Провадження №11-кп/801/171/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
зі секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення, або заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким відмовлено,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення, або заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким відмовлено.
Приймаючи рішення суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що з огляду на особову справу ОСОБА_8 його не було засуджено до жодного з видів покарань перелічених в ст.ст.81,82 КК України, тому до нього не можуть бути застосовані умовно-дострокове звільнення та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою визнати порушення його прав, передбачених ст.28 Конституції України та ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод, звільнити його достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, мотивуючи свої вимоги тим, що суд не застосував закон, який підлягав застосуванню Конституції України, Конвенцію на рішення ЄСПЛ, а також застосував закон, який не підлягав застосуванню КК України, оскільки він суперечив нормам Конституції та міжнародного договору, які мали вищу юридичну силу. Суперечність полягає у відсутності у нормах КК України реалістичної перспективи звільнення від «довічного позбавлення волі» та її гарантій у розумінні ЄСПЛ» та Конституції.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для задоволення вимог статті 3 Конвенції (127 у зазначеному рішенні по справі Вінтера, а також 43 у справі Хатчінсон проти сполученого королівства), рішення Великої палати від 17.01.2017 року, заява №57592 (08) до таких висновків Європейський суд доходить через, те, що звільнення на підставі «милості» не є «реалістичної перспективою» звільнення від довічного покарання у розумінні суду (100 рішення у справі Мюррея проти Нідерландів) заява №10511/10 від 26.04.2016 року.
Заслухавши засудженого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення.

Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2005 року ОСОБА_8 засуджено за ч.3 ст.185, ч.3 ст.289, п.п.6,8,11,12 ч.2 ст.115, сст.70 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 30 червня 2005 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2005 року залишено без змін.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням - статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року).
Посилання засудженого ОСОБА_8 , на порушення cт.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтерта інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності збоку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованим, оскільки ч.1 cт.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, Кримінальним Кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Для застосування положень ст.ст.81, 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Відповідно до роз`яснень п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш мяким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.
В ході апеляційного розгляду було досліджено клопотання сільського голови Виконавчого комітету Боблівської сільської ради ОСОБА_9 , згідно якого при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення або заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким просять врахувати думку членів сільської громади, сільського голови ОСОБА_9 , села Боблів Немирівського району Вінницької області, а саме те, що сільська громада зобов`язується працевлаштувати громадянина ОСОБА_8 і здійснювати нагляд за його належною поведінкою. В свою чергу засвідчують, що ОСОБА_8 проживав з 2002 року в с. Боблів Немирівського району Вінницької області (довідка додається), за час проживання на даній території зарекомендував себе з позитивної сторони, брав активну участь у громадському житті села; скарг від жителів села на поведінку ОСОБА_8 в сільську раду не надходило; поведінка в громадських місцях була на належному рівні (підтверджується характеристикою сільського голови ОСОБА_9 , яка досліджена в суді апеляційної інстанції).
Досліджені вищезазначені матеріали є характеризуючими даними засудженого ОСОБА_8 , однак зважаючи на мотиви з яких відхилено клопотання засудженого судом першої інстанції яке було предметом судового розгляду з якими погодилась колегія суддів, зазначені відомості не є такими які б свідчили про необхідність задоволення загаданого вище клопотання засудженого.
Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року, якою відмовлено у клопотанні засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення, або заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :