УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретарів судового засіданн ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003230 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та прийняти нове рішення, яким кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді двохроків обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк два роки та покладено на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ПАТ «Страхова Група «ТАС» задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілої ОСОБА_10 137170 грн. 05 коп. матеріальної шкоди та 6858 грн. 50 коп. моральної шкоди.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 150000 грн. 00 коп. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави в особі Київської міської клінічної лікарні № 8 Виконавчого органу Київської міської ради Департаменту охорони здоров`я 5681 грн. 70 коп. вартість витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 .

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 зазначає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятий на підставі неповного судового розгляду та внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у своєму рішенні суд не зазначив, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а також за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито.
Апелянт звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 як під час проведення досудового розслідування, так під час судового розгляду свою вину в порушенні Правил дорожнього руху (далі ПДР), які потягли за собою тілесні ушкодження потерпілої ОСОБА_10 визнавав беззаперечно.

В той же час, захисник ОСОБА_9 зазначає, що ОСОБА_6 не визнавав наявність у потерпілої ОСОБА_10 саме перелому, який не підтверджений медичними документами. Він звертає увагу на те, що у вироку суду першої інстанції зазначено, що вина ОСОБА_6 підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 110/Д від 23.06.2017р., а також зазначається, що даний висновок підтверджено експертом ОСОБА_12 та спеціалістом рентгенологом ОСОБА_13 які підтвердили висновок судово-медичної експертизи № 110/Д від 23.06.2017р.
Апелянт зазначає, що відповідно до висновків які покладено в основу судово-медичної експертизи № 110/Д від 23.06.2017р., висновку консультанта-рентгенолога Київського обласного бюро судово-медичних експертиз у потерпілої було виявлено компресійний стабільний перелом краніальної поверхні тіла першого поперекового хребця без неврологічного дефіциту.
Відповідно до медичної документації, а саме медичної карти стаціонарного хворого № 4390 від 03 травня 2017 року з ЦРЛ Києво-Святошинського районну зазначається, що потерпіла ОСОБА_10 перебувала на стаціонарному лікуванні з 03 травня 2017 року по 18 травня 2017 року і відповідно відносно потерпілої не було встановлено будь-яких переломів.
Під час перебування в ЦРЛ Києво-Святошинського районну до потерпілої ОСОБА_10 прийшов її дядько, який працює в обласному управлінні охорони здоров`я. Відповідно до показань ОСОБА_6 , він був присутній під час розмови лікаря, що лікував потерпілу ОСОБА_10 та її дядька. В розмові лікар, який проводив лікування зазначав, що у потерпілої відсутні будь-які переломи хребта. Він зазначає, що через декілька днів після даної розмови у потерпілої вже з`явилися перелом чи то Тh1 хребця чи то L12 хребця, за різними документами по різному.
Захисник звертає увагу на те, що експерт ОСОБА_12 в судово-медичній експертизі посилалася на висновок консультанта-рентгенолога ГОБ СМЕ № 332/2, який не містить дати складання.
В судовому засіданні було допитано експерта ОСОБА_12 , яка надала показання, відповідно до яких вона особисто не оглядала матеріали МРТ та їй не відомо чи були в наявності рентгенівські знімки, які б вказували на наявність компресійного перелому у потерпілої. Крім того, експерт зазначала, що вона є лікарем в іншій галузі ніж травматологія, і висновки оформлювалися виключно на підставі висновку консультанта-рентгенолога № 332/2, який відсутній в матеріалах експертизи. Більш того, експерт ОСОБА_12 повідомила, що консультанта-рентгенолога, назвати його прізвища вона не може, не було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві висновки.
Зважаючи на показання експерта ОСОБА_12 та матеріали судово-медичної експертизи, було очевидним, що судово-медичну експертизу № 110/Д від 23 червня 2017 року було проведено з порушенням норм законодавства, отже вона не може бути належним та допустимим доказом.
Апелянт звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.10 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи № 6, при виконанні експертиз, в яких виникла необхідність вирішення спеціальних питань, що не входять до компетенції судово-медичного експерта, і потрібна консультація фахівця у відповідній галузі медицини, або у разі потреби у проведенні огляду особи, яка піддається судово-медичній експертизі у лікаря-фахівця, що працює в іншому закладі охорони здоров`я, судово-медичний експерт за погодженням з особою, яка призначила експертизу, має право залучати цього фахівця для проведення всіх необхідних досліджень, для вирішення питань, поставлених перед експертизою.
Відповідно дане погодження повинно бути у вигляді клопотання експерта та письмової згоди слідчого, у провадженні якого знаходяться матеріали. Проте захисник зазначає, що під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України будь-яких клопотань та відповідей слідчого на клопотання в них немає. Крім того, експерт ОСОБА_12 зазначала, що вона не погоджувала із слідчим, що до експертизи буде залучено консультанта- рентгенолога.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судову експертизу», незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.
На думку апелянта, експертом було порушено вимоги Інструкції та експертиза має суттєві неточності та невідповідності нормам проведення судово-медичних експертиз, стороною захисту було заявлено клопотання про витребування висновок консультанта-рентгенолога № 332/2. Так як. в матеріалах кримінального провадження відсутня інформація про особу, яка готувала висновок консультанта-рентгенолога № 332/2, відсутня інформація на підставі чого проводилися дослідження та робилися висновки. Потрібно зазначити, що дане клопотання було відхилено судом.
Більш того, апелянт звертає увагу на те, що стороною захисту було заявлено клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_10 .
Захисник ОСОБА_9 зазначає, що для всебічного та повного розгляду справи потрібно призначити повторну комісійну судово-медичну експертизу для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_10 .
На думку апелянта, вироком суду було задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 грн., проте задоволена сума моральної шкоди не була доведена позивачем та судом було задоволено дані позовні вимоги без обґрунтування.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 травня 2017 року приблизно в 06 год. 00 хв. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Тойота», номерний знак НОМЕР_1 , рухався автодорогою Київ - Одеса у напрямку м. Києва. Рухаючись у вказаному напрямку, на 9 км+690 м а/д Київ - Одеса, навпроти магазину «Рибний світ» за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Віта Поштова, вул. К. Маркса, буд. № 200Д, ОСОБА_6 в порушення п.п. 1.5, 2.3. (б), 2.9 (б) ПДР України проявив неуважність та керуючи автомобілем у стані стомлення допустив виїзд за межі проїжджої частини, де здійснив зіткнення з металевою опорою рекламного щита, внаслідок чого пасажир ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 підтрималиапеляційну скаргу, прокурор, потерпіла ОСОБА_10 та представник потерпілої заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до поданої апеляційної скарги, не оспорюючи порушення ОСОБА_6 інкримінованих відповідних пунктів ПДР України, захисник ОСОБА_9 вважає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, оскільки стороною обвинувачення на підтвердження наявності в потерпілої середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень наданий висновок судово-медичної експертизи, який є недопустимим доказом.
Проте з такими доводами не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
За диспозицією ч. 1 ст. 286 КК України особа, яка керує транспортним засобом несе кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху за умови, що такі порушення призвели до спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Тойота», порушив п.п. 1.5, 2.3 б, 2.9 ПДР України та допустив зіткнення з металевою опорою рекламного щита, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Своє рішення про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому злочині суд обґрунтовував, зокрема висновком судово-медичної експертизи № 110/Д від 23 червня 2017 року, відповідно до якого в потерпілої ОСОБА_10 виявлений компресійний стабільний перелом краніальної поверхні тіла першого поперекового хребця без виявленого неврологічного дефіциту, який відноситься до ушкоджень середньої тяжкості.
Такий висновок експертом ОСОБА_12 зроблений на підставі наданих їй медичної карти стаціонарного хворого № 4390 Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, копії виписки № 10863 із медичної карти хворого Київської міської клінічної лікарні № 8 та досліджень комп`ютерної томографії (КТ) від 10 травня 2017 року і магнітно-резонансної томографії (МРТ) грудного відділу хребта від 11 травня 2017 року, МРТ головного мозку та шийного відділу хребта від 04 травня 2017 року, СД- диску з записом, а також висновку консультанта-рентгенолога Київського обласного бюро судово-медичної експертизи.
Даний висновок сторона захисту вважає недопустимим доказом, оскільки, на її думку, отримані за результатами проведених досліджень дані про наявність перелому хребця були штучно створені завдяки втручанню в проведення таких досліджень родича потерпілої, який працює службовцем в управлінні охорони здоров`я. Крім того, дані дослідження підтверджують перелом різних хребців. Також апелянт вважає, що оскільки стороні захисту не відкривався висновок консультанта-рентгенолога та вищевказана медична документація і дослідження, висновок судово-медичного експерта не міг бути прийнятий судом як доказ винуватості ОСОБА_6 .
Відповідно до журналів судових засідань і тексту оскаржуваного вироку, викладені доводи були предметом ретельної перевірки судом першої інстанції.
Так, судом були допитані судово-медичний експерт ОСОБА_12 та консультант рентгенолог ОСОБА_13 , які повністю підтвердили зроблені ними висновки.
Посилаючись на положення ст. ст. 86, 87 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав визнання висновку № 110/Д від 23 червня 2017 року недопустимим доказом.
Для перевірки викладених в апеляційній скарзі доводів колегією суддів допитана експерт ОСОБА_12 , а також досліджений як вищевказаний висновок, так і дослідження КТ і МРТ, які проходила потерпіла ОСОБА_10 .
Відповідно до МРТ грудного відділу хребта від 11 травня 2017 року в ОСОБА_10 виявлений компресійний перелом тіла Th12 хребця. Дане дослідження проведено МРТ-центром «КиївМед». В той же час, відповідно до протоколу МРТ від 11 травня 2017 року, проведеної Київською обласною клінічною лікарнею, а також КТ від 11 травня 2017 року, проведеної медичним центром «Асклепій», встановлено, що в ОСОБА_10 компресійний перелом тіла хребця L1. Також неускладнений компресійно-вибуховий перелом цього хребця встановлено обстеженням, проведеним 12 травня 2019 року в ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України».
Враховуючи те, що обстеження проводилися різними діагностичними центрами, які не підпорядковані МОЗ України, а також в різних закладах охорони здоров`я, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що отримані за результатами дослідження висновки були зроблені під впливом сторонніх осіб.
Отже, наведеними вище дослідженнями встановлено наявність у потерпілої ОСОБА_10 компресійного перелому хребця.
Допитана як суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду експерт ОСОБА_12 показала, що хребці Th1 і L12 розташовані поруч, тому в одному обстеженні вказано пошкодження хребця Th1, а в інших L12. Дослідивши всі надані їй обстеження, залучений до проведення експертизи консультант-рентгенолог встановив компресійний перелом першого поперекового хребця.

Апелянтом зазначається, консультант-рентгенолог був залучений експертом без дозволу слідчого, а його висновок не був відкритий стороні захисту, відтак висновок судово-медичної експертизи є недопустимим доказом.
З такими доводами не погоджується колегія суддів.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя, і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
З огляду на висунуте ОСОБА_6 обвинувачення, в даному кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, наявність у потерпілої тілесних ушкоджень.
Для встановлення цього слідчим 10 червня 2017 року було призначено судово - медичну експертизу, проведення якої доручено експерту Київського обласного бюро судово-медичних експертиз.
Отже, висновок експертизи, проведеної експертом ОСОБА_12 і є доказом, отриманим у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку і тому саме він був відкритий стороні захисту, що нею і не оспорюється.
Як пояснила в суді експерт ОСОБА_12 , в процесі проведення експертизи вся медична документація стосовно ОСОБА_10 була надана вузькому спеціалісту в області медицини, а саме консультанту-рентгенологу, з яким будь - яке спілкування заборонене. Його висновок в сукупності з іншими, викладеними в дослідницькій частині висновку експертизи дослідженнями і медичними документами був взятий нею до уваги при проведенні експертизи. Щодо залучення консультанта-рентгенолога, то експерт пояснив, що вона отримала від слідчого усну згоду на його залучення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі доказу, отриманого в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, який прямо підтверджує наявність в потерпілої ОСОБА_10 середнього ступеню тяжкості тілесного ушкодження, в сукупності з іншими доказами, які підтверджують порушення ОСОБА_6 відповідних положень ПДР і які не оспорюються сторонами провадження, судом зроблений вірний висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки руху транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, судом з урахуванням положень ст.ст. 65 - 67 КК України призначене необхідне і достатнє покарання, тому підстав для його пом`якшення немає.
Щодо доводів апелянта про необґрунтованість розміру стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 суми моральної шкоди, то апеляційний суд зазначає наступне.
Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Так, встановлено, що у зв`язку із протиправними діями обвинуваченого потерпіла ОСОБА_10 зазнала тілесних ушкоджень, які призведи до фізичного болю та страждань. При цьому потерпіла тривалий час перебувала на лікуванні, не відвідувала роботу та зазнала змін у звичному способі життя.
Відтак, суд першої інстанції врахував вину обвинуваченого, його матеріальне становище, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням ОСОБА_6 у зв`язку з чим цивільний позов ОСОБА_10 до обвинуваченого задовольнив частково. Стягнувши на користь ОСОБА_10 150000,00 гривень, на думку колегії суддів, суд вірно визначив розмір відшкодування, який компенсує моральні страждання потерпілої.
Керуючись, ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3