ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/732/20 Справа № 187/598/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000286 від 08.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників провадження:
представника власника майна ОСОБА_6 - захисника ОСОБА_7
слідчого: ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року, якою накладено арешт на його автомобіль.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що відсутні правові підстави для накладення арешту на його автомобіль.

Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст.286 КК України кримінальним правопорушенням вважається вчинення «порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження».

На цій підставі є незрозумілим висновок слідчого судді в оскаржуваній ухвалі про «існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення» власником транспортного засобу ОСОБА_6 , оскільки надані слідчим ОСОБА_8 клопотання та інші долучені до нього документи, в т.ч. і копія протоколу огляду місця події, не містять жодного посилання чи вказівки на те, в чому саме полягає порушення з боку ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху та який саме пункт Правил дорожнього руху було ним порушено під час «зіткнення із насипом піску, який був розміщений посеред проїжджої частини», в темний час доби (23:50 год), без встановлення будь-яких попереджувальних знаків про проведення ремонтних робіт чи будівельних дорожніх огорож відповідного типу.

Для визнання винним водія у скоєнні злочину передбаченого цією статтею необхідно насамперед порушення ним Правил дорожнього руху, а не лише спричинення іншому водію чи учасникам ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень чи навіть смерті.

Звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів відповідно до вимог чинного законодавства спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які у сукупності інших обставин стали б підставою для порушення кримінального провадження за ч.1 ст.286 КК України, слідчим ОСОБА_8 до клопотання не надано. Так, тяжкість тілесних ушкоджень міра завданої шкоди здоров`ю людини; визначається судово-медичним експертом у відповідності до чинних "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та залежить від виду тілесних ушкоджень ступеня порушення анатомічної цілісності або фізіологічної функції органів та тканин, що виникли внаслідок травми.
Для визначення ступеня тяжкості за характером тілесного ушкодження постановою слідчого, прокурора, дізнавача або суду призначається судово-медична експертиза. Жодного висновку судово-медичного експерта за постановою слідчого ОСОБА_8 про наявність у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості до справи не долучено, відтак, геть не зрозуміло, з яких підстав останній угледів у діях ОСОБА_10 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Більш того, сама ОСОБА_9 і безпосередньо після дорожньої пригоди і в судовому засіданні заявляла про відсутність в неї будь-яких проявів тривалого розладу здоров`я та подала відповідне клопотання про відмову від визнання її потерпілою та про недоцільність накладення арешту на автомобіль марки «SUZUKI NEW SX 4».

Вважає, що жодних доказів того, що автомобіль ОСОБА_6 , щодо якого винесено ухвалу про накладення арешту, відповідає хоча б одному із зазначених у ст. 98 КПК України критеріїв, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не навів.
Ухвалою слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року клопотання слідчого СВ Петриківського ВП Новомосковського ВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000286 від 08.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, погоджене з прокурором, про накладення арешту на автомобіль марки «SUZUKI NEW SX 4», задоволено.
Накладено арешт на автомобіль марки «SUZUKI NEW SX 4» номерний знак НОМЕР_1 , 2017 року випуску, червоного кольору, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , шляхом заборони будь-кому відчужувати, розпоряджатися та використовувати будь-яким чином вищевказане майно та зберігати його на спеціальному майданчику для тимчасового зберігання вилучених транспортних засобів Петриківського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, який розташований за адресою: пр. Петра Калнишевського 16 А, смт Петриківка Петриківського району Дніпропетровської області до прийняття остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.
Слідчий суддя в обґрунтування прийнятого рішення посилався на вимоги ст.ст. 170, 173 КПК України та дійшов до висновку про необхідність, з метою збереження речового доказу, накладення арешту на автомобіль.
Суд прийшов до висновку про обґрунтоване існування ризиків можливого приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі чи відчуження виявленого та вилученого до ВП автомобіля марки «SUZUKI NEW SX 4», в разі його повернення фактичному володільцю чи власнику за правовстановлюючими документами. Вважав, що вилучений автомобіль має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, а саме: проведення судових експертиз, зокрема, судово - трасологічної та судово авто технічної експертизи, це не призведе до суттєвого порушення прав та інтересів осіб, відносно майна яких вирішується питання про арешт, є розумним та співмірним обмеженням їх права власності із завданням кримінального провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, думку представника власника майна захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_6 та просила її задовольнити, слідчого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги,оскільки на даний час не має підстав для застосування арешту майна, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З аналізу процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор подаючи клопотання про арешт майна повинні довести завдання арешту майна, а саме те, що незастосування арешту на майно може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Доведеною повинна бути і мета щодо такого майна, передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно із положеннями ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
На переконання колегії суддів, цих вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею під час ухвалення рішення дотримано не було.
Так, 08.05.2020 року до чергової частини Петриківського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 07.05.2020 року близько 23:50 год. автомобіль «Сузукі» н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухаючись по автошляху Н-31 500 м в с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області, не помітивши перешкоду у вигляді насипу піску висотою 1,5 м, що знаходився на проїзній частині автомобільної дороги, здійснив наїзд на вказану нерухому перешкоду, внаслідок чого пасажир автомобілю ОСОБА_9 , 1991 року народження, отримала тілесні ушкодження.
08.05.2020 року за вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, однак підозру нікому не висунуто, що взагалі не врахував суд першої інстанції.
З тексту клопотання слідчого вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилання на положення 170 КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
При цьому, звернувшись до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, слідчим не доведено в клопотанні, у зв`язку з чим, це майно слід вважати таким, що є знаряддям вчинення злочину, яке зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі є об`єктом кримінально-протиправних дій, набуте кримінально-протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення злочину, тобто, не доведено, що вилучений транспортний засіб відповідає, критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

В свою чергу, як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя суду першої інстанції обмежився лише формальними висновками про відповідність майна, щодо якого вирішувалось питання про арешт, критеріям ст. 98 КПК України, та наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, та не дослідив і не надав будь-якої оцінки решті обставин, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 173 КПК України підлягають обов`язковому з`ясуванню та врахуванню при вирішенні питання про арешт майна у кримінальному провадженні.

Крім того, дане клопотання слідчого не містить відомостей щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Таким чином, у зв`язку із вищезазначеним, клопотання про арешт майна не відповідає встановленим чинним законодавством вимогам зокрема ч.5 ст.171 КПК України, на що слідчий суддя не звернув уваги та в порушення вимог ч. 3 ст. 172 КПК України дійшов висновку про його задоволення, що повинно бути виправлено апеляційною інстанцією, оскільки відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Слід зазначити, що слідчий ОСОБА_8 під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді зазначив про те, що необхідності у накладенні арешту на автомобіль, на даний час вже немає, тоді як суд першої інстанції не навів доводів, чи були взагалі підстави для накладення арешту по даному кримінальному провадженню.

Зазначені вимоги норм кримінального процесуального закону слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали враховано не було, що істотно вплинуло на правильність прийнятого судового рішення, а тому, ухвала суду першої інстанції, на підставі вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000286 від 08.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Петриківського ВП Новомосковського ВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000286 від 08.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, погоджене з прокурором, про накладення арешту на автомобіль марки «SUZUKI NEW SX 4» залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4