Справа № 522/3776/20
Провадження №1-кс/522/4144/20
УХВАЛА
17 березня 2020 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0006642 від 19.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором ОСОБА_3 , по кримінальному провадженню №0006642 від 19.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про накладення арешту на майно, а саме: заборону відчуження, розпорядження та користування, заборону будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , будівля (реєстраційний номер 1101), яка на праві власності належить ОСОБА_4 .

Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що 18.12.2019 до ЧЧ Приморського ВП в м. Одесі надійшла ухвала Приморського районного суду в м. Одесі про зобов`язання внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_7 від 18.12.2019, яка просить вжити заходи до невстановленої особи, яка самовільно, всупереч установленому законом порядку вчиняє дії, правомірність яких оспорюється.

Вказані відомості 19.12.2019 внесено до ЄРДР за № 0006642.

В ході досудового розслідування встановлено, що приватний нотаріус ОСОБА_8 01.09.2017 року внесла зміни у загальну площу будинку за адресою м. Одеса, вул. Тираспольська, 5, на підставі довідки ТОВ «Південьжитлобуд» за номером 01-05 від 31.07.2017, технічного паспорту від 31.07.2017 та договору міни за номером 1164 від 26.05.2017, чим збільшила загальну площу об`єкт нерухомості з 785,7 до 879,8 кв.м.

Після чого приватний нотаріус ОСОБА_8 08.12.2017 внесла відомості щодо поділу об`єкту нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 879,8 кв.м., на підставі договору про поділ майна між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за номером 8495 від 08.12.2017, внаслідок чого виникли об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 628,4 кв.м., та АДРЕСА_1 , загальною площею 251,4 кв.м.

Після цього гр. ОСОБА_9 звернувся до державного реєстратора КП «Агенція держаної реєстрації» ОСОБА_10 з заявою про реєстрацію змін загальної площі в об`єкті нерухомого майна з 251,4 на 353,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі довідки, виданої ТОВ «Профпроект» за номером 336259 від 25.06.2018 та технічного паспорту від 25.06.2018.

Слідчий зазначає, що нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 353,4 кв. м. є об`єктом кримінально протиправних дій, право власності на яке набуто кримінально протиправним шляхом, тому є доказом вчинення злочину та відповідає критеріям зазначеним в ч. 1 ст. 98 КК України, про що складено відповідну постанову про визнання речовими доказами.

На теперішній час з метою запобігання можливості перетворення, відчуження майна, яке здобуте кримінально протиправним шляхом виникла необхідність в накладенні на нього арешту.

Слідчий, посилаючись на вимоги ст. 170 КПК України, з метою запобігання можливості перетворення, відчуження майна, яке здобуте кримінально протиправним шляхом, просить накласти арешт на вказане майно.
У судовому засіданні процесуальний керівник у вищевказаному кримінальному провадженні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання слідчого, просив суд його задовольнити на підставі, викладених у ньому обставин.
Відповідно до ч. 2 ст. 172 КК України, слідчий просив розглядати клопотання про арешт майна без виклику особи, яка є його власником, проте слідчим не доведено та необґрунтовано те, що це викликано необхідністю забезпечення арешту майна.
В свою чергу, суд має забезпечити дотримання принципу справедливого балансу між сторонами, який вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Dombo Beheer B.V.v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, пункт 33 та «Ankerl v.Switzerland» від 23 жовтня 1996 року, заява № 17748/91, пункт 38, «Надточій проти України, заява № 7460/03 від 15 травня 2008 року).
Враховуючи викладене, у судове засідання здійснено виклик власника майна ОСОБА_4 .
Представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання слідчого про арешт майна, посилаючись на те, що слідчимне доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Крім того, ОСОБА_5 зазначила, що зазначене майно житловий будинок, в якому мешкає родина ОСОБА_11 , а тому заборона розпорядження ним протирічить усім нормам права.

Слідчим суддею було встановлено, що у провадженні СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006642 від 19.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що приватний нотаріус ОСОБА_8 01.09.2017 року внесла зміни у загальну площу будинку за адресою м. Одеса, вул. Тираспольська, 5, на підставі довідки ТОВ «Південьжитлобуд» за номером 01-05 від 31.07.2017, технічного паспорту від 31.07.2017 та договору міни за номером 1164 від 26.05.2017, чим збільшила загальну площу об`єкт нерухомості з 785,7 до 879,8 кв.м.

Після чого приватний нотаріус ОСОБА_8 08.12.2017 внесла відомості щодо поділу об`єкту нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 879,8 кв.м., на підставі договору про поділ майна між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за номером 8495 від 08.12.2017, внаслідок чого виникли об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 628,4 кв.м., та АДРЕСА_1 , загальною площею 251,4 кв.м.

Після цього гр. ОСОБА_9 звернувся до державного реєстратора КП «Агенція держаної реєстрації» ОСОБА_10 з заявою про реєстрацію змін загальної площі в об`єкті нерухомого майна з 251,4 на 353,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі довідки, виданої ТОВ «Профпроект» за номером 336259 від 25.06.2018 та технічного паспорту від 25.06.2018.

Також, встановлено що нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 353,4 кв. м. визнано речовим доказом по кримінальному провадженню №0006642 від 19.12.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом.
Відповідно до ст.ст. 214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів. Повідомлення про підозру, відповідно до ст. 276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчинені кримінального правопорушення.
На думку слідчого судді, у клопотанні слідчого недостатньо обґрунтовано, відповідно до положень статті 170 КПК України, підстави і мету арешту майна.
Так, згідно з ст. 356 КК України самоправство - це самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, яке карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до трьох місяців. Тобто санкція ст. 356 КК України не передбачає будь-якої конфіскації майна.
Також у клопотанні слідчого відсутні посилання на розмір заподіяної шкоди та з клопотання не вбачається чому слідчий вважає, що будівля загальною площею 353,4 кв.м. може зникнути як речовий доказ.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до ч. 12 ст. 170 КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Як встановлено у судовому засіданні, майно, на яке просить накласти арешт слідчий, є об`єктом житлової нерухомості, і в ньому мешкає на законних підставах родина ОСОБА_11 .
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
З огляду на те, що слідчим не було доведено необхідність арешту вищевказаного майна, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається, слідчий суддя у відповідності до вимог ч. 1 ст. 173 КПК України відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна.
Керуючись ст. ст. 170, 173, 309, 372, 376 КПК України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0006642 від 19.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду на протязі 5 (п`яти) днів.
Повний текст ухвали проголошено 18 березня 2020 року о 18 год. 00 хв.
Слідчий суддя ОСОБА_1