Єдиний унікальний номер 205/4091/16-к
Провадження №1кп/205/413/19
Єд.унік.№205/4091/16-к
У Х В А Л А

30 травня 2019 року Ленінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м.Дніпропетровську, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст.189 ч.3, 189 ч.4, 263 ч.1КК України,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Ленінського районного суду м.Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст.189 ч.3, 189 ч.4, 263 ч.1 КК України.

В судовому засіданні, у зв`язку з неможливістю завершити розгляд кримінального провадження до закінчення строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ст.331 КПК України, судом поставлено на обговорення питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Вислухавши думку прокурора, який вважав за необхідне продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки ризики, встановлені при обранні запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати; думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти продовження строку тримання під вартою, оскільки жодного з ризиків, на які посилається прокурор не існує та стороною обвинувачення не доведений; обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки та постійне місце проживання, тому просили змінити запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 18 квітня 2019 року, ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровську, відносно ОСОБА_7 строк тримання під вартою продовжено до 15 червня 2019 року.

У зазначеному кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання особі одного із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.

Статтею 177 КПК України визначені мета застосування запобіжного заходу та підстави застосування такого. Окрім того, статтею 178 КПК України визначені обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу.

Всі ці обставини, в сукупності, протягом тривалого часу, враховувалися судом при вирішенні питання про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою.
Запобіжний захід, який застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме тримання під вартою, в розумінні ст.173 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність і, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Вказані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17.07.1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

В п.1 ст.1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ, суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, традиційно, у своїй практиці особливу увагу акцентує на необхідності ретельного підходу при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою чи продовженні його дії, а наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи, є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому визначається, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Як зазначає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з п.3 ст.5 Конвенції, зі спливом певного часу, саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21.12.2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23.09.1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04.10.2001 року у справі «Іловецький проти Польщі», від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Аналогічно у справі «Ошурко проти України» (рішення від 08.09.2011 року), Європейський Суд з прав людини чітко вказав, що обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

На даний час, з огляду на стадію судового процессу, на думку суду, обґрунтованість самої підозри втратила вирішальне значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Крім того, суд звертає увагу на те, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, або часткове її визнання, не може бути тою обставиною, яка б вказувала на необхідність тримання обвинуваченого під вартою. На вказані обставини також звертає увагу і Європейський Суд з прав людини у справі «Клішин проти України» (рішення від 23.02.2012 року) зазначаючи, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами. Небажання особи зізнатися чи дати «потрібні показання» не можуть бути підставами для взяття під варту.

Більше того, суд звертає увагу на існування презумпції на користь звільнення з-під варти, про що також вказує і Європейський Суд з прав людини. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти Росії»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

Як постановив Європейський Суд з прав людини у справі «W. vs. Switzerland» питання, «чи був строк тримання під вартою розумним, не може оцінюватися абстрактно. Питання розумності знаходження обвинуваченого під вартою повинно оцінюватися у кожній справі відповідно до її специфічних рис. Тривале тримання під вартою може бути виправданим у конкретній справі лише тоді, коли є специфічні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію винуватості, переважає правило поваги до свободи особи».

У зв`язку з викладеним вище суд зауважує, що обвинувачений ОСОБА_7 тримається під вартою понад 3 роки поспіль, що з огляду на практику Європейського Суду не може бути визнано розумним строком.
При цьому, Європейський Суд з прав людини свій підхід до розгляду питання доцільності продовження строків тримання особи під вартою протягом судового розгляду ґрунтує на презумпції, що з перебігом ефективного розгляду справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави подальшого втручання у право на свободу особи.

З огляду на вказане, суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не доведено в достатній мірі ризик можливого знищення, спотворення доказів чи можливого незаконного впливу на потерпілих, свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні. При цьому, у рішенні у справі «Лабіта проти Італії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів могли виступати юридичними підставами обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте правоохоронні органи не вказали жодного факту, який міг би довести, що зазначені підстави справді існували, не навели жодного доказу можливої неправомірної поведінки підозрюваного.

У зв`язку з викладеним вище суд зауважує, що на даний час, в судовому засіданні допитані всі потерпілі та свідки, зазначені стороною обвинувачення, а також досліджені письмові докази, які були долучені стороною обвинувачення. Зазначені обставини, на думку колегії суддів, унеможливлюють на даний час існування ризиків, передбачених п.п.2,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливості знищення або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також можливості тиску на потерпілих та свідків.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик переховуватися від суду не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, повязаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними звязками та усіма видами звязку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

Разом з тим, інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 в цьому кримінальному провадження стороною обвинувачення не наведено. Аналогічно жодним чином новими доводами чи аргументами стороною обвинувачення не підтверджено також існування інших ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В той же час, на виконання вимог ст.178 КПК України, суд враховує стан здоров`я обвинуваченого, необхідність надання йому медичної допомоги, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, має місце проживання та позитивні характеристики.

Таким чином, суд погоджується із стороною захисту, що такі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 спростовують позицію сторони обвинувачення щодо необхідності, через саму лише тяжкість покарання за злочини, в яких він обвинувачується, подальшого утримування його під вартою.

Підсумовуючи наведене вище, за переконанням суду, стороною обвинувачення не доведено, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою викликано об`єктивною необхідністю і виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи, а інший запобіжний захід не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим слід прийти до висновку про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному та обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний час доби.

Таким чином, виключно у сукупності з усіма наведеними вище обставинами, для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, враховуючи мету застосування запобіжного заходу, а також за відсутності безумовних підстав для продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку про можливість зміни обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, звільнивши його з-під варти в залі суду, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.177, 178, 194, 331, 369-372 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб відмовити.

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , про зміну останньому запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі домашній арешт задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 27 липня 2019 року, включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) прибувати до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська за першою вимогою;

2) не залишати житло, за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, без дозволу суду, окрім випадків його участі в судовому засіданні, необхідності проведення за його участю слідчих та процесуальних дій, що буде обґрунтовано належним чином оформленим документом слідчого, прокурора чи суду, а також окрім випадків необхідності отримання ОСОБА_7 невідкладної медичної допомоги та в разі виникнення надзвичайних ситуацій, які б унеможливили безпечне для життя та здоров`я перебування ОСОБА_7 у житлі;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) не відлучатися з м.Дніпро без дозволу суду;

5) здати на зберігання до суду свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвалу передати для виконання органу Національної поліції за місцем застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та зобов`язати негайно поставити на облік останнього і повідомити про це суд.

Обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду, негайно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя

секретар