Справа № 333/5048/19
Провадження № 1-кп/333/626/19
ВИРОК
Іменем України

25 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Запоріжжі, українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

24.08.2019 року, приблизно о 18-00 год., ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля входу до супермаркету «Варус», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північнокільцева буд. 10-а, скориставшись тим, що поруч відсутні сторонні особи та за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, викрав купівельний металевий візок вартістю 816 грн. 66 коп. Продовжуючи реалізацію свого умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , у швидкому темпі, з викраденим майном попрямував у двори будинків по вул. Ситова у м. Запоріжжі, тим самим отримав реальну можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.
Таким чином, своїми протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв ТОВ «Омега» матеріальну шкоду на вказану суму.

Суд вважає вказане обвинувачення доведеним та кваліфікує дії ОСОБА_4 як скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Під час судового розгляду ОСОБА_4 визнав свою вину повністю у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, і пояснив, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується із обставинами, зазначеними в обвинувальному акті, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними, належними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбаченими КК України за вказаний злочин і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок.
Дійсно, 24.08.2019 року, приблизно о 18-00 год., він проходив поблизу супермаркету «Варус», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північнокільцева буд. 10-а та побачив на вулиці на стоянці автомобілів торгівельний візок з вказаного супермаркету. Побачивши, що поряд не було працівників магазину, він викрав цей візок та направився у бік вул. Ситова. Спочатку він викрав візок для того, щоб покататися, а потім вирішив його здати на металобрухт. В одному з дворів по вул. Ситова, його зупинили троє чоловіків у цивільному одязі, які представилися працівниками поліції, після цього на місце була викликана слідчо-оперативна група, яка і вилучала у нього візок. У скоєному щиросердно розкаюється. Працює неофіційно, допомагає орати землю на приватних земельних дільницях, тому має щомісячний постійний дохід у розмірі 6500-7000 грн.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, цивільний позов представник потерпілого заявляти відмовився, приймаючи до уваги, що прокурор і обвинувачений не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд учасникам кримінального провадження роз`яснив положення ч.3 ст.349 КПК України, так як прокурор запропонував саме у такому порядку досліджувати докази по даному кримінальному провадженню.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 у судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин скоєного злочину, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ у справі «Яременко проти України».
Враховуючи викладене, суд, допитав обвинуваченого, дослідив матеріали, що характеризують особу ОСОБА_4 , та що стосуються речових доказів.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття, що підтверджується його поведінкою під час досудового розслідування та судового розгляду. Обставини, обтяжуючі покарання ОСОБА_4 , відсутні.

Частина 2 статті 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації. При цьому, суд враховує ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_4 злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України є середньої тяжкості, його суспільну небезпечність, вік та здоров`я обвинуваченого (не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра), характеризуючі особистість обвинуваченого обставини раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, не одружений, працює неофіційно, має постійний дохід.
Враховуючи особистість обвинуваченого, запевнення останнього щодо можливості сплати штрафу, конкретні обставини кримінального провадження, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає, що ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч.1 ст.185 КК України та вимогами ст.57 КК України.
На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Судом встановлено, що постановами слідчого від 24.08.2019 року диск з відеозаписом з камер спостережень супермаркету «Варус» та металевий візок з маркуванням «Варус» були визнані речовими доказами.
Відповідно до п.п. 5,7 ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому: майно, що було предметом кримінального правопорушення, конфіскується, крім того, яке повертається власнику (законному володільцю); документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Отже, викрадене майно, яке під час досудового розслідування було повернуто представнику потерпілого, необхідно залишити останньому.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.99 КПК України до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).
Отже, враховуючи, що на СD-диску міститься інформація, що стосується скоєного ОСОБА_4 злочину, тому він є документом, який необхідно зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні. Цивільний позов не був заявлений, запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Керуючись ст. ст. 349 ч.3, 366-368, 370-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Речові докази:
- СD-диск, що зберігається у матеріалах кримінального провадження залишити у кримінальному провадженні;
- металевий візок з маркуванням «Варус», що знаходиться на відповідальному зберіганні у представника потерпілого ( ОСОБА_5 ) залишити останньому.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1