справа № 208/2073/20
№ провадження 1-кс/208/581/20
УХВАЛА
Іменем України

07 квітня 2020 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , свідка ОСОБА_4 (особа, у якої вилучено майно) та його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні клопотання слідчого про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000540 від 27.03.2020 року за ч.3 ст. 185 КК України,-

в с т а н о в и в:

Слідчий звернувся до слідчого судді із вказаним погодженим з прокурором клопотанням, просив накласти арешт (заборонити відчуження, розпорядження та користування) на предмети, які було вилучено під час обшуку 27.03.2020 в квартирі АДРЕСА_1 .
Клопотання вмотивоване тим, що у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000540 від 27.03.2020 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 185 КК України за фактом того, що 16.03.2020 приблизно о 14:00 годині невстановлена особа шляхом підбору ключа проникла до приміщення квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , звідки таємно викрала ювелірні вироби виготовлені із золота та срібла, які належать ОСОБА_6 .

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що викрадене у ОСОБА_6 майно було переміщено до квартири АДРЕСА_3 . В подальшому вказаним майном заволоділи невстановлені особи.

Так, 27.03.2020 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході проведення пред`явлення для впізнання за фотознімками, впізнала ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як особу, яка 18.03.2020 знаходилась під балконом квартири АДРЕСА_3 в той час, коли інші незнайомі чоловіки, перебуваючи у вказаній квартирі побили її та її знайомого ОСОБА_9 , після чого заволоділи майном, яке знаходилось в квартирі.

Тобто встановлено, що до вчинення зазначеного кримінального правопорушення має відношення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , який міг перемістити викрадені у ОСОБА_6 ювелірні вироби до місця свого проживання.

27.03.2020 проведено обшук в квартирі АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено до Кам`янського ВП наступне майно, а саме:

- мобільний телефон IMEI: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ;

- паперовий згорток в якому знаходиться речовина рослинного походження, подрібнена, зеленого кольору;

- мобільний телефон «Fly», IMEI: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ;

- мобільний телефон «Nokia», IMEI: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ;

- мобільний телефон «Samsung», IMEI: НОМЕР_7 ;

- мобільний телефон «Nokia», IMEI-затерто;

- мобільний телефон IMEI: НОМЕР_8 , НОМЕР_9 .

На думку слідчого,виявлені та вилучені в ході обшуку речі мають значення для досудового розслідування, а відомості, які містяться в них, можуть бути доказами під час судового розгляду.

Підставами арешту є те, що майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України та має доказове значення для встановлення фактичних обставин події кримінального правопорушення. Метою арешту предмету клопотання є запобігання можливості його приховування, знищення, пошкодження, псування, перетворення чи відчуження.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримала, просила задовольнити з підстав, наведених у його мотивувальній частині.

ОСОБА_4 в судовому засіданні звернув увагу на протиріччя в адресах, наявних в клопотанні, а саме: квартира АДРЕСА_1 , в якій поведено обшук та квартира АДРЕСА_3 , під балконом якої його нібито бачила ОСОБА_10 . Просив відмовити в задоволенні клопотання, оскільки вилучені в нього мобільні телефони не мають відношення до злочину, п`ять з них є в неробочому стані, а один він використовує в особистих цілях. Стосовно паперового згортку, в якому знаходиться речовина рослинного походження, подрібнена, зеленого кольору, зазначив, що не знає, що це за згорток та кому він належить.

Захисник ОСОБА_5 також просила відмовити в задоволенні клопотання, оскільки воно є необґрунтованим, містить розбіжності. До того ж, викрадено, відповідно до витягу з ЄРДР, ювелірні вироби, а вилучено під час обшуку мобільні телефони, які не мають відношення до злочину, не мають на собі слідів злочину, є неробочими, а один телефон в робочому стані не переховувався власником та всю інформацію з нього можна вилучити без накладення арешту. Вважає, що взагалі відсутня мета накладення арешту. Також зазначила, що обшук було проведено без ухвали слідчого судді, при цьому другий примірник протоколу обшуку не було вручено ОСОБА_11 , підозра не пред`явлена. Порушені строки подання клопотання про накладення арешту до суду. Тому просила відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вилучені 27.03.2020 р. речі.

Слідчий суддя, вислухавши сторони, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України).
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
У судовому засіданні слідчим не доведена відповідність предметів клопотання критеріям, визначеним ст.167 КПК України. Не доведено зв`язок вилучених мобільних телефонів з вчиненим правопорушенням та те, що вони є предметами кримінального правопорушення та потребують більш детального дослідження та проведення відповідних експертиз, могли зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування.
Таким чином, наведені слідчим доводи щодо необхідності арешту є сумнівними за своєю суттю, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), адже, у даному випадку, відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.
Тобто, у судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема юридичної.
За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави вважати, що майно на яке необхідно накласти арешт відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Керуючись ст. ст.170-175 КПК України, слідчий суддя:

постановив:
У задоволенні клопотання слідчого про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000540 від 27.03.2020 року за ч.3 ст. 185 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1