ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/818/314/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.4 ст.260, ч.1 ст.263, ч.1 ст.110 КК України
У Х В А Л А

13 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

перекладача - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 29 червня 2017 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

До Харківського апеляційного надійшли клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 , в яких вони просять:

- повторно дослідити в судовому засіданні: протоколи оглядів, згідно реєстру матеріалів досудового розслідування; висновку експерта від 05.04.2015 року; СD-диск №2723 від 22.04.2015 року; показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; протокол від 28.04.2014 року; ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року; протоколів впізнання від 06.05.2015 року, від 21.05.2015 року та від 28.04.2015 року; ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Харківської області від 11.07.2014 року; ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2015 року;
- викликати та допитати в якості свідка ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- скасувати арешт, накладений на майно обвинуваченої ОСОБА_7 , а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та транспортний засіб автомобіль марки «Ford Focus», р.н. НОМЕР_1 ;

- змінити обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт;

Вислухавши доводи обвинуваченої та її захисника, яка підтвердили подані клопотання сторони захисту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотань, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Клопотання обвинуваченої про повторне дослідження доказів сторони обвинувачення, а саме протоколи оглядів, згідно реєстру матеріалів досудового розслідування; висновку експерта від 05.04.2015 року; оптичний носій інформації №2723 від 22.04.2015 року; показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які допитані під час судового розгляду в суді першої інстанції; протокол від 28.04.2014 року; ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року; протоколів впізнання від 06.05.2015 року, від 21.05.2015 року та від 28.04.2015 року; ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Харківської області від 11.07.2014 року; ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2015 року, задоволенню не підлягає, оскільки стороною захисту не наведено жодних, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, підстав для повторного дослідження цих доказів судом апеляційної інстанції. Докази обвинувачення відповідно до вироку та журналу судового засідання досліджувались судом першої інстанції.
Щодо виклику та допиту в якості свідка ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зазначений в формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, та в обвинувальному акті, однак не допитувався судом , оскільки знаходився в полоні, то колегія суддів позбавлена можливості задовольнити вказане клопотання, оскільки стороною захисту не надано відомостей щодо його місця мешкання або перебування, що унеможливлює виклик цієї особи до суду апеляційної інстанції та призведе порушення розумних строків розгляду кримінального провадження.
Крім того, прокурор в суді першої інстанції відмовився від виклику та допиту цього свідка сторони обвинувачення, про що також підтвердив і під час апеляційного розгляду, посилаючись на відсутністю даних щодо перебування ОСОБА_15 .
Колегія суддів також не погоджується з доводами клопотання в частині скасування арешту, накладений на майно обвинуваченої ОСОБА_7 - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та транспортний засіб автомобіль марки «Ford Focus», р.н. НОМЕР_1 , зважаючи на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, обвинуваченій призначено остаточне покарання, відповідно до ч.1 ст.70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією усього належного їй особистого майна.
За таких обставин, на даній стадії апеляційного розгляду не підлягають вирішенню будь-які питання щодо скасування арешту, накладеного ухвалами слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 10.04.2015 року та від 21.04.2015 року на майно обвинуваченої ОСОБА_7 з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Перевіряючи доводи клопотань щодо необхідності зміни обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт, на переконання колегії суддів такі доводи є передчасними та суб`єктивними, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Колегія суддів вважає, що наразі ризики передбачені ст.177 КПК України продовжують існувати, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду чи вчинити новий злочин або продовжити злочини, які їй інкримінуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, згідно вироку Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2019 року ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 260, ч.1 ст. 110, ч.1 ст. 263 КК України, які відповідно до класифікації за ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості, тяжких та особливо тяжких злочинів, та їй призначено покарання за сукупністю злочинів у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України та злочинів проти громадської безпеки.

Також, як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 без передбаченого законом дозволу незаконно придбала вибухові речовини, а саме: засіб підриву -електродетонатор, вибухову речовину - тротилову шашку вагою 400 грамів, та допоміжні засоби - бухту електричного дроту та акумуляторну батарею, та незаконно зберігала вказані вибухові речовини та засоби підриву за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням зазначених фактичних обставин, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Крім того, відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеними, ОСОБА_7 , тривалий час перебувала на тимчасово окупованій території в Донецькій області.
Під час апеляційного розгляду обвинувачена, громадянка РФ ОСОБА_7 , пояснювала, що вона раніше, але після початку озброєного конфлікту неодноразово виїжджала з міста Харкова до Росії, неконтрольованих територій Донецької області та АР Крим .
На думку колегії суддів, є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачена може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків апеляційного розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Твердження сторони захисту щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
Крім того, сторона захисту не надала суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження відсутності вищевказаних ризиків, а також обставин, передбачених ч.3 ст.377 КПК України.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 404, 174, 177, 178, 377 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

У задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 щодо повторного дослідження в судовому засіданні протоколів огляду, висновку експертизи, допиту свідків, протоколу впізнання, ухвали слідчих суддів Апеляційного суду Харківської області та Київського районного суду м. Харкова, допиту свідка ОСОБА_15 , зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший, що не пов`язаний з триманням під вартою, скасування арешту майна ОСОБА_7 , накладеного ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року та 21 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді