Дата документу 06.11.2019 Справа № 332/4028/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/4028/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/1102/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 ,

представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001461 від 19 жовтня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, старший слідчий Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0001461 від 19 жовтня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, звернулась до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , яке було вилучено у ОСОБА_7 .

Під час досудового розслідування встановлено, що 18 жовтня 2019 року до Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення про те, що по вул. Скворцова 233/вул. Північне шосе був виявлений автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, при перевірці свідоцтва про реєстрацію були виявлені явні ознаки підробки.
18 жовтня 2019 року під час огляду місця події за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, неподалік від ЗГТ «Металобаза» було виявлено та вилучено автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який переміщено до автостоянки Заводського ВП, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 .

Допитані в якості свідків співробітники патрульної поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали, що 18 жовтня 2019 року ними був зупинений автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 . При перевірці документів на автомобіль було встановлено, що згідно бази даних УПП ГУНП в Запорізькій області «НАІС», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 не видавалось, вказаний автомобіль на території України реєстрацію не проходив.

Відомості про кримінальне правопорушення 19 жовтня 2019 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001461 за ч. 4 ст. 358 КК України.

Постановою слідчого від 19 жовтня 2019 року автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 були визнані речовими доказами по кримінальному провадженню.

В обґрунтування клопотання про накладення арешту на майно слідчий вказала, що вилучені автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є предметами кримінального правопорушення та одержані внаслідок його вчинення, вони є речовими доказами та відповідають визначеним у ст. 98 КПК України критеріям, і з метою їх збереження, запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження, необхідно накласти на них арешт.
Зазначене клопотання слідчим суддею було задоволено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , має реєстрацію на території АР Крим, відповідне свідоцтво оформлене на ім`я попереднього власника автомобіля, що ніяк не свідчить про підробку свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Також зазначає, що питання про арешт майна вирішується в рамках кримінального провадження, зареєстрованого за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документа, разом з тим, сам транспортний засіб не може бути ані об`єктом, ані знаряддям вказаного злочину, і не може зберегти на собі сліди злочину.

Крім того, слідчим у клопотанні не вказано, чи перебуває цей автомобіль у розшуку, чи є щодо нього інше свідоцтво про реєстрацію на ім`я іншої особи, що свідчить про недоведеність набуття ним автомобілю кримінальним шляхом.

З урахування викладеного вважає, що вилучений автомобіль не може бути речовим доказам по даному кримінальному провадженню за ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки перевірка законності використання незареєстрованого в України транспортного засобу не належить до повноважень слідчого, не входить до завдань кримінального провадження та не є підставою для арешту тимчасово вилученого майна.

Також звертає увагу, що слідчий в клопотання не довів, а слідчий суддя в ухвалі не обґрунтував наявність ризиків та обставин, якими обумовлено застосування арешту майна та необхідність застосування такого арешту.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що автомобіль був зареєстрований в АР Крим, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу також було видане там, він нічого не підроблював.

Адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду також підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що автомобіль ніяким чином не може бути речовим доказом по кримінальному провадженню за ст. 358 КК України.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що 18 жовтня 2019 року ОСОБА_7 зупинили співробітники патрульної поліції. Оскільки мали сумніви щодо справжності печатки на свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, вони його оглянули та вилучили, на теперішній час по свідоцтву призначено експертизу, а транспортний засіб необхідний для проведення відповідних слідчих дій.

Заслухавши доповідь судді, особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, його представника та прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Що стосується висновків слідчого судді про необхідність накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , то колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що накладаючи арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане свідоцтво, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.
З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001461 від 19 жовтня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР (а.с. 4).

Під час досудового розслідування було встановлено, що 18 жовтня 2019 року до Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення про те, що по вул. Скворцова 233/вул. Північне шосе був виявлений автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, при перевірці свідоцтва про реєстрацію були виявлені явні ознаки підробки.
Під час огляду місця події було виявлено та вилучено автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який переміщено до автостоянки Заводського ВП, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , що підтверджується відповідним протоколом (а.с. 6, 8).

Як вбачається з протоколів допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вони показали, що 18 жовтня 2019 року ними був зупинений автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 . При перевірці документів на автомобіль було встановлено, що згідно бази даних УПП ГУНП в Запорізькій області «НАІС», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 не видавалось, вказаний автомобіль на території України реєстрацію не проходив (а.с. 9-10).

Вказаний факт також підтверджується наявною в матеріалах провадження копією фотознімку (скріншоту), відповідно до якої в базі даних УПП ГУНП в Запорізькій області «НАІС» відсутні документи на автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 15-16).
На думку колегії суддів, вилучений під час проведення огляду місця події об`єкт свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , має істотне значення для проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки може зберігати на собі сліди скоєного кримінального правопорушення, є речовим доказом у кримінальному провадженні та необхідний для проведення судових експертиз, яка на теперішній час вже призначена, у зв`язку з чим, існує необхідність забезпечення його збереження шляхом накладення на нього арешту, оскільки в результаті не забезпечення його збереження дане майно може втратити сліди кримінального правопорушення та властивості, які важливі для встановлення його фактичних обставин, що буде мати негативні наслідки для кримінального провадження.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , слідчий суддя дотримався вимог, передбачених ст.ст. 172, 173 КПК України, дослідив додані до клопотання матеріали кримінального провадження, врахував правову підставу для його арешту та інші обставини провадження, а тому посилання апелянта з цього приводу безпідставні.

Необхідність використання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 в якості речового доказу в кримінальному провадженні, проведення певних експертних досліджень та слідчих дій, наявність на ньому слідів скоєного кримінального правопорушення, необхідність збереження свідоцтва задля недопущення його знищення, псування чи втрати, виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає, оскільки обставини в кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно необґрунтованості судового рішення в цій частині слід визнати непереконливими.

Разом з тим, задовольняючи клопотання слідчого в частині накладення арешту на автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , слідчий суддя, по-перше, не перевірив законність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження; по-друге не врахував співрозмірність (пропорційність) такого втручання в інтереси апелянта.

Як вбачається із клопотання слідчого, необхідність накладення арешту на автомобіль було обґрунтовано необхідністю збереження речових доказів у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, вилученого в ході огляду місця події 18 жовтня 2019 року, тобто з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Враховуючи зміст клопотання про арешт майна і заявлену підставу та мету для його арешту, судова колегія приходить до висновку про недоведеність необхідності накладення арешту на вказаний транспортний засіб.

Так, відповідно до диспозиції ст. 358 КК України, предметом даного кримінального правопорушення можуть бути виключно офіційні документи.

Фіксування обставин зазначеного кримінального правопорушення у даному випадку може бути здійснене шляхом проведення слідчих, процесуальних дій саме з офіційними документами, щодо яких є підстави сумніватися в їх справжності.

З огляду на ч. 2 ст. 173 КПК України, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, то слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна повинен враховувати не тільки правову підставу для арешту майна, а і можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.

Однак слідчий суддя не дав оцінку тому, яким чином можна використати автомобіль «Mazda 626» як доказ злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки з матеріалів провадження не вбачається наявність об`єктивних підстав вважати, що вищевказаний транспортний засіб був об`єктом злочину, виступав знаряддям його вчинення, містить на собі ознаки вчиненого злочину або ж відповідні сліди кримінального правопорушення.
Колегія суддів звертає увагу, що відомості до ЄРДР були внесені саме за ч. 4 ст. 358 КК України, тобто за використання завідомо підробленого документа, натомість, в даному випадку до ЄРДР не вносились відомості за тими статтями КК України, де транспортний засіб дійсно може бути доказом вчинення злочину (наприклад ст. 290 КК України), у зв`язку з чим, апеляційним судом не встановлено об`єктивних підстав вважати вилучений автомобіль об`єктом чи знаряддям вчиненого злочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що органом досудового розслідування в клопотанні не надано обґрунтованої оцінки щодо правової підстави для арешту транспортного засобу, а слідчий суддя, всупереч ст. 173 КПК України, не встановив наявність правових підстав для відмови у задоволенні клопотання про накладення арешту на нього, оскільки особа, яка подала вищевказане клопотання, не довела необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.
Обґрунтованість таких висновків колегії суддів випливає також і з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 6 листопада 2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що «кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен був врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Між тим, ні слідчим в клопотанні про накладення арешту на майно, ні слідчим суддею не зазначено правових підстав для прийняття рішення про відповідність транспортного засобу критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя не врахував вимоги ст. ст. 132, 170-173 КПК України, та необґрунтовано задовольнив клопотання слідчого в частині накладення арешту на автомобіль, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді в цій частині слід визнати слушними.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого накладення арешту на автомобіль знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, тому апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційного суду, якою необхідно частково задовольнити клопотання слідчого.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001461 від 19 жовтня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу апеляційного суду, якою клопотання старшого слідчого Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про арешт майна задовольнити частково.

Накласти арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , у кримінальному провадженні № 0001461 від 19 жовтня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

В решті клопотання слідчого відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4