Справа № 738/31/20
№ провадження 1-в/738/25/2020
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року м. Мена

Менський районний суд Чернiгiвської областi в складi:

суддi ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засiданнi в режимі відеоконференції з Державною установою «Менська виправна колонія (№91)» клопотання захисника засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку
за участю учасників судового розгляду:
прокурора - ОСОБА_5 , ОСОБА_6
засудженого - ОСОБА_3
захисника - ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:
До Менського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання захисника засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
Клопотання обґрунтоване тим, що вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року її підзахисний ОСОБА_3 засуджений за ч.3 ст.289, ч.2 ст.185, ст.290, 70 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Міру запобіжного заходу за вказаним вироком ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишено підписку про невиїзд. Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2008 року, який ухвалою Верховного Суду України від 11 грудня 2008 року залишено без змін, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року в частині звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання на підставі статей 75, 76 КК України та в частині вирішення цивільного позову скасовано, ОСОБА_3 засуджено за ч.3 ст.289, із застосуванням ст.69, ч.2 ст.185, ст.290, ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, строк відбування покарання обчислюється з моменту приведення вироку до виконання, в строк покарання засудженому зараховано строк затримання з 10 серпня 2007 року по 13 серпня 2007 року, міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд залишено без змін. Вказаний вирок набрав законної сили 11 грудня 2008 року та був направлений до виконання до Заводського РВ ММУ за місцем проживання ОСОБА_3 для взяття останнього під варту, однак протягом 2008-2017 років не виконувався, про що Заводським районним судом м. Миколаєва до Заводського РВ ММУ неодноразово направлялись нагадування про виконання вказаного вироку. Відповідно до повідомлення Заводського ВП ГУНП від 29 грудня 2016 року ОСОБА_3 було нібито оголошено в розшук, проте питання про ухилення від відбування покарання повинно вирішуватись виключно судом, оскільки ухилення від відбування покарання у виді позбавлення волі є злочином, проте відомостей про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, матеріали провадження не містять. Зазначає, що засуджений ОСОБА_3 весь час з моменту набрання вироком законної сили проживав разом із своєю сім`єю в АДРЕСА_1 , вів активний спосіб життя, займався підприємницькою діяльністю, поновлювався на обліку, як військовозобов`язаний, отримував подяки за активну громадську діяльність у наданні допомоги воїнам АТО, офіційно перебував в трудових відносинах з Центральною сільською радою, а отже, вважає, що вирок суду не виконувався протягом строку даності з причин, які не залежали від її підзахисного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 був затриманий 10 серпня 2017 року, проте протокол його затримання відсутній, вважає, що відсутність протоколу затримання особи є грубим порушення положень ст.104 КПК України та прав засудженого, що приводить до погіршення його становища. Враховуючи викладене, та те, що ОСОБА_3 засуджений за вчинення, в тому числі і злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, який за ступенем тяжкості є особливо тяжким злочином з моменту набрання вироком законної сили, 11 грудня 2008 року, та на даний час сплив десятирічний строк давності, передбачений п.4 ч.1 ст.80 КК України, є всі законні підстави для звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання.
Захисник засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала заявлене клопотання, посилаючись на викладені в ньому обставини.
Засуджений ОСОБА_3 підтримав клопотання свого захисника, просив його задовольнити, пояснив, що він не ухилявся від відбування покарання, з 2007 року до часу його затримання проживав у селі Вавилове Снігурівського району Миколаївської області, яке входить до Центральної сільської ради Снігурівського району Миколаївської області.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_4 , вважає, що у розумінні статті 80 КК України під «виконанням вироку» слід розуміти вчинення дій направлених на звернення вироку до виконання до моменту направлення особи до установи виконання покарань. Враховуючи те, що ОСОБА_3 був затриманий в 2017 році, тобто в межах десятирічного строку, визначеного пунктом 4 ч.1 ст. 80 КК України, з дня набрання чинності обвинувальним вироком, тому підстави для його звільнення відсутні.
Заслухавши захисника, засудженого, думку прокурора, дослідивши надані суду матеріали та особову справу засудженого, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 засуджений вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року за ч.3 ст.289, ст.69, ч.2 ст.185, ст.290, ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд до вступу вироку в законну силу залишено без змін.
Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2008 року вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року в частині звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України та в частині вирішенні цивільного позову скасовано та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_3 засуджено за ч.3 ст.289, із застосуванням ст.69, за ч.2 ст.185, ст.290, ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Строк покарання обчислюється з моменту приведення вироку до виконання. ОСОБА_3 в строк відбування покарання зараховано час його затримання з 10 серпня по 13 серпня 2007 року. Міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд до набрання вироком законної сили залишено без змін. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду України від 11 грудня 2008 року вирок суду апеляційної інстанції залишено без змін.
Відповідно до положень статті 401 КПК України (1960 року, чинного на час ухвалення вироку) вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією, якщо інше не передбачено цим Кодексом. У разі якщо оскаржено тільки частину вироку або якщо засуджено декількох підсудних, а вирок оскаржено щодо одного з них, вирок в інших частинах або щодо інших засуджених осіб законної сили не набирає до моменту винесення апеляційною чи касаційною інстанцією ухвали. Обвинувальний вирок виконується після набрання ним законної сили.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 404 КПК України (1960 року) вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніш як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.
Відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2008 року набрав законної сили 11 грудня 2008 року.
Як вбачається з матеріалів особової справи та копій матеріалів кримінальної справи №1-620/2008 стосовно ОСОБА_3 , наданих захисником ОСОБА_4 , Заводським районним судом м. Миколаєва відповідно до вимог ст. 404 КПК України (в редакції 1960 року) вирок стосовно ОСОБА_3 звертався до виконання.
Розпорядження про виконання вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2008 року, що набрав законної сили 11 грудня 2008 року, починаючи з 13 лютого 2009 року неодноразово направлялось до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, а в подальшому Заводському ВП ГУНП в Миколаївській області, для виконання вироку, зокрема взяття ОСОБА_3 під варту.
Відповідно до повідомлення Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 29 грудня 2016 року виконання вироку стосовно ОСОБА_3 є неможливим у зв`язку з відсутністю останнього за місцем проживання (а.с.94).
Відповідно до постанови Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 29 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_3 заведено оперативно-розшукову справу, останнього оголошено у державний розшук як особу, яка ухиляється від виконання вироку суду (а.о.с.21).
Відповідно до матеріалів особової справи на засудженого ОСОБА_3 , останній був затриманий 10 серпня 2017 року о 22.00 годині, розшукувався Заводським ВП ГУНП в Миколаївській області, як злочинець, який ухиляється від виконання вироку суду, та доставлений до ІТТ№1 ГУНП в Миколаївській області для подальшого етапування до СІЗО м. Миколаєва (а.о.с.18).
Як вбачається з повідомлення №7971/52-17 від 15 серпня 2017 року, наданого Заводським ВП ГУНП в Миколаївської області, ОСОБА_3 , який розшукувався Заводським ВП ГУНП в Миколаївській області, як кримінальний злочинець, що ухиляється від виконання вироку суду, був затриманий 26 червня 2017 року, та доставлено до ІТТ для подальшого етапування в СІЗО (а.с.20).
Стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Окрім того, частиною третьою статті 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

У частині четвертій статті 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування статті 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 засуджено за вчинення злочину, передбаченого за ч.3 ст.289 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України за ступенем тяжкості є особливо тяжким, за який призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом десяти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
Якщо засуджений звільняється у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, це означає, що він з якихось причин так і не почав відбувати покарання, бо в противному випадку, тобто у разі відбування засудженим покарання, строки давності виконання обвинувального вироку припиняються.
З матеріалів справи вбачається, що на момент затримання засудженого ОСОБА_3 не сплили строки давності, передбачені п.4 ч.1 ст. 80 КК України, а тому суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням давнісних строків.
Твердження сторони захисту про те, що протягом десятирічного строку давності, передбаченого п.4 ч.1 ст. 80 КК України, який на сьогоднішній день вже сплив, засуджений повинен не лише бути затриманий, але й відбути повністю покарання, суд не бере до уваги, оскільки вважає, що такі твердження є довільним тлумаченням норми закону та намаганням розширити випадки її застосування.
Відповідно до правового висновку Верховного суду України у справі № 5-324 кс 15 ( постанова від 24.12.2015 року) ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, який може бути підтверджений лише обвинувальним вироком, що набрав законної сили, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.
Разом з тим, стороною захисту надані копії матеріалів кримінальної справи №1-620/2008 стосовно ОСОБА_3 на підтвердження відсутності факту його ухилення від відбування покарання, з яких вбачається, що останній офіційно працював, був зареєстрований як ФОП, поновлювався на обліку, як військовозобов`язаний, проживав зі своєю сім`єю за місцем його реєстрації.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінальної справи №1-620/2008, постановою від 26 вересня 2007 року ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд за адресою: АДРЕСА_2 , а 18 липня 2008 року, тобто в день проголошення вироку суду, яким до набрання законної сили вироком суду запобіжний захід залишено попередній - підписку про невиїзд, ОСОБА_3 оголошено підписку про невиїзд з покладенням на нього обов`язку не залишати своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Під час судового розгляду засуджений ОСОБА_3 підтвердив, що з 2007 року й до моменту його затримання він весь час проживав у с. Вавилове Снігурівського району Миколаївської області (а.с. 100), доказів того, що про зміну місця свого проживання повідомляв органи досудового розслідування чи суд, не надав.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання.
Керуючись ст. 80 КК України, ст.537, 539 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення, а засудженим в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.
Повний текст ухвали виготовлений 20 березня 2020 року.

Суддя ОСОБА_1