КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/1431/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 3 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_8 та заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року у кримінальних провадженнях № 0008372 та № 0009253 стосовно обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Родинське Донецької області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима:

- 14 грудня 2009 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, від відбування якого звільнена на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

- 30 травня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до остаточного покарання із застосуванням ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 день,

- 15 січня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, від відбування якого звільнена на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Харкові, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судима,

за участю: прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13

перекладача Мухамед ОСОБА_14

захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року відносно ОСОБА_8 постановлено виконувати самостійно.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 ОСОБА_8 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення в період з 02.06.2016 по 05.06.2016 включно, а також з 22.09.2018 по 15.02.2019 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_10 визнано винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на неї відповідно до ст. 76 КК України такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_17 задоволено частково та стягнуто солідарно з обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_17 - 100 грн.

Судом у вирок вирішені питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а також стягнуто з обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 солідарно процесуальні витрати в сумі 1055 грн. 52 коп. на користь держави.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_8 , увійшовши у злочинну змову з ОСОБА_10 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження (далі - Особа 1) і розподіливши заздалегідь злочинні ролі, 02 червня 2016 року приблизно о 12 години, знаходячись за адресою: АДРЕСА_4 , за попередньою змовою між собою вирішили здійснити відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя потерпілого в момент заподіяння та з проникненням у житло.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та Особа 1 зайшли до під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_4 та підійшли до дверей квартири АДРЕСА_5 .

Особа 1 шляхом обману, під виглядом робітника соціальної служби зайшла до квартири АДРЕСА_5 , де перебувала ОСОБА_17 , а далі пройшла на кухню разом з потерпілою ОСОБА_17 для нібито перевірки квитанцій по сплаті комунальних послуг. В цей же час ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які зайшли до квартири слідом за Особою 1, почали шукати грошові кошти та цінні речі, які можуть знаходитись у цій квартирі.

Після викриття потерпілою ОСОБА_17 злочинних намірів Особи 1, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та спроби відчинити вікно на кухні, щоб покликати про допомогу, Особа 1 нанесла удари руками ОСОБА_17 по обличчю, чим заподіяла потерпілій легкі тілесні ушкодження. На вимогу Особи 1 ОСОБА_17 повідомила, що грошові кошти знаходяться у шафі, що стоїть у коридорі, після чого ОСОБА_8 з вказаної шафи відкрито викрала 100 гривень, які належать ОСОБА_17 . Далі ОСОБА_10 та ОСОБА_8 зайшли до кухні, де намагались віднайти будь-які цінності, та з холодильника взяли банку варення та два шматки ковбаси, які матеріальної цінності для потерпілої ОСОБА_17 не представляють. Після чого Особа 1, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зникли, заподіявши потерпілій ОСОБА_17 матеріальної шкоди в розмірі 100 грн.

На вказаний вирок подали апеляційні скарги захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , обвинувачена ОСОБА_8 та заступник прокурора м. Києва ОСОБА_9 .

За змістом апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 , вона просить пом`якшити їй покарання, врахувати її щиросердне каяття, а також те, що вона хворіє, має на утриманні п`ятеро дітей, за якими доглядає її чоловік з другою групою інвалідності.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом та викладені у вироку, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації її дій, просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині покарання та призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на 2 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що вирок суду в частині покарання ОСОБА_8 є занадто суворим, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченої та принципам достатності покарання для виправлення винної особи. Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 визнала свою провину, проявила щиросердне розкаяння, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, а тому з урахуванням усіх характеристик та обставин справи, суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, тобто із застосуванням положень ст. 69 КК України, про що вона і просить.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року скасувати і закрити кримінальне провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_8 у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Захисник стверджує, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення, не знайшло свого підтвердження в суді належними та допустимим доказами. Жоден із допитаних в суді свідків не вказав на ОСОБА_8 та ОСОБА_10 як на осіб, що скоїли злочин, готувалися до його вчинення або були присутніми на місці вчинення злочину. Показання свідка ОСОБА_18 не доводять того, що саме обвинувачені вчинили кримінальне правопорушення. В суді не були допитані свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а тому неможливо перевірити відповідність змісту інформації, яка закріплена в протоколах слідчих дій, фактичним обставинам справи, отже суд недостатньо оцінив докази на предмет їх належності та допустимості.

Апелянт вважає, що суд в основу своїх висновків поклав неналежні та недопустимі докази. За позицією захисника два протоколи огляду місця події від 02.06.2016, рапорт інспекторів поліції щодо події та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_17 не підтверджують вину саме ОСОБА_8 у вчиненні злочину, а рапорт і протокол прийняття заяви не можуть бути доказами, оскільки суд повинен безпосередньо дослідити під час судового розгляду докази і допитати конкретних осіб. З огляду на те, що свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_19 в суді не допитувалися, не можуть бути належними та допустимими доказами і протоколи впізнання цими особами ОСОБА_8 за фотознімками від 24.09.2016, які до того ж складені з порушенням вимог ст.ст. 104, 228 КПК України, а саме одним слідчим в один і той же день та час. Залишив суд поза увагою і висновок дактилоскопічної експертизи від 08.09.2016, відповідно до якого сліди пальців рук, які були вилучені під час огляду житла потерпілої, належать ОСОБА_10 , а не ОСОБА_8 .

За доводами апелянта суд також застосував закон про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, і неправильно кваліфікував діяння ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України, оскільки відповідно до п. 5 ст. 29 КК України співучасники не підлягають кримінальній відповідальності за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їхнім умислом, а в справі відсутні докази вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікації дій обвинувачених, просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року в частині призначеного ОСОБА_10 покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

За доводами апелянта суд дійшов неправильного висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства, жодним чином не обґрунтував свого рішення в частині застосування положень ст. 75 КК України, а посилання суду на вчинення злочину вперше та наявність на утриманні дітей не є достатніми підставами для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням. Поза увагою суду, як зазначає прокурор, залишилися особливості злочину й обставини його вчинення, зокрема, детально спланований план спільних дій, узгодженість та розподіл ролей, зухвалість і невиправдана жорстокість по відношенню до потерпілої, яка є особою похилого віку. Не надав також суд оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, яке є тяжким. Не врахував, що ОСОБА_10 характеризується посередньо, не працює та не має постійного джерела доходу. Отже призначене ОСОБА_10 покарання зі звільнення від його відбування з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідає його меті.

Заслухавши доповідь судді; вислухавши: пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу; пояснення обвинуваченої ОСОБА_8 , яка підтримала всі подані в її інтересах апеляційні скарги; пояснення захисника ОСОБА_15 та обвинуваченої ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, а щодо інших поклалися на розсуд суду; пояснення прокурора, котрий підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 та заперечував проти задоволення інших апеляційних скарг; провівши судові дебати і надавши обвинуваченим останнє слово; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 були дотримані.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Під час перевірки доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 колегією суддів установлено, що викладені у вироку суду обставини вчинення кримінального правопорушення ґрунтуються на досліджених судом доказах, які є належними, допустимими та достатніми у своєму взаємозв`язку для висновку про доведеність висунутого як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_10 , обвинувачення.

Так, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував, проаналізувавши у вироку показання потерпілої ОСОБА_17 , яка в суді показала, що 02.06.2016 року близько 12 години у двері її квартири АДРЕСА_6 хтось постукав. Вона відчинила двері та побачила трьох жінок, які повідомили, що повинні перевірити лічильники, тому вона їх і впустила. Коли вона зайшла на кухню, жінки почали вимагати гроші, на що вона спочатку повідомила, що грошей немає. Одна із жінок (Особа 1) почала її бити руками по обличчю. Вона (потерпіла) намагалась відчинити кухонне вікно, щоб покликати про допомогу, але її відштовхнула Особа 1 від вікна, після чого вона (потерпіла) впала на підлогу. В це же час ОСОБА_10 ходила по квартирі, шукала щось цінне, а ОСОБА_8 після того як вона (потерпіла) повідомила, що гроші є в її сумці, забрала із сумки, яка знаходилась в коридорі в шафі, 100 грн. Далі Особа 1 дістала із холодильника ковбасу і банку з варенням, вимагала віддати гроші. Коли вона (потерпіла) хотіла вийти із кухні, ОСОБА_8 її не пустила, перегородивши дорогу. Через деякий час ці жінки, забравши ковбасу, банку з варенням та гроші в сумі 100 грн., вийшли із її квартири, але невдовзі були затримані поліцейськими.

Потерпіла також повідомила, що всі жінки діяли узгоджено, але найбільш активна роль була у Особи 1.

Вказані показання потерпілої ОСОБА_17 суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу своїх висновків, не встановивши підстав для обмови потерпілою обвинувачених. До того ж вони підтверджуються та узгоджуються з іншими доказами, які оцінені судом у взаємозв`язку між собою.

Зокрема, показання потерпілої узгоджуються з даними, які зафіксовані:

у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.06.2016, за змістом якого ОСОБА_17 повідомила, що в цей день о 12 години 15 хвилин за адресою: АДРЕСА_7 , невідомі особи циганської зовнішності під погрозою ножа заволоділи її грошовими коштами (т. 1 а.с.115);

у висновку судово-медичного експерта № 2143/Е від 28.12.2016, згідно з яким при зверненні за медичною допомогою 02.06.2016 у ОСОБА_17 мали місце ушкодження: садна на обличчі, підшкірні гематоми 5 пальця лівої кісті, параорбітальні гематоми, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (т. 1 а.с. 148-152);
у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, в якому зафіксовано, що 12.10.2016 потерпіла ОСОБА_17 за рисами обличчя впізнала ОСОБА_10 як особу, котра 02.06.2016 зайшла до її квартири і брала участь у викраденні її майна (т. 1 а.с. 186-189);
у протоколі огляду місця події від 02.06.2016, відповідно до якого під час огляду за участю потерпілої її житла, а саме трьох кімнатної квартири АДРЕСА_6 , було вилучено сім слідів папілярних узорів (а.с. 116-119), п`ять з яких, за висновком дактилоскопічної експертизи № 3618/д від 08.09.2016, залишені пальцями рук ОСОБА_10 , а інші - пальцями рук невідомої особи (т. 1 а.с. 162-176);
у протоколі огляду від 02.06.2016, за змістом якого на підлозі 9 поверху другого під`їзду будинку АДРЕСА_4 були виявлені два шматки ковбаси та банка з варенням (т. 1 а.с.120-122).
Вказані докази, на переконання колегії суддів, є достатніми для тих висновків, які зробив суд щодо фактичних обставин події кримінального правопорушення.

Також суд врахував показання в суді свідка ОСОБА_18 та низку документів і підстав вважати їх неналежними або недопустимими доказами у колегії суддів немає.

Зокрема, як показала в суді свідок ОСОБА_18 , її мати ОСОБА_19 повідомила їй, що 02.06.2016 року близько 11 години у їх квартиру хтось постукав у двері. ОСОБА_19 відчинила двері та побачила жінку циганської зовнішності, яка повідомила, що є працівником «Київенерго» та їй необхідно зняти показання лічильника, але вона не пустила цю жінку в квартиру, зачинила двері та подзвонила в «Київенерго», де їй повідомили, що жоден із працівників підприємства не був уповноважений на перевірку лічильників в будинку АДРЕСА_4 та порадили звернутись в поліцію. Її матір подзвонила в поліцію, повідомила про цей випадок, а приблизно через пів-години у двері їх квартири знову почав хтось стукати, мати у двірне очко побачила трьох жінок циганської зовнішності, вони кричали та просили не відчиняти працівникам поліції.

Ці показання свідка в розумінні положень ст. 97 КПК України є показаннями з чужих слів, проте суд обґрунтовано взяв їх до уваги, оскільки достовірно встановив, що свідок ОСОБА_18 є донькою ОСОБА_19 , вони проживають разом та є сусідками потерпілої ОСОБА_17 . Про вказані обставини ОСОБА_19 повідомила ОСОБА_18 в день події. ОСОБА_19 , з огляду на її вік та стан здоров`я, обмежена у пересуванні, а тому з поважної причини не змогла особисто прибути у судове засідання.
До того ж такі обставини, про які повідомила свідок ОСОБА_18 , не викликають жодних сумнівів у їх існуванні та достовірності. Обвинувачені не заперечували в суді, що вони дійсно стукали у двері декількох квартир цього будинку, але з метою попросити у мешканців квартир їжу, та затримані були поліцейськими в під`їзді будинку після того, як залишили квартиру потерпілої.
Вказані факти також узгоджуються з відомостями, викладеними поліцейським у рапорті від 02.06.2016 поліцейськими, за змістом якого 02.06.2016 приблизно о 12 годині 15 хвилин від Київ-55 надійшов виклик про те, що за адресою: АДРЕСА_7 троє жінок циганської зовнішності проникли до вказаної квартири, а при обстеженні під`їзду № 2 на 9-му поверсі в спільному коридорі квартир АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 поліцейськими були виявлені три громадянки, серед яких були ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , на яких прямо вказала ОСОБА_17 , як на осіб, котрі проникли до її житла та відібрали гроші в сумі 100 грн. і продукти харчування (т. 1 а.с.114). До того ж ОСОБА_19 впізнала за фотокартками ОСОБА_8 та ОСОБА_10 як осіб, котрі спочатку стукали у її квартиру, а потім зайшли до квартири її сусідки, що знайшло своє відображення у відповідних протоколах впізнання від 24 та 28 вересня 2016 року (т. 1 а.с.133-136, 178-181). Суд також взяв до уваги і дані, які зафіксовані у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.09.2016 та 10.10.2016, за змістом яких ОСОБА_20 за рисами обличчя впізнав ОСОБА_8 та ОСОБА_10 як осіб, котрі 02.06.2016 відносно його сусідки ОСОБА_17 вчинили неправомірні дії (т. 1 а.с. 137-140, 182-185), але дані в цих протоколах лише опосередковано доводять, що обвинувачені перебували 02.06.2016 у житлі ОСОБА_17 , що вони і не оспорювали в суді. При цьому згадані протоколи слідчих дій, всупереч тверджень захисника, складені з дотриманням вимог ст.ст. 104, 228 КПК України.

Окрім наведених доказів, які безпосередньо були досліджені під час судового розгляду, суд першої інстанції детально проаналізував у вироку і показання кожної обвинуваченої. ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не заперечували в суді тієї обставини, що зайшли до квартири потерпілої ОСОБА_17 , бо просили їжу і потерпіла відчинила їм двері, але стверджували, що постійно перебували у передпокої квартири, їх знайома на ім`я ОСОБА_21 пішла з потерпілою на кухню і що там відбувалось вони не бачили, ОСОБА_8 на підлозі знайшла купюру 100 грн., яку забрала собі, а після того як вони почули крики потерпілої з кухні, вийшли із квартири та невдовзі були затримані працівники поліції.

Показання обвинувачених щодо непричетності до пограбування ОСОБА_17 , яке за їх версією вчинила виключно особа на ім`я ОСОБА_21 , суд обґрунтовано не взяв до уваги, визнавши їх такими, що спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності за вчинені дії, оскільки їх показання спростовуються послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_17 щодо узгоджених між собою дій обвинувачених та Особи 1, які вимагали у неї гроші, при цьому під час перебування у її житлі ОСОБА_10 обшукувала приміщення квартири, що в свою чергу об`єктивно підтверджується висновком дактилоскопічної експертизи, а ОСОБА_8 , окрім того, що із сумки потерпілої забрала гроші в сумі 100 грн., ще і перешкоджала потерпілій після побиття Особою 1 за те, що вона не хотіла повідомити де зберігає гроші, вийти із кухні.

Таким чином, проаналізовані судом у вироку докази, на переконання колегії суддів, переконливо свідчать про обґрунтованість висновку про те, що винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, зокрема за кваліфікуючими ознаками грабежу, як поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, знайшла своє підтвердження під час судового розгляду, а правова кваліфікація їх дій за вказаною нормою закону про кримінальну відповідальність є правильною.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 на обґрунтування свого прохання ставить під сумнів належність та допустимість низки доказів, оцінюючи їх кожний окремо та стверджуючи, зокрема, що показання свідка ОСОБА_18 , протоколи впізнання та висновок дактилоскопічної експертизи, не доводять саме вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Проте такі доводи захисника колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом в основу своїх висновків були покладені перш за все послідовні та логічні показання потерпілої ОСОБА_17 про фактичні обставини, які відбулися в її житлі 02.06.2016 після того, як під вигаданим приводом до квартири незаконно проникли Особа 1, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . При цьому показання потерпілої у колегії суддів не викликають жодних сумнівів у їх правдивості, вони підтверджуються висновками судово-медичної та дактилоскопічної експертиз, даними протоколів огляду житла та огляду загального коридору біля квартири потерпілої, тобто наведені докази повністю узгоджуються між собою та з версією подій, яку повідомила потерпіла, а інші докази, на які посилається захисник, у своїй сукупності та взаємозв`язку доводять факт того, що обвинувачені знаходились у житлі потерпілої, що фактично не оспорюється і стороною захисту.

Дійсно за висновком дактилоскопічної експертизи, на що особливу увагу звертає захисник, в житлі ОСОБА_17 були виявлені сліди пальців рук ОСОБА_10 та іншої особи і не виявлені сліди пальців рук ОСОБА_8 , але об`єктивно це пов`язано з тим, що під час огляду місця події слідчим були вилучені очевидні сліди, які в подальшому і досліджувалися експертом, але така обставина жодним чином не свідчить на користь обвинуваченої ОСОБА_8 , а навпаки переконливо доводить про нещирість показань обох обвинувачених про те, що вони виключно знаходились у передпокої квартири потерпілої, меблі не обшукували та не бачили що відбувалося в кухні, де знаходились ОСОБА_17 та Особа 1.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що всі ретельно досліджені судом докази є логічними, послідовними, достатніми та такими, які в сукупності в цілому доводять причетність як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_10 до вчинення зазначеного злочину.

Водночас колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про відсутність попередньої змови у ОСОБА_8 і ОСОБА_10 з Особою 1 на вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що дії обвинувачених та Особи 1 були узгодженими зі спільним умислом, спрямованим на заволодіння майном потерпілої. Зокрема, після незаконного проникнення до квартири потерпілої під вигаданим приводом, зрозумівши, що потерпіла викрила їх дійсні наміри, кожна обвинувачена продовжувала виконувати відведену їй роль, ОСОБА_10 обшукувала кімнати квартири, а ОСОБА_8 забрала гроші потерпілої із сумки, про місце знаходження якої вказала сама потерпіла. Як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_10 , хоча особисто і не завдали тілесних ушкоджень потерпілій, але жодним чином не перешкодили в цьому Особі 1, водночас ОСОБА_8 навпаки здійснювала дії, пов`язані з обмеженням у пересуванні потерпілої, щоб остання не змогла вийти із кухні та квартири.

За вказаних обставин, посилання захисника на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, в тому числі і в частині правової кваліфікації діяння обвинувачених, не заслуговує на увагу.

Таким чином, всі доводи захисника щодо незаконності засудження ОСОБА_8 слід визнати безпідставними, посилання апелянта на неповноту судового розгляду непереконливим, бо судом були дотримані вимоги ст. 22 КПК України, отже за відсутності істотних порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, прохання захисника ОСОБА_7 про скасування вироку суду першої інстанції і закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_10 покарання, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в такій санкції, а також може на цих підставах не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За приписами ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При вирішенні питання щодо покарання кожної обвинуваченої, суд першої інстанції відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та конкретні дії кожної із них під час його вчинення; відношення кожної обвинуваченої до вчинених дій, які фактично заперечували свою вину; позицію потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні, а також розмір завданої потерпілій матеріальної шкоди, яка обвинуваченими не була відшкодована; відсутність обставин, які б пом`якшували покарання; обставину, яка обтяжує покарання, а це вчинення злочину щодо особи похилого віку; дані про особу кожної обвинуваченої.

З матеріалів кримінального правопорушення слідує, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судима за вчинення умисних корисливих злочинів, у тому числі за скоєння злочину, пов`язаного з викраденням майна особи похилого віку з проникнення під вигаданим приводом у житло. Характеризується вона негативно, на час вчинення злочину мала на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на даний час її донька ОСОБА_22 вже повнолітня.

Що стосується особи ОСОБА_10 , то вона раніше не судима, характеризується посередньо, на час вчинення злочину мала на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей, на даний час виховує трьох неповнолітніх дітей.

Зваживши указані обставини та дані про особу обвинувачених, за відсутності в провадженні відомостей про існування обставин, які б пом`якшували покарання та були передумовою для застосування положень ст. 69 КК України, суд призначив як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімальної межі санкції ч. 3 ст. 186 КК України, дійшовши при цьому до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 повинно відбуватися в умовах ізоляції від суспільства, оскільки попередні засудження та характер вчинених нею дій свідчать про небажання ОСОБА_8 стати на шлях виправлення.
В цьому ж аспекті колегія суддів зауважує, що неповнолітні діти ОСОБА_8 , на яких вона посилається обґрунтовуючи свої доводи щодо суворості призначеного покарання, не стали для неї тим утримуючим чинником від вчинення нових злочинів при тому, що вона вже відбувала покарання в місцях позбавлення волі за попереднім вироком. А доводи обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, є непереконливими, оскільки ОСОБА_8 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді заперечувала вчинення злочину, за який вона засуджена і така позиція обвинуваченої не може свідчити про осуд своєї поведінки та готовність нести покарання за вчинене.

За вказаних обставин, на переконання колегії суддів, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а тому відсутні підстави для його пом`якшення.

Оскільки ОСОБА_8 вчинила злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України, до постановлення 15 січня 2018 року вироку Бориспільським міськрайонним судом Київської області, яким їй призначене покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, суд першої інстанції з урахуванням положень закону про кримінальну відповідальність щодо правил призначення покарання за сукупністю вироків та судової практики, прийняв обґрунтоване рішення про те, що вирок від 15 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 підлягає окремому виконанню.

Що стосується висновку суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_10 в умовах звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то такий висновок, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, є достатньо вмотивованим. Суд першої інстанції, окрім тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, досить детально проаналізував усі дані про особу обвинуваченої, яка вперше притягається до кримінальної відповідальності, має на утриманні п`ятьох дітей, в цілому характеризується позитивно, офіційно не працює, бо займається вихованням дітей, отже її виправлення та перевиховання цілком можливі без ізоляції від суспільства під наглядом уповноваженого органу з питань пробації. А тому рішення суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 в частині покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, на переконання колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання та положенням ст. 75 КК України, є законним та обґрунтованим.

З огляду на наведене, апеляційні скарги захисників, обвинуваченої ОСОБА_8 та заступника прокурора м. Києва задоволенню не підлягають.

Між тим, під час апеляційного розгляду колегія суддів встановила, що при вирішенні питання щодо розподілу процесуальних витрат суд першої інстанції допустив помилку, стягнувши такі витрати з обвинувачених в солідарному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 368 КПК України та ч. 3 ст. 368 КПК України, якщо у вчинені кримінального правопорушення обвинувачується декілька осіб, суд, ухвалюючи вирок вирішує питання на кого мають бути покладені процесуальні витрати щодо кожного з обвинувачених.

Структурний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що суду належить встановити певний розмір сум, які повинні бути стягнуті з кожного обвинуваченого і це можливо лише при визначенні дольового порядку стягнення.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 07.07.1995 "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат", у справі, в якій засуджено декілька осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з урахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.

Враховуючи, що суд першої інстанції помилково ухвалив рішення про солідарне стягнення з обвинувачених процесуальних витрат на залучення експерта у кримінальному провадженні, вирок суду в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України підлягає зміні, а витрати на залучення експерта для проведення дактилоскопічної експертизи стягненню з обвинувачених, враховуючи їх участь у вчиненні кримінального правопорушення, в рівних частинах, тобто в сумі 527 грн. 76 коп. з кожної.

Зважаючи на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 29 серпня 2018 року, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 колегія суддів також приймає рішення про зарахування ОСОБА_8 у строк покарання у виді позбавлення волі строк її попереднього ув`язнення з 16 лютого 2019 року по 17 вересня 2019 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_8 та заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 залишити без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк її попереднього ув`язнення з 16 лютого 2019 року по 17 вересня 2019 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У порядку ст. 404 КПК України вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року змінити в частині рішення щодо процесуальних витрат.

Стягнути із ОСОБА_10 процесуальні витрати на користь держави в сумі 527 (п`ятсот двадцять сім) грн. 76 коп.

Стягнути із ОСОБА_8 процесуальні витрати на користь держави в сумі 527 (п`ятсот двадцять сім) грн. 76 коп.

У решті вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою ОСОБА_8 , яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4