У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України (далі КК України ) та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. Відповідно до ст. 76 КК України покладено на засудженого обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 частини 1 цієї статті.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року клопотання трудового колективу ТОВ «Автотранспортне підприємство-15107» про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки на підставі ст.47 КК України, закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_5 - без зміни.
Як установлено судами, ОСОБА_5 20 лютого 2018 року приблизно об 11:40 в світлу пору доби, при сухому дорожньому покритті, рухаючись на технічно справному автобусі марки "Богдан-А091", н.з. НОМЕР_1 за маршрутом перевезення пасажирів № 534 сполученням «м. Білгород-Дністровський- Кароліно-Бугаз», здійснюючи заїзд на автостанцію, яка розташована на вул. Ізмаїльська в м. Білгород-Дністровський Одеської області, перед зміною напрямку руху, перебуваючи на своєму робочому місці, всіма можливими методами, в тому числі маніпуляціями свого тіла, не переконавшись в повній безпеці руху автобуса для інших учасників руху, не врахувавши дорожню обстановку, порушуючи вимоги пунктів 2.3 б, 10.1 Правил дорожнього руху України, біля будинку № 54-А здійснив наїзд на пішохода потерпілу ОСОБА_6 , яка в цей час здійснювала рух біля правого краю на території автостанції. В результаті дорожньо-транспортної пригоди остання отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та була доставлена до Білгород-Дністровської районної лікарні.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність щодо закриття кримінального провадження стосовно нього у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, а також безпідставності задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди.
Щодо доводів про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність посилається на те, що:
-судом апеляційної інстанції не розглянуто подане захисником клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів та не прийнято по ньому жодного процесуального рішення;
-судом апеляційної інстанції не були взяті до уваги обставини, за яких засуджений підлягав звільненню від кримінальної відповідальності із передачею на поруки трудового колективу ТОВ «АТП 15107» за клопотанням останнього, а кримінальне провадження підлягало закриттю, зокрема його щире каяття та готовність відшкодувати шкоду завдану кримінальним правопорушенням, однак в межах доведених сум.
Щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості безпідставності задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди та неможливості його розгляду взагалі, захисник стверджує, що:

-судами не наведені достатні мотиви щодо задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 70 000 грн;
-суд апеляційної інстанції всупереч положенням ч.5 ст.128 КПК України не постановив ухвалу про закриття провадження у справі в частині цивільного позову, знаючи на момент розгляду справи про смерть цивільного позивача.
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про те, що судом апеляційної інстанції не були взяті до уваги обставини, за яких засуджений підлягав звільненню від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження підлягало закриттю, зокрема його щире каяття та готовність відшкодувати шкоду завдану кримінальним правопорушенням, однак в межах доведених сум та клопотання трудового колективу ТОВ «АТП 15107» про взяття засудженого ОСОБА_5 на поруки, є безпідставними.
Так, відповідно до вимог ст. 47 КК України особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.
Що стосується поняття «щире каяття», то відповідно до вимог діючого кримінального процесуального законодавства, воно передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, засуджений з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди не здійснив жодних дій для того, щоб відшкодувати матеріальну шкоду, завдану потерпілій ОСОБА_6 , а задоволений судом першої інстанції цивільний позов у розмірі 70 000 грн не визнає зовсім, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 щирого каяття у вчиненому, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні клопотання трудового колективу ТОВ «Автотранспортне підприємство-15107» про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки, на підставі ст.47 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним злочину, його вік, стан здоров`я, задовільну характеристику за місцем проживання, каяття у вчиненому та відсутність будь-яких дій на відшкодування шкоди потерпілій, а також думку потерпілої, яка просила про суворе покарання та прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 , без ізоляції від суспільства із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, з призначенням додаткового покарання.
Апеляційний суд, дослідивши доводи апеляційної скарги щодо необхідності пом`якшення покарання, не знайшов підстав для зміни вироку в частині призначення покарання, належним чином умотивувавши своє рішення, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Що стосується доводів скарги захисника щодо безпідставності задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди та неможливості його розгляду взагалі, то вони є неспроможними.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень судом першої інстанції відповідно до вимог КПК України та діючої практики застосування вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, прийнято до уваги наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її спричиненні. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що потерпіла має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції встановлено, що їй внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 було заподіяно моральну шкоду.
Відповідно до вимог ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як зазначив апеляційний суд, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення цивільного позову ОСОБА_6 у розмірі 70 000 грн, який є обґрунтованим та підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами.
Апеляційний суд переглянув вирок суду в межах доводів апеляційної скарги обвинуваченого, в тому числі і щодо вирішення цивільного позову потерпілої.
Під час апеляційного розгляду клопотань про закриття провадження у справі на підставі ст.255 ЦПК України особою, яка подала апеляційну скаргу, не було заявлено, тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Що стосується доводів захисника про те, що судом апеляційної інстанції не розглянуто подане ним клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів та не прийнято по ньому жодного процесуального рішення, то вони є необґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції зазначено, що розгляд справи судом першої інстанції проведено за правилами ч.3 ст. 349 КПК України, будь-яких порушень процесуального закону не встановлено. Крім того ні засуджений, ні його захисники не звертались до апеляційного суду з клопотанням про дослідження доказів відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України.
Суд апеляційної інстанції, згідно з вимогами ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Щодо клопотання захисника про зупинення виконання судових рішень до закінчення розгляду справи в касаційній інстанції, то згідно положеннями п.4 ч. 1 ст. 430 КПК України, суддя-доповідач вирішує таке клопотання тільки після відкриття касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3