КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

20 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року та ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2019 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під №0000513, внесеному до ЄРДР 20.04.2019 року, ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в сел. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрований: АДРЕСА_1 ; проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше не судимий,

на підставі затвердженої угоди про визнання винуватості, визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та йому призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Відповідно ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на три роки.

Згідно правил, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1; п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, на ОСОБА_7 покладено відповідні обов`язки.

Також вироком ухвалено про вирішення долі речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

20.04.2019 року вранці, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити неможливо, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де у останнього виник прямий умисел зателефонувати на спецлінію «102» та повідомити неправдиву інформацію про підготовку вибуху і теракту.

ОСОБА_7 , маючи на меті реалізацію вказаного умислу, 20.04.2019 року о 15 год. 08 хв. за допомогою свого мобільного телефону марки «Nокіа», модель ТА-1017, чорного кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , в якому знаходилась сім карта мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , зателефонував на спецлінію «102» та в телефонній розмові, назвавши свої анкетні дані, достовірно знаючи, що поширена ним інформація неправдива та усвідомлюючи те, що дане повідомлення викликає порушення громадської безпеки, повідомив оператору спецлінії «102», який знаходився на робочому місці та виконував покладені на нього функціональні обов`язки, завідомо неправдиву інформацію про те що, на залізничному комплексі станції «Київ-Пасажирський», за адресою: м. Київ, вул. Вокзальна, 1 закладений вибуховий пристрій та підготовлено вибух, після чого завершив телефонну розмову.

Поширення ОСОБА_7 завідомо неправдивої інформації про підготовку вибуху призвело до пошуку вибухового пристрою із залученням спеціалістів з вибухотехнічної служби відділу ГУ НП у м. Києві та працівників Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

В ході проведення огляду залізничного комплексу станції «Київ-Пасажирський», а також прилеглої до нього території працівниками поліції за участі експертів вибухотехнічної служби із застосуванням службової собаки вибухових речовин, пристроїв, а також предметів ззовні на них схожих, виявлено не було.

Не погодившись з цим рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким що не відповідає закону України про кримінальну відповідальність та ухваленим з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, прокурор Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_5 27.12.2019 року звернулась з апеляційною скаргою з доповненнями, в якій просить: вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 та ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2019 року, якою виправлено описку в оскаржуваному вироку, скасувати та призначити новий розгляд судом першої інстанції.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує на те, що в порушення вимог ст. 370 КПК України судом першої інстанції при ухваленні вироку на підставі угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та ОСОБА_7 , неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Зокрема, згідно угоди про визнання винуватості, ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, тобто у завідомо неправдивому повідомленні про підготовку вибуху. Разом з тим, суд першої інстанції, під час вирішення питання щодо затвердження угоди про визнання винуватості, угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_7 затвердив та визнав його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначив покарання у виді п`яти років позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

Щодо прийнятності даної апеляційної скарги прокурор зазначає, що в даному випадку слід застосувати загальні засади кримінального провадження, передбачені п. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 7, ч. 6 ст. 9 КПК України.

Також зазначає, що у справі "Нацвлішвілі та Тогонідзе проти Грузії", заява №9043/05, рішення від 29 квітня 2014 року, суд вказує, що угоди про визнання провини, що призводять до засудження, без винятку є предметом перегляду компетентним судом. У цьому сенсі суди зобов`язані перевірити, чи були досягнуті угоди про визнання провини відповідно до чинних процесуальних і матеріальних норм, чи уклав підсудний угоду добровільно і свідомо, чи існують докази, які підтверджують визнання підсудним провини в угоді, і чи є умови угоди відповідними.

З огляду на вказане, прокурор вважає, що вирок у даному кримінальному провадженні підлягає оскарженню на підставі загальних засад кримінального процесуального законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, а згідно вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Перевіривши вирок суду першої інстанції та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при ухваленні обвинувального вироку, за результатами розгляду укладеної між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_7 угоди про визнання винуватості, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, 28.05.2019, в рамках розслідування кримінального провадження №0000513 від 20.04.2019 за підозрою ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, між прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_5 та підозрюваним ОСОБА_7 укладена угода про визнання винуватості. При цьому, прокурором 29.05.2019складений обвинувальний акт, який разом з укладеною угодою про визнання винуватості, направлений до Васильківського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 475 КПК України вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 475 КПК України мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити: формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа; відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання; мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

Таким чином, при ухваленні вироку про затвердження угоди, суд першої інстанції, не зазначає формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а тільки вказує формулювання обвинувачення, яке висунуте особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення.

При ухваленні вироку на підставі угоди про винуватість суд першої інстанції не встановлює обставини, вчиненого кримінального правопорушення, не досліджує докази і не надає їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, не вирішує питання про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, а тільки затверджує угоду, яку було досягнуто між прокурором та обвинуваченим.

Відповідно до ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, оскільки не звернув уваги на те, яке формулювання обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність містить угода про визнання винуватості та обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 .

Так, згідно зі змістом обвинувального акту та угоди про визнання винуватості ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 1 ст. 259 КК України. Сторони погодились на призначення покарання за ч. 1 ст. 259 КК України у вигляді п`яти років позбавлення волі із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Однак, судом першої інстанції вироком суду, який наразі оскаржується, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України із призначенням узгодженого сторонами покарання за ч. 1 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на три роки та покладенням відповідних обов`язків згідно ст. 76 КК України. Крім того, за змістом мотивувальної частини вироку, судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів - ч. 1 ст. 289 КК України.

Вказане свідчить, що суд першої інстанції під час ухвалення вироку щодо ОСОБА_7 порушив вимоги ч. ч. 2, 3, ст. 475 КПК України, що унеможливлює його виконання.

Що стосується ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2019 року про виправлення описки у зазначеному вироку, слід вказати наступне.

18 грудня 2019 року ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області, за власною ініціативою, було постановлено виправити описку у вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року по справі №362/3133/19, а саме в мотивувальній та резолютивній частині вироку зазначити статтю, за якою визнано винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , "ч. 1 ст. 259 КК України", замість помилково вказаної "ч. 1 ст. 289 КК України".

Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України, суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Однією з гарантій забезпечення правової визначеності, елементом стабільності судового рішення та його законної сили є його незмінність. Суд, який ухвалив (постановив) рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати. Цю властивість судового рішення в праві називають "незмінністю судового рішення".

Передбачену статтею 379 можливість усунення судом окремих недоліків свого рішення не можна вважати його зміною. Саме тому деякі недоліки судового рішення можуть бути усунені судом, який ухвалив (постановив) рішення шляхом виправлення описок і очевидних арифметичних помилок.

Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань речей, предметів, майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення. В резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може ускладнити виконання судового рішення в цілому.

Отже, вирішуючи питання про виправлення описки чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи. А тому, виправлення допущених помилок у рішенні суду допускається, якщо при цьому не зачіпається суть цього судового рішення.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суддя при постановленні ухвали про виправлення описки, вказавши, що в мотивувальній та резолютивній частині вироку зазначити статтю, за якою визнано винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , "ч. 1 ст. 259 КК України", замість помилково вказаної "ч. 1 ст. 289 КК України", фактично змінив мотивувальну та резолютивну частину вироку, що є неприпустимим та суперечить вимогам КПК України.

На переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, виправлення описок, допущених у рішеннях суду, здійснюється у разі, якщо зазначена неточність носить редакційний характер та не впливає на суть судового рішення, у той час як у даному випадку виправлені описки фактично змінюють суть вироку, а тому допущенні судом виправлення не можуть вважатися законними в розумінні положень ст. 379 КПК України.

На підставі викладеного та відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК Україниапеляційний суд визнає вказані порушення кримінального процесуального закону істотними, які у відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року та ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, ч. 1 ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , задовольнити.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року, ухвалений у кримінальному провадженні під №0000513, внесеному 20.04.2019 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 289 КК України, а також ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2019 року, якою виправлено описку у вироці Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року по справі №362/3133/19, а саме постановлено в мотивувальній та резолютивній частині вироку зазначити статтю, за якою визнано винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , "ч. 1 ст. 259 КК України", замість вказаної "ч. 1 ст. 289 КК України", скасувати і призначити новий розгляд судом першої інстанції іншим складом суду кримінального провадження №0000513, внесеного 20.04.2019 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 259 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 и я ш к о