ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2201/20 Справа № 211/1793/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0001741, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня, розлученого, проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 27 квітня 2011 року за вироком Довгінцивського районного суду м. Кривого Рогу за ч. 3 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_6

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7
прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 19 липня 2020 року включно.
Суд першої інстанції враховував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також дійшов висновку, що застосування більш м`якого виду запобіжного заходу не можливе, оскільки у ОСОБА_7 відсутні міцні соціальні зв`язки, не одружений, не працює, на утриманні дітей та інших осіб не має, що свідчить про відсутність стримуючих факторів від вчинення нових злочинів, може переховуватися від суду, впливати на потерпілих та свідків.
В апеляції:
- обвинувачений ОСОБА_7 просить переглянути ухвалу суду від 21 травня 2020 року. В обґрунтування вказав, що він є інвалідом ІІ групи. Також вказує, що перебуваючи під вартою, він не здатен зібрати докази своєї невинуватості в інкримінованому злочині.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_11 , прокурора, який заперечував проти апеляції обвинуваченого, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
Судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до семи років, в останнього відсутні міцні соціальні зв`язки, не одружений, не працює, на утриманні дітей та інших осіб не має, що свідчить про відсутність стримуючих факторів від вчинення нових злочинів, а тому ОСОБА_11 може переховуватися від суду, впливати на потерпілих та свідків.
З таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжують вказані вище існувати ризики.
Продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діяння, яке інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Ствердження обвинуваченого ОСОБА_11 щодо наявної ІІ групи інвалідності, колегія суддів вважає такими, які достатньо не впливають на необхідність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки належних доказів які б свідчили про неможливість обвинуваченого у зв`язку з його станом здоров`я знаходитися в установі в умовах тримання під вартою не надано і апеляційним судом не встановлено.
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4