Номер провадження: 11-кп/813/1434/20
Номер справи місцевого суду: 522/6420/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000298 від 04.02.2019 року, відносно обвинуваченого:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Фрунзівка, Одеської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та короткий виклад обставин, встановлених слідчим суддею.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2020 року на стадії судового розгляду продовжено строк дії обраного обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 03.05.2020 року включно.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину за ч. 4 ст. 152 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі строком понад 10 років. Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, зважаючи на суспільний інтерес у забезпеченні швидкого, ефективного та об`єктивного кримінального провадження щодо злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканності малолітніх осіб, суд вважає реальним ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Інкримінований злочин ОСОБА_8 є тривалим із кількома епізодами злочинної діяльності, що свідчить про наявність ризику, що обвинувачений може вчинити аналогічне кримінальне правопорушення.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси скасувати та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло у нічний час з покладенням на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Жодних доказів, які б прямо підтверджували причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину не має. Вказує, що досудове розслідування проведене з упередженням та відсутністю дієвого нагляду з боку процесуальних керівників за слідчими.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши: суддю-доповідача, захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав викладені захисником ОСОБА_9 доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими підчас судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.
Рішенням №4-р/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 від 13.06.2019 року Конституційний Суд України визнав неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість обвинувачення.
Захисник ОСОБА_11 у свої апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України.
Приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також оскаржувану ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів та надання їм відповідної правової оцінки.
Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості обвинувачення на даній стадії не може бути предметом розгляду апеляційного суду, оскільки обвинувачення є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутому ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
З огляду на зазначені вище обставини, апеляційний суд позбавлений можливості надати відповідний висновок щодо недопустимості зазначених захисником в апеляційній скарзі доказів, тому числі з урахуванням відсутності в прохальній частині апеляційної скарги тверджень про визнання таких доказів недопустимими.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність наявності у кримінальному провадженні заявлених ризиків.
З наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 є громадянином України, має постійне місце проживання, офіційно не одружений, не працевлаштований та не навчається, обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, яке в тому числі вчинене відносно неповнолітньої особи, має суспільно небезпечний характер, за яке законом передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі.
При цьому апеляційний суд не може прийняти як належні доводи апеляційної скарги щодо наявності у обвинуваченого малолітньої дитини на вихованні, проживання з жінкою однією сім`єю, наявність у нього постійного місця роботи та позитивної характеристики, оскільки будь яких доказів матеріали провадження не містять та стороною захисту не надано.
Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків у місці проживання та будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує в разі визнання винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому тяжкий та особливо тяжкий злочини.

Також у кримінальному провадженні існує ризик того, що перебуваючи на свободі, обвинувачений ОСОБА_8 , матиме змогу незаконно впливати на неповнолітню потерпілу ОСОБА_12 та її матір ОСОБА_13 , оскільки як зазначив прокурор в судовому засіданні, у даному кримінальному провадженні до теперішнього часу судом не допитано вказаних осіб та обвинувачений може здійснити вплив на потерпілу та свідка для надання неправдивих показань з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому апеляційний суд вважає, що існує малозначний ступінь ризику можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки він не працює та шляхи надходження його доходів для життєдіяльності не відомі.

Доводи захисника, щодо відсутності у ОСОБА_8 судимості та задовільного майнового стану, апеляційним судом прийняті до уваги, однак з урахуванням наведених вище ризиків, їх не можна визнати такими, що вказують на необхідність та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Крім цього, враховуючи обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину та його наслідки погіршення здоров`я та перебування у стресовій ситуації неповнолітньої потерпілої, апеляційний суд вважає доводи захисника в частині відсутності підстав для продовження строку тримання під вартою необґрунтованими, оскільки у даному випадку та на даній стадії судового розгляду тримання під вартою обвинуваченого є виправданим, у зв`язку з наявністю публічного інтересу, який переважає над повагою до особистої свободи.

Висновки апеляційного суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має в тому числі право:1) залишити ухвалу без змін; 2) змінити ухвалу; 3) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу або закрити кримінальне провадження; 4) скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого, якому інкримінується вчинення тяжкого та особливо-тяжкого злочинів, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені районним судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
На думку апеляційного суду застосування до ОСОБА_8 , більш м`якого запобіжного заходу є неможливим, оскільки такий запобіжний захід не здатний запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України.
Таким чином, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали слідчого судді.

Керуючись ст. ст. 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10.01.2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000298 від 04.02.2019 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України, строком до 03.05.2020 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4