У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000144 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.04.2019 року

Обвинувачений ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в місті Миколаєві Миколаївської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий

-обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст.286 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_8
обвинувачений: ОСОБА_7
захисник: ОСОБА_9
потерпілий: ОСОБА_5

представник потерпілого - ОСОБА_6

____________________________________________________
провадження № 11-кп/812/540/19 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_10
категорія ст.286 ч.1 КК України доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Представник потерпілого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.
Змінити також вирок в частині розміру суми стягнення з обвинуваченого моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. (три тисячі чотириста грн.), без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Цивільний позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 8894,73 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання речових доказів.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що оскаржуваний вирок підлягає зміні оскільки призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості злочину, наслідкам та особі обвинуваченого.

Зазначає, що судом недостатньо вмотивовано призначення занадто м`якого покарання, не враховано що внаслідок злочину потерпілим ОСОБА_11 отримано інвалідність третьої групи та він за висновками лікарів МСЕК не зможе в подальшому працювати водієм, а отже фактично втратив єдину можливість для заробітку, так як до ДТП працював водієм в ТОВ «Сігнес», натомість суд помилково вказав, що обвинувачений не може пересуватись без допомоги транспортного засобу.

Також , стверджує, що судом не враховано поведінку обвинуваченого, який свою вину не визнав, відмовився компенсувати матеріальні збитки та не приніс вибачення потерпілому.

На думку апелянта, сума відшкодування моральної шкоди також не відповідає тяжкості злочину, його наслідкам, поведінці обвинуваченого та є явно невідповідною тим моральним стражданням, що пережив потерпілий.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

28.12.2017 року, приблизно о 15-32 годині, в місті Миколаєві, водій автомобіля марки «Chery Tiggo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 12.1, 16.12 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із відповідним змінами та доповненнями (далі - ПДР України), рухаючись по сухій, чистій асфальтованій проїзній частині по вулиці Даля, зі сторони вулиці Дмитрієва в напрямку перехрестя з вулицею Новосельською, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався у безпеці свого руху, на перехресті рівнозначних доріг не надав перевагу у русі автомобілю марки «Mitsubishi Galant», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , що рухався праворуч по вулиці Новосельській, зі сторони вулиці Богородичної, в зв`язку з чим допустив зіткнення з останнім.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 було спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, на строк понад 21 добу.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч.1 ст.286 КК України та визнає його винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху як таким, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення вироку без змін, пояснення обвинуваченого та його захисника, пояснення потерпілого та його представника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Фактичні обставини злочину, які викладені у вироку, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України судом встановлені правильно на підставі досліджених в судовому засіданні доказів і апелянтом не оспорюються.

Враховуючи визначені ст. 404 ч.1 КПК України межі перегляду судом апеляційної інстанції, вирок в цій частині не переглядається.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку ці вимоги закону при призначені покарання ОСОБА_7 дотримані.

Так, судом першої інстанції було враховано вимоги п.20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та при призначенні покарання, враховано не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Мотивуючи призначення покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який є необережним злочином невеликої тяжкості та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має позитивні характеристики, на обліку в Миколаївській обласній психіатричній лікарні, та в Миколаївському обласному наркологічному диспансері не перебуває.
Судом не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Окрім того, судом при призначені покарання було враховано думки прокурора, потерпілого та його представника.

Так, як вбачається з матеріалів провадження, а саме з запису судового засідання від 03.04.2019р. на технічному носії, прокурор в судовому засіданні просив призначити покарання обвинуваченому у вигляді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами, а потерпілий та його представник вказали, що підтримують прокурора в частині визначення покарання обвинуваченому.

Також не є слушними твердження апелянта, що висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є помилковим.

Так, суд прийшов до даного висновку врахувавши дані про особу обвинуваченого та той факт, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого можливості вільно пересуватися, оскільки він є інвалідом ІІІ групи, рухається за допомогою палиці, через протез гомілки.

Окрім того, твердження захисника, що судом при призначенні покарання не було враховано того, що потерпілий внаслідок ДТП став інвалідом і не зможе більше працювати водієм не відповідає фактичним обставинам, оскільки сам потерпілий в судовому засіданні пояснив, що група інвалідності йому була призначена строком тільки на один рік із забороною керувати транспортним засобом, а на перекомісію він не з`явився.

Що стосується цивільного позову, апеляційний суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, автомобіль марки «Chery Tiggo», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 , на момент настання дорожньо-транспортної пригоди був застрахований.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України)).

Відповідно до страхового полісу серії АК № 3451901 страховиком відповідача на момент вчинення ДТП була ПрАТ СК « ЮНІВЕС»

Зі змісту вироку вбачається, що в суді першої інстанції, всупереч висновку Верховного Суду викладеному в постанові від 4 липня 2018 року, в справі № 755/18006/15-ц, не вирішувалось питання стосовно страхової компанії, що перешкодило суду ухвалити законне рішення.

Так, у вищевказаному висновку Верховного Суду констатовано, що спрямовування судової практики шляхом неврахування наявності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності при вирішенні питання про відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», нівелює існування цього правового інституту як такого.
Згідно п.72-73 даного висновку, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
За такого, в частині вирішення цивільного позову, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, з направленням до суду першої інстанції для вирішення в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405,407, 409,426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.04.2019 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 скасувати, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду 1 інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: