. 81, 82 КК України, якими передбачені можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, однак їх застосування до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачено.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї засуджений просить скасувати вищевказану ухвалу та ухвалити нову і призначити новий розгляд в суді 1-ї інстанції. Зазначає, що вироком апеляційного суду Одеської області від 05 серпня 2005 року він засуджений до довічного позбавлення волі. Станом на 30 липня 2019 року відбув 14 років довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки, однак подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Правову оцінку підставам, з приводу яких він звертався до суду, суд першої інстанції не надав. Натомість, підставою для його звернення була наявність рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України № 2». Заявник у даній справі відбував довічне позбавлення волі в установах виконання покарань України. Він скаржився на те, що вид та міра його покарання є нелюдським поводженням за своєю суттю, а механізм президентського помилування як єдиний спосіб звільнення від покарання є недостатньо явним та передбачуваним механізмом звільнення До того ж він зазначав, що кількість звільнених довічно позбавлених волі від покарання є дуже незначною, що робить ілюзорним саме право звільнення у такому порядку. На сьогоднішній день він знаходиться у тих самих умовах, що й знаходився ОСОБА_9 в момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини, і у його випадку фактично існує те саме порушення. За ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини в Україні», Конституцією України рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні та в ієрархії нормативних актів знаходяться вище всіх за юридичною силою, крім Конституції України.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін захисту та обвинувачення, дослідивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає її необгрунтованою.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд має право вирішувати питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 74 КК України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом. Особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання. Призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_6 вироком апеляційного суду Одеської області від 05 серпня 2005 року засуджено за ч. 1 ст. 263, п.п. 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ст. 257 КК України, виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні цього злочину.

Довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним (ч. 1 ст. 52 КК України) та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально - виконавчої установи (в`язниці) без зазначення у вироку строку його тримання в ній. Особи засуджені до довічного позбавлення волі не підлягають умовно - достроковому чи достроковому звільненню від цього покарання. На підставі ч. 2 ст. 87 КК України, актом про помилування може бути здійснена лише заміна цього покарання позбавленням волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Враховуючи вищевикладене, призначене вироком суду Одеської області від 05 серпня 2005 року щодо ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним інкримінованих злочинів.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого, суд виходить з положень ст.ст. 81, 82 КК України, якими передбачені можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, однак їх застосування до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачено.

За таких обставин колегія суддів місцевого суду прийшла до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення його прав, зокрема незастосування практики Європейського суду з прав людини як джерела права, яке розтлумачено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України № 2» в частині пом`якшення його покарання у зв`язку з застосуванням нової норми чинного законодавства, якою знижено максимальні межі покарання, які були раніше передбачені за такий вид злочину, колегія вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки при визначенні покарання за вчинення кримінальних правопорушень суди керуються лише санкціями, встановленими Кримінальним кодексом України.

Враховуючи вищенаведене, порушень закону які давали б підстави для зміни чи скасування ухвали місцевого суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419, 532 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Касаційному оскарженню ухвала не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4