Справа № 308/1544/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2020 року м. Ужгород
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Ігніт, Нижнє-Удинського району, Іркутської області, Російської Федерації, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, працюючого в ФОП « ОСОБА_7 » на посаді водія, раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -
Із клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів вбачається, що 18 листопада 2019 року близько 20 години 00 хвилин, водій ОСОБА_4 , керуючи ввіреним йому технічно справним транспортним засобом, а саме вантажним автомобілем марки «RENAULT» моделі «Premium» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 у щепленні з бортовим напівпричепом марки «SCHWARZMULLER» моделі «SPA 3/E» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , без пасажирів та вантажу, рухаючись зі швидкістю 70 км/год. по автодорозі «М-06» сполученням «Київ-Чоп» зі сторони міста Мукачево у напрямку міста Львів, та проїжджаючи 707 км. +620 м. вказаної автодороги, поблизу населеного пункту с.Біласовиця, Воловецького району, Закарпатської області, діючи всупереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 12.3.; 13.1. та 13.3. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки що склалася та її зміни, з моменту виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не дотримався безпечного інтервалу відстані між правою боковою частиною керованого ним автомобіля та іншим об`єктом, за якої гарантована безпека дорожнього руху, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, не вживав заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода гр. ОСОБА_8 , який у той час, перебував на дорозі у тяжкому ступені алкогольного сп`яніння та створював для водія ОСОБА_4 небезпеку для подальшого руху.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: синця навколо очної ділянки справа; синця навколо очної ділянки зліва; синця грудної клітки справа; забійно-рваної рани скроневої ділянки справа; забійно-рваної рани чолової ділянки справа; забійно-рваної рани задньої поверхні плечового суглобу справа; забійно-рваної рани задньої поверхні нижньої третини лівого плеча; забійно-рваної рани правої пахвинної ділянки; забійно-рваної рани верхньої та нижньої третини передньої поверхні лівого стегна та лівого колінного суглобу; забійно-рваної рани середньої третини задньої поверхні лівого стегна; множинних саден обличчя з переходом на праву бокову поверхню шиї; садна верхньої та нижньої третини задньої поверхні правого плеча з переходом на правий ліктьовий суглоб; двох саден тильної поверхні лівої кисті в ділянці 1-ої, 3-ої п`ясних кісток; трьох саден тильної поверхні правої кисті в ділянці 1-ої, 2-ої та 4-ої п`ясних кісток; садна поперекової ділянки зліва з переходом на бокову поверхню живота; садна передньої поверхні правого колінного суглобу; садна верхньої та середньої третини задньої поверхні лівого стегна і лівої гомілки; ділянки осадження передньої поверхні грудної клітки, живота більше справа з переходом на передню поверхню верхньої третини правого стегна; облямовуючи крововиливів легень; множинних лінійних розривів печінки; розривів з крововиливами на поверхні обох нирок; переломів 1, 2 , 3-го ребер зліва по біля хребтової лінії; переломів 4, 5, 6-го ребер зліва по лопатковій лінії; переломів 7, 8-го ребер зліва по задньо-аксилярній лінії; переломів 9, 10-го ребер зліва по середньо-аксилярній лінії; переломів 9, 10-го ребер зліва по біля хребтовій лінії; переломів 2, 3, 4, 5, 6-го ребер справа по біля хребтової лінії; переломів 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9-го ребер справа по передньо-аксилярній лінії; лінійного перелому тазової (клубової) кістки зліва; крововиливу у м`які тканини голови зі сторони внутрішньої поверхні лобно-тім`яно-скроневої ділянки голови справа; багато уламкового перелому кісток основи та склепіння черепа; обширного субарахноїдального крововиливу в обидві півкулі головного мозку; дрібно крапкових крововиливів в речовину головного мозку (забій головного мозку) від яких настала смерть .
За своїм характером та степенем тяжкості вищезазначені тілесні ушкодження, згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті його.
При судово-токсикологічному дослідженні трупної крові гр. ОСОБА_8 виявлено етиловий спирт в концентрації 3,91 проміле, що стосовно живих осіб, відповідає тяжкому ступеню алкогольному сп`янінню. У клопотанні вказано, що вищевказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути виступаючі частини автомобіля вагонного типу з послідуючим відкиданням, падінням, ударянням, волочінням (штовханням) по дорожньому покриттю та частковим (неповним) наїздом колесом на лежаче тіло.
Таким чином, водій ОСОБА_4 порушив вимоги п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 12.3.; 13.1. та 13.3. Правил дорожнього руху України, якими визначено:
Невиконання водієм ОСОБА_4 вказаних вимог Правил дорожнього руху України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, зокрема отриманням гр. ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою його смерть.
22.04.2020 органом досудового розслідування гр. ОСОБА_4 у встановленому ст.ст. 276, 277 та 278 Кримінального процесуального кодексу України порядку повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.
Із клопотання також вбачається, що вина ОСОБА_4 підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схемою до протоколу, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_9 , протоколом допиту свідка гр. ОСОБА_7 , протоколом огляду транспортного засобу, висновком судової транспортно-трасологічної експертизи та висновком судової авто-технічної експертизи та іншими матеріалами кримінального провадження.
Також слідчий у клопотанні вказує, що підозрюваний ОСОБА_4 скоїв тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років.
Приймаючи до уваги вищевикладене та те, що підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, є жителем іншої області, може виїхати за межі постійного місця проживання чим самим ухилятися від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, скоїв тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, а застосування більш м`яких запобіжних заходів особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава, будуть не достатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту, а тому, через наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а також наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначених у клопотанні, слідчий просить застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
У судовому засіданні прокурор та слідчий подане клопотання підтримали, просили обрати відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечили щодо обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу - тримання під вартою, просили обрати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали внесеного клопотання з додатками, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Таким чином, підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.
Наявність обґрунтованої підозри, пред`явленої ОСОБА_4 , підтверджується доказами, долученими до клопотання.
Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.
В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.
Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підозра ОСОБА_4 у вчиненні даного кримінального правопорушення за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити його належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є визначальною підставою для обрання йому найбільш суворого запобіжного заходу у виді взяття під варту.
Доводи слідчого та прокурора про необхідність обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення його належної поведінки та уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності, та те, що підозрюваний може незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому кримінальному провадженні, суд вважає не переконливими і такі не підтверджують того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При вирішенні питання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу, крім наявних ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України суд враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України.
Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Також при обранні конкретного виду запобіжного заходу ОСОБА_4 , слідчим суддею враховуються й вимоги положення 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та Практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.
У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання. ЇЇ треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі «Мамедова проти РФ» від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).
Тому, посилання прокурора на те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину не може безумовно свідчити про те, що підозрюваний у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, прокурор не вказав риси особистості або поведінки підозрюваного, які б виправдали його висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_4 має намір переховуватись від органів досудового слідства або суду.
Частиною 1 статті 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Розглядаючи клопотання слідчим суддею встановлено, що підозрюваний ОСОБА_4 , згідно доданих до матеріалів клопотання характеристики, довідки з Кам`янко-Бузької міської ради Львівської області, копії свідоцтва про шлюб, копій свідоцтва про народження, одружений, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сестрою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утриманні має двох неповнолітніх дітей.
За місцем проживання він характеризується позитивно, скарг та заяв на нього не надходило.
Із клопотання слідчого вбачається , що подія мала місце аж 18 листопада 2019року майже півроку назад і за цей період підозрюваний ОСОБА_4 як видно жоден із ризиків передбачених ст.177 КК України не порушував.
Таким чином, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки застосування саме такого запобіжного заходу буде достатнім, для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню ризикам, визначених ст.177 КПК України.
У відповідності до ч.5 ст.194 КПК України на підозрюваного ОСОБА_4 слід покласти наступні обов`язки:
1) прибувати до слідчого та прокурора за їх першою вимогою;
2) заборонити залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду в нічний період доби з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв.;
3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання;
4) здати на зберігання до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.
Також роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Керуючись ст. ст. 176, 178, 181, 186, 193, 194, 196, 197, 309, 310 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В :
Застосувати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, без застосування електронних засобів контролю.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 наступні обов`язки:
1) прибувати до слідчого та прокурора за їх першою вимогою;
2) заборонити залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу слідчого, прокурора або суду в нічний період доби з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв.;
3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання;
4) здати на зберігання до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.
Роз`яснити ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Встановити строк дії ухвали про тримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під домашнім арештом до 19 червня 2020 року включно.
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного Кам`янка-Бузького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено і проголошено 24 квітня 2020 року о 16 год. 00 хв.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1