Житомирський апеляційний суд
Справа №282/665/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.ч.1 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,
представника
потерпілого: ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в межах кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України клопотання прокурора про продовження обвинувачену ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

в с т а н о в и л а:
В провадженні Житомирського апеляційного суду перебуває кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_10 , прокурора ОСОБА_6 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 квітня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України.
14 травня 2020 року прокурор ОСОБА_6 подав до апеляційного суду клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26 травня 2020 року клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 25 липня 2020 року включно, без визначення розміру застави.
23 червня 2020 року в судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави, в обгрунтування якого зазначив, що на даний час все ще розглядаються апеляційні скарги на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 квітня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України і завершення їх розгляду до 25 липня 2020 року з об`єктивних причин є неможливим, а тому наразі виникла необхідність у вирішенні питання щодо продовження строку дії вказаного запобіжного заходу. При цьому, продовжує існувати наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Наразі, ризики, які враховувались судом при обранні та продовженні ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та не зникли. Враховуючи призначене покарання ОСОБА_11 , особу та поведінку обвинуваченого, який є раніше судимий і вчинив злочин, будучи звільненим від відбування попереднього покарання з випробуванням, може переховуватися від суду та продовжувати злочинну діяльність.
Прокурор ОСОБА_6 наполягав на задоволенні заявленого клопотання.
Представник потерпілого ОСОБА_9 підтримав клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 заперечили проти клопотання прокурора.

Заслухавши доводи прокурора, думки та пояснення учасників апкеляційого розгляду, перевіривши клопотання прокурора та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно частини 3 даної норми незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю мотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
При цьому відповідно до частини 2 даної статті КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
При цьому метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Положеннями ст.194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.
З приписів ч. 5 ст. 199 КПК України вбачається, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених в ст. 184 КПК України, повинно містити:1) виклад обставин які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Згідно ж ч.5 зазначеної норми, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Приписами статті 177 КПК України встановлено, що підставою як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.
Згідно положень ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при розгляді питання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою аргументами на користь такого рішення є, у тому числі: серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

З матеріалів провадження вбачається, що попередньою ухвалою апеляційного суду строк тримання під вартою ОСОБА_8 було продовжено до 25.07.2020 року, однак, враховуючи те, що на даний час завершити апеляційний розгляд не представляється за можливе, в ньому необхідно оголосити перерву з призначенням наступної дати судового засідання після 25.07.2020., враховуючи перебування колегії суддів у відпустці, виникла необхідність у вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому. Саме у зв`язку з наведеним прокурором було заявлено відповідне клопотання, яке згідно положень ст. 331 КПК України повинно бути розглянуто апеляційним судом.

Так, ОСОБА_8 визнаний судом винним у чиненні злочину за ч. 1 ст.115 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ч.1 ст. 71 КК Укоаїни у виді 10 років 9 місяців позбавлення волі. Враховуючи дані щодо особи ОСОБА_8 , який є раніше судимий і вчинив злочин, будучи звільненим від відбування попереднього покарання з випробуванням, що свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив та може продовжувати протиправну (злочинну) діяльність, тобто вчиняти нові злочини, а також з огляду на тяжкість покарання, може переховуватись від суду.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 до затримання офіційно не працював, неодружений, тобто ступінь соціальних зв`язків не є такою, яка б утримувала його по місцю проживання, а саме в с. Провалівка Любарського району Житомирської області; за місцем проживання характеризується як такий, що не працював, в громадських місцях поводить себе задовільно, схильний до вживання спиртних напоїв.

Таким чином, існують реальні ризики того, що під час розгляд у провадження він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню шляхом неявки до суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Викладене свідчить про наявність ризиків, зазначених у ч.1 ст.177 КПК України. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що зазначені ризики зменшились, або ж відпали, на даний час наразі відсутні, тому підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який апеляційний суд не вбачає, а обрання йому більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків та унеможливить запобігання вищезазначеним ризикам.

Доводи захисника та обвинуваченого про можливість застосування до останнього домашнього арешту є безпідставними.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

З огляду на викладене, клопотання прокурора про продовження терміну даного запобіжного заходу щодо обвинуваченого підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Клопотання прокурора ОСОБА_6 задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20 серпня 2020 року включно, без визначення розміру застави.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: