Постанова

Іменем України
13 квітня 2020 року

м. Київ
Справа № 759/20367/18

Провадження № 51 1736 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007285 щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Оболонського районного суду м. Києва за ст. 15 ч. 2 , ст. 185 ч. 2, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці, звільненого 01 вересня 2017 року по відбуттю строку покарання;
за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 309 ч. 2 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 309 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 вказано рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1144 гривні процесуальних витрат за проведення судової експертизи.

Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи раніше неодноразово засудженим за умисні злочини, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, та, маючи не зняті та непогашені судимості, вчинив новий злочин за наступних обставин. Так, ОСОБА_4 09 вересня 2018 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Ірпінська, 64, у невстановленої особи за ціною 400 грн. шляхом закладки повторно придбав для власного вживання наркотичний засіб метадон (фенадон), який знаходився у згортку з фольги, завернутому в чорний поліетиленовий згорток, та поклав його під шапку. Приблизно о 18 год. цього ж дня ОСОБА_4 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Ірпінська, 64, був викритий працівниками поліції, які виявили та в подальшому вилучили у останнього згорток з фольги з наркотичним засобом метадоном (фенадон), масою 0,108 г.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року вказаний вирок суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 - без задоволення.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок суворості, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення, застосувати до нього ст. 75 ч. 1 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своїх вимог засуджений указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні йому покарання належним чином не врахували обставин того, що він має стійкі соціальні зв`язки, не працевлаштований лише офіційно, проте має постійні підробітки та матеріально забезпечує себе та матір, щиро розкаявся і активно сприяв розкриттю злочину. Також на думку засудженого ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України формально здійснив перегляд кримінального провадження щодо нього, не в достатній мірі перевірив всі доводи апеляційної скарги та не надав вичерпних відповідей на неї.
Мотиви Суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, дані про його особу, який, не працевлаштований, має на утриманні матір пенсіонера, постійне місце проживання, раніше неодноразово судимий, під наркологічним та психоневрологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. Щире каяття ОСОБА_4 визнано обставиною, що пом`якшує покарання, а рецидив злочину обставиною, що обтяжує покарання.
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції зробив висновок про неможливість виправлення засудженого ОСОБА_4 без його ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання в мінімальних межах санкції частини 2 статті 309 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
При розгляді апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції її доводи щодопризначеного покаранняперевірив і своє рішення належним чином мотивував, вказавши, що обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання і підстав для звільнення засудженого від відбування покарання не знайшов. Крім того, апеляційний суд вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги засудженого про неврахування судом першої інстанції його активного сприяння розкриттю злочину, як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Питання звільнення засуджених від покарання за хворобою може бути вирішене за наявності відповідних підстав в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, скасування вироку та ухвали щодо ОСОБА_4 та застосування до нього ст. 75 ч. 1 КК України немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3