Справа № 635/7612/19
Провадження № 1-в/635/94/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 лютого 2020 року смт Покотилівка
Харківський районний суд Харківської області в складі
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Славянськ Донецької області, громадянина України, який відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2003 року за ст. 115 ч. 2 п. п. 1,2,4,9,13, 187 ч. 4, 194 ч. 2 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,
про заміну невідбутої частини покарання більш м?яким,
УСТАНОВИВ:
до Харківського районного суду Харківської області із клопотанням звернувся ОСОБА_5 , який відбуває покарання в Темнівській виправній колонії № 100 за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2003 року за ст. 115 ч. 2 п. п. 1,2,4,9,13, 187 ч. 4, 194 ч. 2 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. В своєму клопотанні засуджений просить суд змінити йому невідбуту частину покарання більш м`яким у виді позбавлення волі на певний строк, мотивуючи своє клопотання висновками, що викладені в Рішенні Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України №2 (справа №41216/13)», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні, явне по своїй суті жорстоке поводження, відповідно, його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав своє клопотання, зазначивши, що він сумлінно працює в місцях позбавлення волі, а відсутність законодавчого механізму задоволення його клопотання не повинно створювати перешкод для суду, який має застосовувати рішення Європейського суду з прав людини як акт національного законодавства.
Захисник також підтримала клопотання та просила суд його задовольнити.
Прокурор заперечував проти поданого клопотання, зазначивши про відсутність підстав для його задоволення.
Вислухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши надані суду докази, суд приходить до наступного.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відбуває покарання в Державній установі «Темнівська виправна колонія №100» за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2003 року за ст. 115 ч. 2 п. п. 1,2,4,9,13, 187 ч. 4, 194 ч. 2 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Початок строку відбування покарання 13 грудня 2001 року.
Клопотання засудженого вмотивовано тим, що від відбуває покарання з урахуванням строку попереднього ув`язнення, зарахованого судом відповідно до Закону України №838-VIII, в умовах тримання максимального рівня безпеки. Вважає подальше тримання під вартою таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Так, 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Петухов проти України № 2», яким визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання є порушенням ст. 3 Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини в Україні", суди мають застосувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини разом із Європейською конвенцією складає джерело міжнародного права. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись про невиконанні міжнародних договорів на норми національного права. Отже, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні та в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх за юридичною силою, крім Конституції України. А тому, не дивлячись на те, що Кримінальний кодекс України визначив такий вид покарання як довічне позбавлення волі, його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили - рішенню Європейського суду з прав людини у справі "Пєтухов проти України №2". Згідно зі ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється осіб які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. Враховуючи викладене, призначене ОСОБА_6 покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.
Але суд вважає, що такі доводи не є підставою для задоволення поданого клопотання виходячи із наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Постанова Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» роз`яснює, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.
Зі змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Необхідно врахувати, що відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.
Покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має конкретного визначеного обмеженого строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Між тим, 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).
З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
Клопотання ОСОБА_5 про застосування нього ст. 82 КК України, окрім посилання на рішення Європейського Суду з прав людини, не містить жодних доводів в обґрунтування можливості застосування до нього заміни йому невідбутої частини покарання більш м`яким.
Проте, відповідно до вимог ст. 82 КК України однією з обов`язкових умов застосування цієї норми закону є встановлення факту того, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України). При цьому, положення про те, що засуджений став на шлях виправлення, означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання. Матеріали особової справи на засудженого, не свідчать про те, що засуджений став на шлях виправлення, а складена характеристика прямо зазначає, що засуджений на шлях виправлення не став. Заперечення з цього факту сторони захисту про те, що адміністрація установи відбування покарань не вмотивовує свого рішення суд не приймає до уваги, оскільки вирішення такого питання відноситься до дискреційних повноважень адміністрації державної установи виконання покарань.
Отже, сам по собі факт прийняття 12 березня 2019 року ЄСПЛ рішення у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) не може бути безумовною підставою для застосування до засудженого ст. 82 КК України.
Враховуючи відсутність законодавчого механізму перегляду довічних вироків, дотримуючись справедливого балансу між інтересами суспільства і вимогами захисту приватних інтересів засудженого, враховуючи дані про особу засудженого ОСОБА_5 та його поведінку за весь час відбуття покарання, відсутність достатніх даних, які б свідчили про становлення засудженого на шлях виправлення, суд приходить до висновку про неможливість застосування до засудженого заміни невідбутої частини покарання більш м`яким та вважає клопотання засудженого таким, що задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
в задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про зміну невідбутої частини покарання за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2003 року більш м?яким відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 7 днів з дня її проголошення до судової палати з кримінальних справ Харківського апеляційного суду, а засудженим у той саме строк з моменту отримання копії ухвали суду.

Суддя: ОСОБА_1