ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/955/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 643/3179/20 Доповідач ОСОБА_2
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0983 від 20.02.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Вказаною ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0983 від 20.02.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України та накладено арешт на майно, яке було виявлено та вилучено в ході огляду місця події, за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 11-Б, а саме полімерного згортку з речовиною білого кольору, згорток з купюри номіналом 10 грн. в якому знаходиться невідома речовина, згортку з невідомою речовиною рослинного походження, автомобілю «SUBARU OUTBACK» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключів від автомобілю «SUBARU OUTBACK» д.н.з. НОМЕР_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вказану ухвалу слідчого судді в частині накладення арешта на автомобіль, ключі та свідоцтво про його реєстрацію та відмовити слідчому у задоволенні клопотання в цій частині. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність підстав для арешту на майно, оскільки з ухвали взагалі не вбачається будь-яких доказів, що було вчинено кримінальне правопорушення, адже доказів того, що у ОСОБА_6 та в автомобілі працівниками поліції було виявлено та вилучено саме наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги немає. Будь-яких висновків експертів стосовно того, що вилучені речовини є наркотичними засобами або їх аналогами або психотропними речовинами та їх аналогами в матеріалах клопотання немає. Дозвіл на проведення огляду свого автомобіля ОСОБА_6 не надавав, а тому такий огляд проведено незаконно без згоди власника майна.. Вважає докази, отримані таким чином недопустимими. Вказаним арештом створюються негативні наслідки для його власника. Такий арешт майна не відповідає розумності та спів розмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження та порушує справедливу рівновагу між вимогами слідчого та захисту фундаментальних прав особи і створює негативні наслідки для власника майна. Тому вважає ухвалу необґрунтованою, незаконною та суперечливою.

Сторони в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, надали заяви про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності. З урахуванням норм ст.ст. 401, 422 КПК України, думки апелянтів, колегія суддів постановила рішення щодо проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року за відсутності сторін, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Вислухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в провадженні Московського ВП ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження № 0983 від 20.02.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України.
20.02.2020 слідчий поліції ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна у зазначеному кримінальному провадженні. В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що 19.02.2020 до Московського ВП ГУНП в Харківській області надійшов рапорт від інспектора роти №5 батальйону №4 УПП в Харківській області ОСОБА_8 , про те, 19.02.2020 приблизно 14:40 годині біля будинку за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 11-Б виявлено ОСОБА_6 , який при собі мав речовину зовні схожу на наркотичні засоби (ЖЄО № 7358 від 19.02.2020). Під час проведення огляду місця події 19.02.2020 слідчим Московського ВП ГУНП в Харківській області було за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 11-Б ОСОБА_6 добровільно видав полімерний згорток з речовиною білого кольору даний згорток було вилучено, крім того огляд було продовжено за даною адресою зі згоди власника було проведено огляд його автомобіля «SUBARU OUTBACK» д.н.з. НОМЕР_4 , під час огляду якого було виявлено та вилучено: згорток з купюри номіналом 10 грн. в якому знаходиться невідома речовина, згорток з невідомою речовиною рослинного походження. В подальшому було вилучено автомобіль «SUBARU OUTBACK» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключі від автомобілю «SUBARU OUTBACK» д.н.з. НОМЕР_1 .
Постановою від 20.02.20 зазначене майно визнано речовими доказами.
Враховуючи викладене, слідчий вважав, що виявлені та вилучені під час проведення огляду предмети та речі можуть бути доказами факту та обставин, що встановлюються, зокрема доказом та знаряддям злочину, протиправної діяльності направленої на вчинення злочину. Для встановлення цього факту необхідно проведення комплексу слідчих та процесуальних дії відповідних судових експертизи, що потребує певного часу, у зв`язку з чим, просив накласти арешт на вилучене майно.
Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року вказане клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на зазначене в клопотанні майно.
Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, вилучене під час огляду місця події, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що слідчим було доведено, що було вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.309 КК України. Враховуючи вищевикладене, а також з метою збереження речових доказів, слідчий суддя дійшов висновку про накладення арешту на вказане в клопотанні слідчого майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки рішення щодо задоволення клопотання ґрунтується на нормах чинного КПК України.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилучених під час огляду: полімерного згортку з речовиною білого кольору, згортку з купюри номіналом 10 грн. в якому знаходиться невідома речовина, згортку з невідомою речовиною рослинного походження, автомобілю «SUBARU OUTBACK» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключів від автомобілю «SUBARU OUTBACK» д.н.з. НОМЕР_1 ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити на собі сліди скоєння кримінального правопорушення або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для даного кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування в тому числі для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії", при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Тому доводи ОСОБА_6 з приводу відсутності підстав вважати, що вилучена у нього речовина є наркотичною речовиною та чи має відношення вилучений транспортний засіб до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України обов`язково будуть перевірятись в порядку чинного КПК України під час досудового розслідування. При цьому належить врахувати, що обрана органом досудового розслідування попередня кваліфікація злочину за ч. 1 ст. 309 КК України передбачає в обов`язковому порядку залучення експертів щодо проведення судово-хімічних експертиз наркотичних засобів. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує певну особу з можливістю арешту такого майна.

Тому посилання апелянта на відсутність у даному кримінальному провадженні висновку щодо належності вилученої речовини до наркотичних або психотропних речовин не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Доводи стосовно недопустимості отриманих під час огляду місця події доказів слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати. Такі питання повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення. А слідчий суддя на цій стадії процесу лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одних із яких є накладення арешту на майно.

Також судова колегія враховує, що вказаний захід є тимчасовим заходом, а тому у подальшому власник майна не позбавлений процесуальної можливості звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України, за наявності певних підстав, але на цей час таке рішення є передчасним.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За таких обставин ухвалу слідчого судді належить вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і відсутні підстави для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта.

Керуючись ст.ст. 98,170, 376, 392, 393, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді