АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/413/19 Справа № 711/1532/19 Категорія: ст.537-539 КПК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 06 березня 2019 року, якою заяву засудженого ОСОБА_7 у задоволенні клопотанні засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання відмовлено.

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

За розглядом клопотання засудженого ОСОБА_7 суддею районного суду була постановлена ухвала про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення. Суд мотивував своє рішення тим, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, тому відсутні підстави для застосування до засудженого інституту умовно-дострокового звільнення, який довічно позбавлений волі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій порушує питання про скасування ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2019 року, яка винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. У супереч ст.3 Європейської Конвенції суд прийняв незаконне та необґрунтоване рішення. Районний суд в своєму рішення посилається на норми КПК України, в частості на ст.81 КК України, а норми Конституції, Європейської Конвенції і рішення Європейського суду не узяв до уваги. На сьогодні, у справі №41216/13 №2 ОСОБА_9 проти України, Європейський суд у відповідності ст.46 Конвенції зобов`язав Україну змінити законодавство, щоб довічно позбавлені волі мали право на звільнення. Також в цьому рішенні визнано порушення ст..3 Конвенції, що немає механізму звільнення довічно позбавлених волі. Крім того зазначає, що суд першої інстанції не дослідив характеризуючи дані, медичну довідку, а тільки витребував та дослідив довідку про стягнення та заохочення. ОСОБА_10 вказує, що дійсно є чотири стягнення, які незначні та які погашені у законному порядку. Останнє стягнення було у 2008 році. 10 років порушень немає. Також вказує, що адміністрація СІЗО немає можливості залучити його до праці, проте працювати він не відмовляється. Зазначає, що «при здійсненні правосуддя, суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана ВР України, над національним законодавством та іншими актами законодавства, крім Конституції України». Також ОСОБА_10 просить врахувати його вік, стан здоровя, його поведінку, а це більше 10 років без жодного зауваження, відношення до праці бажання працювати, де в особовій справі є його заява до начальника ЗВК-58, де він відбував основне покарання, щоб при можливості забезпечили його роботою, характеристики, міцні зв`язки з рідним, наявність родини, наявність помешкання для проживання, відбув більше 25 років покарання, що є достатнє для виправлення і запобігання скоєнню ним інших злочинів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, доводи засудженого ОСОБА_10 та захисника в підтримку поданої апеляційної скарги, вивчивши матеріали клопотання та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_10 не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 був засуджений за ст.190-1 КК України (в редакції закону 1960 року) до довічного позбавлення волі, за ст. 69 КК України (в редакції закону 1960 року) до 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, за ч.4 ст.187 КК України (в редакції закону 2001 року) до 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, за ч. 2 ст. 223 КК України (в редакції закону 1960 року) до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю. На підставі ст. 42 КК України (в редакції закону 1960 року) за сукупністю злочинів ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві особистої власності. Строк відбуття покарання рахується ОСОБА_7 з дня його затримання 12.04.1998. Вирок апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 щодо ОСОБА_7 набрав законної сили 09.07.2002 року.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в СІЗО м.Черкаси.

Колегія суддів зазначає, що Кримінальний кодекс України 2001 року визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Крім того, пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81, 82 Кримінального кодексу України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.

Відповідно до положень статті 81 Кримінального кодексу України «Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання»:

1. До осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

2. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

3. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі;

3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Положення статті 82 Кримінального кодексу України передбачає заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Слід зазначити, що законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_7 .

Крім того, суд зазначає, що у справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, а тому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_10 слід залишити без задоволення.

На підставі статей 404, 405, 539, статті 81 КК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 06 березня 2019 року про відмову в умовно достроковому звільненні засудженого ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :