УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0002553 за апеляційною скаргою начальника Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м.Миколаєва від 30 липня 2019 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва,українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, 2002 року народження, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.
учасники судового провадження

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду, яким ОСОБА_6 виправдано, скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та виправдано його у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.
Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, прокурор зазначає, що виправдовуючи ОСОБА_6 , суд вказав, що жоден з наданих стороною обвинувачення доказів беззаперечно не доводить, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документа.

Крім того, суд зазначив, що в діянні ОСОБА_6 відсутні ознаки суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме прямий умисел, корисливий мотив і мета, а відсутність хоча б одного елементу, тягне за собою відсутність складу злочину.

Не погоджуючись з позицією суду першої інстанції апелянт зазначає, що суд, дослідивши обставини кримінального правопорушення, неправильно оцінив надані стороною обвинувачення докази.

Стверджує, що суд вибірково підійшов до викладення та оцінки показань свідків та письмових доказів, досліджених під час судового засідання, відхиливши одні докази, та не прийняв до уваги інші докази у справі.

Вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.4 ст.358 КК України є правильною, та знайшла своє підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження.

Так, предметом злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, являється офіційний документ. Згідно примітки до ст.358 КК України листок непрацездатності відноситься до переліку таких документів, тобто він фіксує інформацію, яка підтверджує певні події, або факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру.

Згідно інформації, яка міститься у вказаному листку непрацездатності серії АГЛ №154469 від 19.09.2016 року, ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в Міській лікарні швидкої медичної допомоги м.Миколаєва у період з 21.07.2016 року по 19.09.2016 року.

Допитані у якості свідків працівники лікарні, представник Миколаївської міської виконавчої дирекції Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також безпосередньо обвинувачений, підтвердили факт відсутності у лікарні в період з 21.07.2016 року по 22.07.2019 року ОСОБА_6 .

Тобто, у судовому засіданні встановлений факт того, що справжній офіційний документ листок непрацездатності серії АГЛ №154469 містить у собі неправдиві відомості стосовно періоду перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні у Міській лікарні швидкої медичної допомоги м.Миколаєва.

Таким чином, на думку апелянта, констатована наявність предмета злочину - підробленого офіційного документа.

Посилаючись на об`єктивну та суб`єктивну складову інкримінованого ОСОБА_6 злочину, прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що надавши 20.10.2016 року до Служби автомобільних доріг у Миколаївській області листок непрацездатності серії АГЛ № 154469, обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч.4 ст. 358 КК України. Зазначає, що злочин, вважається закінченим з моменту пред`явлення (надання) підробленого документа незалежно від того, чи вдалося винному досягти поставленої мети.

Вважає, що ОСОБА_6 використав листок непрацездатності серії АГЛ №154469 для підтвердження факту законності своєї відсутності на робочому місті у період звільнення та подальшого здійснення фінансування свого матеріального забезпечення у сумі 19187 грн 84 коп. за 56 днів лікарняного.

Таким чином, прокурор вважає, що позиція державного обвинувачення про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, базується на вищенаведених доказах, досліджених в судовому засіданні. Вказані письмові докази не містять протиріч та повністю узгоджуються з показаннями свідків.

Узагальнені доводи заперечень на апеляційну скаргу.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисник вказує, що Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та виправдано. Вирок ухвалено з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України, та відповідає нормам матеріального права. Виправдувальний вирок ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, досліджених під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, та містить достатні підстави та мотиви його ухвалення.

Під час судового розгляду підтверджено, що обвинуваченого ОСОБА_6 було госпіталізовано до Миколаївської міської лікарні швидкої медичної допомоги 21 липня 2016 року до нейрохірургічного відділення з діагнозом міжхребцева грижа. Того ж дня було заведено медичну картку стаціонарного хворого № 3667/618 за формою 003/о. Йому було проведено огляд, зроблено необхідні аналізи, та запропоновано лікування шляхом проведення хірургічної операції з видалення грижі. Вказані обставини підтверджуються історією хвороби, показаннями свідків.

Того ж дня, 21.07.2016,у зв`язку із сумнівами хворого у необхідності оперативного втручання, лікуючим лікарем йому було видано направлення до Інституту нейрохіргії ім. ОСОБА_9 для підтвердження встановленого діагнозу та обраного методу лікування, у зв`язку з чим 22.07.2016 року обвинувачений власним автотранспортом виїхав до м.Києва на консультацію з лікарем і того ж дня повернувся до місця лікування, що підтверджується записами в медичній картці ОСОБА_6 , показаннями головного лікаря ОСОБА_10 , лікаря ОСОБА_11 .

З пояснень обвинуваченого, допитаного судом, під час направлення його до м. Києва на консультацію йому не було роз`яснено, що по поверненню він має надати лікуючому лікарю консультативний висновок, положення чинного законодавства такого обов`язку на хворого також не покладають.

За показаннями свідка ОСОБА_10 (головного лікаря ЛШМД), коли направлений на консультацію хворий повертається до лікувального закладу того ж дня, жодних документів від нього не вимагається, окремий лікарняний лист не виписується, відсутність в лікувальному закладі протягом дня з дозволу лікуючого лікаря не є порушенням лікарняного режиму. Будь-які підстави для закриття ОСОБА_6 листка непрацездатності у зв`язку з відсутністю його в лікарні протягом дня з дозволу лікаря відсутні.

Не заперечувались стороною обвинувачення і підтверджуються наявними в матеріалах справи та дослідженими судом доказами факт хвороби та тимчасової непрацездатності обвинуваченого, правильність встановленого діагнозу та обраного методу лікування, факт проведення 04.08.2016 року обвинуваченому ОСОБА_6 оперативного втручання (хірургічної операції на хребті).

Законність видачі ОСОБА_6 лікарняного листка серії АГЛ № 154469 була крім того предметом дослідження під час розгляду цивільної справи № 488/2913/16-ц Корабельним районним судом м. Миколаєва та Апеляційним судом Миколаївської області, і судовими рішенням від 24.05.2017 року та 26.10.2017 року було встановлено законність його видачі.

Також, в апеляційній скарзі прокурор стверджує, що ним було доведено наявність прямого умислу в діях обвинуваченого, який полягав у бажанні набуття ОСОБА_6 певних суб`єктивних прав, що свідчить про наявність суб`єктивної сторони складу злочину.

Однак, жодних доказів наявності у ОСОБА_6 прямого умислу на використання завідомо підробленого документа стороною обвинувачення надано не було, та під час судового розгляду вказані доводи прокурора не знайшли свого підтвердження.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що перебуваючи на посаді начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, на яку його було призначено наказом голови Державного агентства автомобільних доріг України №403-К від 02.12.2015 року був звільнений з посади за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу т.в.о голови Державного агентства автомобільних доріг України №40-к від 22.07.2016 року, 20.10.2016 року ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою отримання грошової виплати та уникнення свого звільнення з посади начальника Служби, шляхом створення штучних умов, які унеможливлюють винесення наказу про звільнення, фактично не перебуваючи на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні міської лікарні швидкої медичної допомоги м.Миколаєва у період з 21.07.2016 року по 22.07.2016 року, надав до служби автомобільних доріг у Миколаївській області, розташованої за адресою м.Миколаїв вул.Галини Петрової, 2-А завідомо підроблений документ - листок непрацездатності серії АГЛ №154469 від 19.09.2016 року, згідно якого ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в Міській лікарні швидкої медичної допомоги м.Миколаєва у період з 21.07.2016 року по 19.09.2016 року.
На підставі вказаного листа непрацездатності комісія із соціального страхування Служби автомобільних доріг у Миколаївській області Державного агентства автомобільних доріг України 24.10.2016 року звернулась до Миколаївської міської виконавчої дирекції Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з заявою-розрахунком №5048 від 24.10.2016 року для здійснення фінансування матеріального забезпечення ОСОБА_6 в сумі 19187 грн.84 коп. за 56 днів.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані як використання завідомо підробленого документа, тобто вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Дослідивши всі надані сторонами кримінального провадження докази по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України та виправдав його на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд зазначив, що жоден з наданих стороною обвинувачення доказів беззаперечно не доводить, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.358 КК України, тобто використав завідомо підроблений документ.

Крім того, суд зазначив, що в діянні ОСОБА_6 відсутні ознаки суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме прямий умисел, корисливий мотив і мета, а відсутність хоча б одного елементу, тягне за собою відсутність складу злочину.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів на підтримку доводів апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника щодо законності та обґрунтованості вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України, дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.Докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 , даних вимог законів та Конституції дотримався.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що докази судом оцінені неповно, не в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, з істотним порушенням кримінального процесуального закону, внаслідок чого суд, на думку апелянта, дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, який не відповідає фактичним обставинам справи.

Як на доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, прокурор посилається на покази свідків: працівників лікарні, представника Миколаївської міської виконавчої дирекції Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та самого обвинуваченого, які підтвердили факт відсутності ОСОБА_6 у лікарні в період з 21.07.2016 року по 22.07.2016 року. На думку апелянта, свідчення зазначених осіб, підтверджують той факт, що ОСОБА_6 надав до Служби автомобільних доріг у Миколаївській області офіційний документ - листок непрацездатності серії АГЛ №154469, який містить у собі неправдиві відомості стосовно періоду його перебування на стаціонарному лікуванні у Міській лікарні швидкої медичної допомоги м.Миколаєва (далі ММЛШМД). На підставі вказаного листка непрацездатності ОСОБА_6 уникнув свого звільнення з посади начальника Служби та отримав грошові виплати у сумі 19187 грн 84 коп.

Однак, допитаний в суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.4 ст.358 КК України не визнав. Пояснив, що на стаціонарному лікуванні в ММЛШМД в нейрохірургічному відділенні він дійсно перебував в період з 21.07.2016 року по 19.09.2016 року, в цей період йому було зроблено хірургічну операцію по видаленню міжхребцевої грижі. Після закінчення лікування та виписки йому було видано листок непрацездатності, який він пред`явив за місцем роботи.

Щодо факту відсутності його у лікарні з 21.07.2016 року по 22.07.2016 року, пояснив наступне.

21.07.2016 року його було госпіталізовано до ММЛШМД до нейрохірургічного відділення з діагнозом міжхребцева грижа. Того ж дня було заведено медичну картку стаціонарного хворого № 3667/618 за формою 003/о, проведено огляд, зроблено необхідні аналізи, та запропоновано лікування шляхом проведення хірургічної операції з видалення грижі. Оскільки, він сумнівався в необхідності проведення оперативного лікування, за направленням ММЛШМД він 22.07.2016 року відбув до м. Києва для отримання консультації в інституті нейрохірургії. 22.07.2019 року, повернувшись з м. Києва він по 19.09.2019 року знаходився на стаціонарному лікуванні в лікарні швидкої допомоги.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку на спростування позиції сторони обвинувачення щодо наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, на показання свідків - головного лікаря ММЛШМД ОСОБА_10 , лікаря ОСОБА_12 , колишнього заступника начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області ОСОБА_13 , представника ММВД МВ ФССзТП ОСОБА_14 . Такі показання є послідовними та узгоджуються з письмовими доказами у справі, а саме відомостями, які містяться в історії хвороби № 6367/618 та протоколі операції № 378, відповідно до яких ОСОБА_6 з 21.07.2016 року по 19.09.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в Миколаївській міській лікарні швидкої медичної допомоги, де 04.08.2019 року йому було проведено хірургічну операцію по видаленню міжхребцевої грижі.

Із досліджених судом першої інстанції доказів достовірно встановлено факт госпіталізації ОСОБА_6 21.07.2016 року до ММЛШМД та перебування його в цей день у лікарні на стаціонарному лікуванні. Того ж дня, 21.07.2016 року, у зв`язку із сумнівами хворого у необхідності оперативного втручання, лікарем йому було видано направлення до Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова для підтвердження встановленого діагнозу та обраного методу лікування, у зв`язку з чим 22.07.2016 року обвинувачений власним автотранспортом виїхав до м.Києва на консультацію з лікарем і того ж дня повернувся до місця лікування, що підтверджується записами в медичній картці ОСОБА_6 . Тобто, ОСОБА_6 не перебував в лікарні лише частину дня 22.07.2016 року з дозволу та на підставі направлення лікаря, у зв`язку із необхідністю проведення консультації щодо необхідності оперативного лікування.

Про обставини непрацездатності ОСОБА_6 за його місцем роботи було відомо ще 21.07.2016 року, і у відрядження до Державного агентства автомобільних доріг України 22.07.2016 року він не відбував, аванс на відрядження не отримував, посвідчення про відрядження Службою не виписувались, закріплений за ним службовий автомобіль 22.07.2016 року до м. Києва не виїздив, що підтверджується показаннями обвинуваченого, колишнього заступника начальника Служби ОСОБА_13 , листом Служби від 02.03.2018 року № 475/юр-06, а також листом Головного управління Держпраці у Київській області від 13.09.2016 року №4/4.3-А-2461 та Актом перевірки Укравтодору Головним управлінням Держпраці у Київській області № 26-194/1000 від 13.09.2016 року.

Не надання ОСОБА_6 по поверненню до лікувального закладу консультативного висновку чи будь-яких інших документів на підтвердження перебування його в інституті нейрохірургії, не свідчить про наявність умислу у обвинуваченого на використання завідомо підробленого документу.

Крім того, за показаннями свідка ОСОБА_10 (головного лікаря ЛШМД), оскільки, направлений на консультацію хворий ОСОБА_6 повернувся до лікувального закладу того ж дня, жодних документів від нього не вимагалось, відсутність в лікувальному закладі протягом дня з дозволу лікаря не є порушенням лікарняного режиму. Будь-які підстави для закриття ОСОБА_6 листка непрацездатності у зв`язку з відсутністю його в лікарні протягом дня з дозволу лікаря були відсутні.

Окрім того, слід зазначити, що стороною обвинувачення обставини госпіталізації обвинуваченого ОСОБА_6 саме 21.07.2016 року, його виїзд до м. Києва 22.07.2016 року з метою отримання консультації щодо обраного в ММЛШМД методу лікування в Інститут нейрохірургії ім. академіка А.П. Ромоданова, та повернення до лікувального закладу 22.07.2016 року, під час судового розгляду в суді першої інстанції та в апеляційній інстанції не заперечувались.

Так само не заперечувались стороною обвинувачення факт хвороби та тимчасової непрацездатності обвинуваченого, правильність встановленого діагнозу та обраного методу лікування, факт проведення 04.08.2016 року обвинуваченому ОСОБА_6 оперативного втручання (хірургічної операції на хребті)

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції та підтверджені, наведеними у вироку доказами, зокрема: показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , медичною карткою стаціонарного хворого, висновком судово-медичної експертизи № 331 від 27.03.2018 року.

Обґрунтованість отримання ОСОБА_6 листка непрацездатності та правильність його оформлення, підтвердив в судовому засіданні суду першої інстанції також свідок обвинувачення ОСОБА_14 (представник Миколаївської міської виконавчої дирекції Миколаївського відділенні Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності), який проводив перевірку за даним фактом.

Крім того, слід зазначити, що листок непрацездатності заповнюється відповідно до Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 року працівниками медичної установи де проходить лікування особа. А тому, обвинувачений ОСОБА_6 не може нести будь-яку відповідальність за порушення вимог Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, оскільки ОСОБА_6 не відноситься до осіб, які мають право на заповнення листка непрацездатності. Крім того, як встановлено із показань свідка ОСОБА_10 обвинувачений ОСОБА_6 22.07.2016р. увечері, повернувся до лікарні.

Окрім того, питання щодо законність видачі ОСОБА_6 лікарняного листка серії АГ Л № 154469 було предметом дослідження під час розгляду цивільної справи № 488/2913/16-ц Корабельним районним судом м. Миколаєва та Апеляційним судом Миколаївської області, і судовими рішенням від 24.05.2017 року та 26.10.2017 року було встановлено законність його видачі.

Таким чином, під час судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження того, що виданий обвинуваченому ОСОБА_6 лікарняний листок серії АГЛ № 154469 є завідомо підробленим, як і доказів того, що сторона обвинувачення висувала з цього приводу обвинувачення будь-кому з осіб, відповідальних за його видачу листка непрацездатності (за ч.1 ст.358 КК України).

А тому доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи є неприйнятними.

Також, прокурор вважає неправильним висновок суду першої інстанції про відсутність в діянні обвинуваченого ознак суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме прямого умислу, корисливого мотиву та мети.

З вказаними доводами прокурора апеляційний суд не може погодитися, виходячи з наступного.

На думку, апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність стороною обвинувачення наявності у діях ОСОБА_6 суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Відповідно до положень ст. 358 КК України з суб`єктивної сторони цей злочин характеризується виною у формі прямого умислу. Згідно ч.2 ст.24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Натомість, стороною обвинувачення не доведено, що до лікарняного листка, виданого ОСОБА_6 , вносились недостовірні відомості щодо перебування останнього на лікуванні в медичному закладі. За такого, стороною обвинувачення не надано суду доказів про те, що ОСОБА_6 умисно надав за місцем роботи завідомо підроблений лист непрацездатності. Більш того, в ході дослідження судом доказів встановлено обґрунтованість і достовірність всіх без винятку відомостей, внесених до листка непрацездатності серії АГЛ № 154469, виданого обвинуваченому.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що в діянні ОСОБА_6 відсутні ознаки суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме прямий умисел, корисливий мотив і мета є правильними, встановленими на підставі ретельно досліджених доказів і прокурором не спростовані.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про те, що відомості, які містяться у поданих стороною обвинувачення доказах не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, є обґрунтованими, належно мотивованими та підтвердженими, наведеними у вироку доказами.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, не найшло свого пітвердження в ході розгляду кримінального провадження судом.

Згідно положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 дотриманні в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч.4 ст.358 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Тому доводи апелянта про недотримання судом при розгляді даного кримінального провадження норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені всі докази, які були надані суду учасниками судового провадження, в тому числі і стороною обвинувачення, за такого судом першої інстанції прийнято всі заходи для забезпечення повноти судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 за ч.4 ст.358 КК України стороною обвинувачення суду не надано. Прокурором в апеляційній скарзі не наведено доводів на користь протилежного.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. У відповідності до вимог ст.374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманнями вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.

Повторно дослідивши за клопотанням прокурора, обставини, встановлені під час кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано також і апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду першої інстанції щодо відсутності в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, апеляційна скарга прокурора не містить, не навів таких доводів прокурор і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку за злочин, передбачений ч.4 ст.358 КК України, про що просить апелянт.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу начальника Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Миколаєва від 30 липня 2019 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: