Єдиний унікальний номер № 285/4840/17
Провадження № 1-кп/0285/145/19
09 серпня 2019 року м. Новоград-Волинський
Ухвалою колегії суддів Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області розглянуто клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується за ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який обвинувачується за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 189 КК України.
Даною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено дію раніше обраного обвинуваченим ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 07 жовтня 2019 року включно.
Відповідно до ч. 3 ст. 375 КПК України, кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення, вважаю за можливе висловити окрему думку з приводу прийнятого рішення.
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).
З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.
ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у демократичному суспільстві у значенні, передбаченому Конвенцією.
Запобіжні заходи - це заходи процесуального примусу попереджувального характеру, пов`язані з позбавленням або обмеженням свобод підозрюваного, обвинуваченого, які за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, застосовуються під час кримінального провадження слідчим суддею, судом з метою забезпечення їх належної процесуальної поведінки.
Обов`язок (тягар) доведення перед судом обставин, підстав обрання, продовження до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу, а також, що жоден з інших, більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам та забезпечити належне виконання ним процесуальних обов`язків, покладено на слідчого, прокурора. А тому при вирішенні питання про обрання чи продовження особі запобіжного заходу слідчий суддя, суд повинні керуватися правилом принципу презумпції невинуватості про те, що всі сумніви щодо доведеності обставин-підстав обрання запобіжного заходу тлумачаться на користь підозрюваного, обвинуваченого.
Підстави обрання чи продовження запобіжного заходу перед слідчим суддею, судом можуть доводитися будь-якими даними: як отриманими за результатами проведення процесуальних, в першу чергу слідчих (розшукових) дій, так і отриманими за результатами проведення оперативно-розшукових заходів.
Відповідно до п. 9 пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 р. № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», виключно (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язане з необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до положень статті 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу обов`язково повинно містити посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Тобто, одних припущень прокурора щодо наявності певних ризиків недостатньо для винесення слідчим суддею, судом рішення про обрання чи продовження запобіжного заходу, кожен конкретний ризик має бути доведений та обґрунтований доказами його існування, з наданням копій матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.
Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ "Александер Макаров проти Росії" національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.
Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Кобець проти України» зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (також рішення у справі «Авшар проти Туреччини». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, слід відмітити, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Згідно Постанови N 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України слідує, що у ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).
Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місціРизик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).
Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).
Прокурором зазначено, що підставою для прийняття рішення про подальше тримання обвинувачених під вартою, є ризик тиску на свідків, втрата доказів, суспільна небезпека.
Прокурором в судовому засіданні не наведено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зазначено, яким саме чином обвинувачені будуть впливати на свідка, не наведено та не надано доказів того, що обвинувачені можуть ухилитися від суду, спотворити та знищити докази по справі, не доведено недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам. Також не наведено жодного факту який свідчив би про реальне існування ризику, що був би підставою для продовження строків тримання під вартою. Крім того, не доведено факт суспільної небезпеки обвинувачених. Таким чином підстави продовження тримання під вартою зазначені прокурором не є достатніми для виправдання тримання обвинувачених під вартою більше двох років. Саме до дакого висновку прийшов Європейській суд у справі «Лабіта проти Італії» де зазначив, що в такому разі має місце порушення п 3 ст. 5 Конвенції.
Як слідує із рішення Європейського суду з прав людини від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України», зі спливом певного часу саме існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і посилання на серйозність пред`явлених обвинувачень не можна вважати відповідними і достатніми.
Вирішуючи питання щодо заявлених клопотань прокурора та захисника, колегія суддів не врахувала вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію Європейського суду з прав людини у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку». Колегією суддівне взято до уваги те, що п. 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Після закінчення досудового розслідування та зібрання стороною обвинувачених доказів ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК, втратив актуальність. Крім того, на момент розгляду клопотання судом допитані свідки обвинувачення, тому ризик впливу на свідків відсутній. Що стосується обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, покарання за яке передбачено у виді позбавлення волі понад 10 років, то наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Адам`як проти Польщі».
Колегією суддів також не взято до уваги, що обвинувачені утримуються під вартою більше двох років, крім того обвинувачені мають стійки соціальні зв`язки, постійне місце проживання.
Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії», «Сулаоя проти Естонії»).
Також слід звернути увагу на те, що однією із підстав порушення п. 1 ст. 5 Конвенції у справі «Барило проти України» (рішення ЄСПЛ від 16.05.2013) стало те, що у заявниці було наявне тяжке захворювання (третя група інвалідності), у зв`язку з чим вона потребувала спеціального лікування, дієти і постійного медичного нагляду.
В своїх рішеннях по справах "Кудла проти Польші", "Ухань проти України", "Хумматов проти Азербайджану", "Петухов проти України", Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення. Відсутність належної медичної допомоги може, таким чином, становити поводження, що суперечить ст. 3 Конвенції.
Як зазанчив ЄСПЛ у справі «Бекетов проти України», «Калашников проти Росії», що згідно зі статтею 3 Конвенції держава має забезпечити тримання особи під вартою в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, та щоб спосіб і метод виконання покарання не завдавали їй душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний триманню під вартою, та щоб з огляду на практичні вимоги ув`язнення охорона здоров`я такої особи та її благополуччя забезпечувалася належним чином.
Звертаю увагу на те, що «належність» медичної допомоги залишається складним елементом для визначення. Сам факт, що ув`язнену особу оглянув лікар та призначив певний вид лікування, автоматично не може привести до висновку, що медична допомога була належною (рішення у справі «Хумматов проти Азербайджану»). Державні органи повинні також забезпечити докладне документування стану здоров`я ув`язненої особи та її лікування під час тримання під вартою (рішення у справі «Худобін проти Росії»), оперативність та точність постановки діагнозу і лікування (рішення у справі «Мельник проти України»); а у випадку, коли це викликано медичним станом, - регулярність і систематичність нагляду та наявність плану терапевтичних заходів з метою лікування захворювань ув`язненої особи або запобігання їхньому ускладненню, а не усунення симптомів (рішення у справах «Сарбан проти Молдови» та «Попов проти Росії»). Державні органи також повинні довести, що були створені умови, необхідні для фактичного надання призначеного лікування (рішення у справі «Голомйов проти Молдови»).
В судових засіданнях захисник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 неодноразово надавав довідки про стан здоров`я ОСОБА_1 у яких, зокрема, зазначалось, що у звязку з відсутністю позитивної динаміки на фоні лікування в умовах СІЗО і постійними скаргами на погане самопочуття потребує додаткових обстежень, а також лабораторних досліджень та лікування в умовах стаціонару закладу охорони здоров`я підпорядкованому МОЗ України, які неможливо провести в умовах медичної частини СІЗО.
Крім того підряд чотири судових засідання відкладались за клопотанням ОСОБА_1 , який скаржився на поганий стан здоров`я. В судових засідання судом здійснювались заходи, щодо надання обвинуваченому невідкладної швидкої медичної допомоги на вимогу якої обвинувачений доставлявся до міського медичного закладу.
За змістом ч.2 ст.392 КПК України, визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених КПК України. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Тобто, ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового розгляду кримінального провадження, окремому оскарженню не підлягає.
Водночас, рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Цим же рішенням Конституційний Суд зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст.392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням, а також запровадити такий механізм гарантування права на свободу обвинуваченого, стосовно якого винесено ухвалу про тримання під вартою під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який не перешкоджатиме досягненню цілей правосуддя, не порушуватиме права інших учасників кримінального провадження та забезпечуватиме інші засади судочинства, зокрема розумні строки розгляду справи (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини, пункт 2 резолютивної частини).
Конституційний Суд приймаючи рішення не зазначив про втрату чинності ч.2 ст.392 КПК України, як не конституційної, а визнано неконституційним відсутність норми про апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, та зобов`язано законодавця впровадити відповідне нормативне регулювання.
Станом на дату винесення вказаної ухвали суду ч.2 ст.392 КПК України не приведена законодавцем у відповідність із Конституцією України та рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року і залишається чинною у викладеній вище редакції, якою встановлено обмеження на апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, тобто відсутній процесуально визначений порядок прийняття та розгляду зазначеної категорії проваджень.
В ч.2 ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд не може самостійно визначати порядок та спосіб розгляду зазначених скарг, фактично вчиняти підміну повноважень визначених нормами чинного законодавства.
Вважаю, що колегією суддів ухвалу, якою клопотання прокурора задоволено та продовжено дію раніше обраного обвинуваченим ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 07 жовтня 2019 року включно та розяснено право на її оскарження - винесено з недотримання вимог ЄСПЛ та в порушення чинного кримінально-процесуального законодавства і яке порушує права обвинувачених, які утримуються під вартою.
суддя Новоград-Волинського
міськрайонного суду
Житомирської області ОСОБА_5