ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/754/20 Справа № 932/3895/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000799, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000799.
Накладено арешт на грошові кошти у сумі 12 200 доларів США (купюрами номіналом по 100 доларів США у кількості 122 шт.), власниками яких є ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , державні номерні знаки НОМЕР_1 , що вилучені при обшуку 29 квітня 2020 року у домоволодінні АДРЕСА_1 , шляхом заборони на їх відчуження, розпорядження та користування ними.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя посилався на те, що номерні знаки НОМЕР_1 використовувались для приховування угону автомобіля, зареєстровані за іншим транспортним засобом, вони є речовим доказом по кримінальному провадженню та підлягають арешту в порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення їх збереження для потреб кримінального провадження, оскільки незастосування арешту майна може призвести до їх приховування, втрати чи знищення їх володільцем.
Грошові кошти, як встановлено у судовому засіданні в суді першої інстанції, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , тому, можуть бути предметом конфіскації майна, як додаткового можливого виду покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України. Оскільки судом може бути призначено покарання у виді конфіскації майна та тому, що ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, грошові кошти підлягають арешту на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року скасувати в частині накладення арешту на грошові кошти у сумі 12 200 доларів США (купюрами номіналом по 100 доларів США у кількості 122 шт.), власниками яких є ОСОБА_11 та ОСОБА_9 . Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000799 в частині накладення арешту на грошові кошти у сумі 12 200 доларів США (купюрами номіналом по 100 доларів США у кількості 122 шт.), власниками яких є ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , відмовити.
В обґрунтування пропущеного строку адвокат ОСОБА_8 зазначив, що 06.05.2020 року повний текст ухвали не був оголошений, 08.05.2020 року представником апелянта на електронну адресу суду направлено клопотання про отримання копії ухвали, лише 13.05.2020 року представником апелянта було отримано фотокопії ухвали за допомогою засобів електронного зв`язку.
Вимоги апеляційної скарги, обґрунтовує тим, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно іншого співвласника, не врахував наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для ОСОБА_9 .
З оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчим суддею накладений арешт на грошові кошти, що перебувають у спільній сумісній власності підозрюваного ОСОБА_11 та заявниці ОСОБА_9 . Однак, ОСОБА_9 не є підозрюваною у кримінальному провадженні № 0000799, не є особою, що несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. За таких обставин накладення арешту на грошові кошти порушує її право користування цими коштами, оскільки належне їй майно не може бути конфісковано.
Наявність у ОСОБА_11 майна, яке перебуває в його особистій приватній власності, досудовим розслідуванням не встановлювалось.
Враховуючи, що ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0000799 не є суб`єктом за ст. 170 КПК України, а питання поділу грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна врегульовано сторонами у письмовому договорі, арешт майна в даному кримінальному провадженні порушує справедливий баланс між інтересами власників.

Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційної скарги та з підстав викладених у ній просила її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції буз змін.

Мотиви апеляційного суду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000799 від 26.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, за фактом угону 26 березня 2020 року автомобіля марки «Range Rover Evogue», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , чорного кольору, володілицею якого є ОСОБА_12 , що вчинено за попередньою змовою групою осіб.
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року по справі № 932/3895/20, провадження № 1-кс/932/2237/20, надано дозвіл слідчим слідчої групи по кримінальному провадженню № 0000799 на проведення обшуку за місцем фактичного мешкання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у домоволодінні АДРЕСА_1 , в тому числі у житловому будинку, господарських будівлях і спорудах, гаражі, власником якого є ОСОБА_13 , з метою виявлення та вилучення автомобіля марки «Range Rover», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код № НОМЕР_3 , частин/комплектуючих від нього, а також техніки, пристроїв, приборів (електричних/механічних), іншого знаряддя, пристосованого для відкриття, заводження автомобіля; техніки, пристроїв, приборів (електричних/механічних), іншого знаряддя, пристосованого для сканування, перехвату, зчитування, блокування сигналу від сигналізації, що встановлена на транспортних засобах; техніки, пристроїв, приборів (електричних/механічних), іншого знаряддя, пристосованого для зміни/переробки ідентифікаційного номеру (електронного/фізичного) (частини, цілі фрагменти) автомобіля; техніки, пристроїв, приборів (електричних/механічних), іншого знаряддя, пристосованого для зміни/переробки реєстраційних документів на автомобіль, а також документації, що має значення для оформлення прав на автомобіль; техніки, пристроїв, приборів (електричних/механічних), іншого знаряддя, пристосованого для зміни/переробки/виготовлення ключів запалення від автомобілів або їх дублікатів; техніки, пристроїв, приборів (електричних/механічних), іншого знаряддя. пристосованого для зміни/переробки/виготовлення державних номерних знаків (української/іноземної реєстрації) автомобілів; техніки, пристроїв, приборів (електричних/механічних), іншого знаряддя, пристосованого для зміни/переробки/розбирання/переобладнання(електронного/фізичного) автомобілів/транспортних засобів.
29 квітня 2020 року слідчим ОСОБА_10 проведено обшук у домоволодінні АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 12 200 доларів США (купюрами номіналом по 100 доларів США у кількості 122 шт.) та державні номерні знаки НОМЕР_1 . На підтвердження факту законності набуття грошових коштів, ОСОБА_9 надано копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 07 лютого 2020 року, згідно із яким, нею відчужено нерухоме майно вартістю 2 443 100 гривень, а також зазначено про те, що ці кошти набутті подружжям у шлюбі, тому є об`єктом спільної сумісної власності, згідно із вимогами ст. 60 СК України.
Постановою слідчого ОСОБА_10 від 29 квітня 2020 року вилучені ним грошові кошти та номерні знаки визнано речовими доказами по кримінальному провадженню № 0000799.
28 квітня 2020 року ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, що виразився у наданні ним засобів та знарядь, усуненні перешкод у незаконному заволодінні транспортним засобом, а також заздалегідь обіцяному приховуванні предмету, здобутого злочинним шляхом, тобто пособництві у незаконному заволодінні транспортним засобом, що завдало великої матеріальної шкоди. Підозру вручено у встановлений ст.ст. 42, 111, 278 КПК України спосіб його дружині ОСОБА_9 .
Слідчий у своєму клопотанні про арешт майна посилається на те, що з метою збереження речових доказів по справі, а також можливості застосування покарання у виді конфіскації майна, в ході досудового розслідування необхідно накласти арешт на майно, а саме на державні номерні знаки НОМЕР_1 , які є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а також на вилученні грошові кошти у сумі 12 200 доларів США, які могли бути здобуті злочинним шляхом, внаслідок продажу угнаного автомобіля.
Слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого, перевірив зазначені в ньому обставини та встановив, що вилучене майно, а саме грошові кошти можуть бути такими, що набуті протиправним шляхом внаслідок вчинення злочину, а тому підлягають арешту на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Частиною 5 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті (арешт з метою забезпечення конфіскації майна), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Враховуючи те, що в межах даного кримінального провадження ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, а у разі визнання ОСОБА_11 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, йому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна, грошові кошти можуть бути такими, що набуті протиправним шляхом внаслідок вчинення злочину, а тому підлягають арешту на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Таким чином, встановлені під час досудового розслідування обставини свідчать, про необхідність накладення арешту на грошові кошти, оскільки це майно може бути предметом конфіскації майна, як додаткового можливого виду покарання за вчинення злочину, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України є підставою для накладення арешту, у зв`язку з чим в цій частині доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , є безпідставними.
Посилання апелянта на те, що накладення арешту на грошові кошти, що перебувають у спільній сумісній власності підозрюваного ОСОБА_11 та заявниці ОСОБА_9 порушує право користування ОСОБА_9 цими коштами, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.
Апеляційний суд у кримінальному провадженні не вправі вирішувати спір про право власності на майно, оскільки відповідно до вимог ч. 12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, вирішується у порядку цивільного судочинства, що відповідає правовій позиції, викладеній в Постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року (справа №676/2199/19 ).
Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.
Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.
Враховуючи вищенаведене, в даному випадку судом першої інстанції не було порушено право власника на користування належним йому майном, у зв`язку з чим апеляційний суд доходить висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим і відсутні підстави для його скасування, при цьому доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків слідчого судді, у зв`язку з чим не можуть бути задоволені.
Будь-яких порушень судом першої інстанції норм кримінального процесуального закону, апеляційним судом в ході апеляційного перегляду справи не встановлено, а доказів протилежного апелянтом не надано.
Водночас, у випадку, якщо наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована або будуть проведені всі необхідні слідчі дії з таким майном, чи встановлено відсутність складу або події злочину, а так само стороною обвинувачення у розумні строки, в значенні ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для встановлення та перевірки відповідних обставин, власник майна наділений правом ініціювати, в порядку ст. 174 КПК України, питання про скасування накладеного арешту.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 про поновлення пропущеного процесуального строку апеляційного оскарження ухвали задовольнити, та поновити останньому строк на оскарження ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2020 року.
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000799 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4