Справа № 305/151/20
Номер провадження 1-кс/305/48/20
УХВАЛА

17.02.2020. Слідчий суддя Рахівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_3 звернувся до Рахівського районного суду Закарпатської області з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000199 від 03.10.2016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

Клопотання мотивовано тим, що відомості про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокуратурою Закарпатської області 03.10.2016 за ч.2 ст.364 КК України за фактом зловживання службовим становищем службовими особами органів державної влади під час функціонування на полонині Драгобрат, Рахівського району, об`єктів туристичної інфраструктури без відповідних дозвільних документів.

Зазначене кримінальне правопорушення кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України, як зловживання службовим становищем службовими особами Рахівської районної державної адміністрації, що спричинило тяжкі наслідки.

В ході досудового розслідування встановлено, що 24.11.2014 державний нотаріус Рахівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 у приміщенні нотаріальної контори, в місті Рахів, Закарпатської області, по вулиці Миру, 1, посвідчила довіреність, у подальшому зареєстровану за №1-1034, відповідно до якої ОСОБА_5 , нібито, доручила ОСОБА_6 бути своїм представником у відповідних органах з питань приватизації земельної ділянки, у той час, як насправді ОСОБА_5 таку довіреність не підписувала та про її існування їй відомо не було.

На підставі вказаної довіреності, 12.08.2016 ОСОБА_6 відчужив зазначену земельну ділянку на користь своєї дочки ОСОБА_7 , чим заподіяно матеріальної шкоди її власнику.

Таке відчуження носить ознаки фіктивності, оскільки здійснено ОСОБА_6 на користь свого близького родича (дочки), тому остання не може вважатися добросовісним набувачем.

Постановою прокурора від 11.02.2020 земельна ділянка, незаконно відчужена ОСОБА_6 на користь своєї дружини, визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

Беручи до уваги, що вказана земельна ділянка вже була відчужена ОСОБА_6 без відома власника, є підстави вважати, що вона може бути повторно відчужена, що призведе до приховування та передачі цього майна.

Розгляд клопотання просив провести без повідомлення власника майна, оскільки це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Враховуючи вище наведене, з метою забезпечення збереження речового доказу та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільного позову), накласти арешт шляхом заборони відчуження на земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0459, площею 2 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на полонині Драгобрат, за межами населеного пункту смт. Ясіня, Рахівського району, Закарпатської області та перебуває у власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав. Просить таке задовольнити з підстав наведених у клопотанні.
Власник майна ОСОБА_7 та її представник, адвокат ОСОБА_8 ,в судове засідання не з`явилися. Були належним чином, повідомлені про день, час та місце розгляду клопотання про арешт майна, шляхом надіслання повістки на електронну пошту . Про причини неявки суд не повідомили.

Водночас вимогами ч.1 ст.172 КПК України регламентовано, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши докази, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У цьому аспекті слідчий суддя звертає увагу і на практику Європейського суду з прав людини, якою постійно відзначається, що першою і самою важливою вимогою ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є те, що будь-яке втручання влади в безперешкодне користування власністю повинно бути законним, позбавлення майна можливе лише на умовах, передбачених законом, при цьому держава має право здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Верховенство права, один із ключових принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Відповідно питання про те, що був дотриманий баланс між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту основних прав окремої особи, являється лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимогам законності та не є свавільним(справа «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, справа «Ісмаілов проти Росії» від 06.11.2008, справа «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005).

Так, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно особи, слідчий суддя, має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження причетності цієї особи вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

У відповідності до ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Частиною 2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.ч.8, 11 ст.170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Прокурор у своєму клопотанні зазначає, що метою накладення арешту на майно ОСОБА_7 є забезпечення збереження речового доказу та відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільного позову).

Однак, обов`язковою умовою для його застосування є наявність достатніх підстав вважати, що незастосування арешту, утруднить чи зробить неможливим виконання вироку в частині цивільного позову через приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачу чи відчуження відповідного майна підозрюваним, або іншими особами.

Водночас, прокурором не надано жодних доказів, які б могли свідчити про достатність підстав вважати щодо намагання громадянки ОСОБА_7 , будь-яким шляхом приховати, знищити, передати чи відчужити свою земельну ділянку.

Жодних відомостей на підтвердження співмірності вартості майна, на яке прокурор просить накласти арешт, із розміром шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, слідчому судді не надано. В матеріалах клопотання відсутні докази про вартість земельної ділянки належної на праві власності ОСОБА_7 , на яку прокурор просить накласти арешт, заборонивши її відчуження, що позбавляє можливості оцінити розумність та співрозмірність обмеження права власності.

Прокурор не довів, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні та що без такого не може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення злочину такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування таких заходів, потреби досудового слідства виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про яке йдеться в клопотанні та може бути виконане завдання, для виконання якого подано клопотання.

У судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання не містить законних правових підстав для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційними, тобто, дане обмеження не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для власника майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Згідно ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною 2 вказаної статті, передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У клопотанні прокурором не доведено: можливість використання майна (земельної ділянки) як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
За таких обставин, слідчий суддя, врахувавши вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для його власника; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, приходить до висновку, що з метою недопущення порушень ст.8 «Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», клопотання не підлягає задоволенню, оскільки, відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагне досягти прокурор, з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.131,132,170,172,173,392 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000199 від 03.10.2016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364 КК України - земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0459, площею 2 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на полонині Драгобрат, за межами населеного пункту смт. Ясіня, Рахівського району, Закарпатської області та перебуває у власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 - відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Повний текст ухвали проголошено 21 лютого 2020 року о 15 годині 00 хвилин.

Слідчий суддя Рахівського районного суду: ОСОБА_1