Дата документу 19.08.2019 Справа № 331/5187/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/983/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/5187/15-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.113, ст.15 ч.2, ст.28 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000003, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Маріуполь Донецької області, громадянки України, із середньо-спеціальною освітою, пенсіонерки, вдови, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 на вирок колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2017 року

встановила:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 вважає вирок необґрунтованим, при його ухваленні судом першої інстанції мало місце істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповнота дослідження обставин справи, що спричинило невідповідність висновків суду фактичним обставинам. Так, обвинувачення ОСОБА_7 в скоєнні інкримінованого злочину в значній мірі ґрунтується на протоколах про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, зокрема, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, аудіо-, відеоконтролю особи з додатками до них, які не можна визнати допустимими доказами. В даних протоколах зазначено, що вони складені на підставі ухвал слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та аудіо-, відеоконтролю. Однак, в матеріалах кримінального провадження відсутні ці ухвали і стороною обвинувачення суду не надано їх копії про надання дозволу на застосування зазначених негласних слідчих (розшукових) дій, так як питання про скасування грифу секретності цих ухвал не вирішувалося. У зв`язку з цим, суд був позбавлений можливості перевірити і достовірно встановити, які конкретно негласні слідчі (розшукові) дії були санкціоновані слідчим суддею, щодо кого конкретно, на який строк та чи діяли співробітники СБУ та прокуратури у межах та у спосіб, передбачені цими судовими рішеннями, тобто суд не міг з достатньою повнотою і достовірністю з`ясувати правові підстави та порядок застосування заходів, які тимчасово обмежували конституційні права та свободи ОСОБА_7 , що становить основний критерій допустимості їх результатів як джерела доказів. Також ухвали слідчого судді на проведення НСРД не зазначені в переліку прийнятих в ході досудового розслідування процесуальних рішень, що міститься в реєстрі матеріалів досудового розслідування, який доданий до обвинувального акта. В матеріалах кримінального провадження також відсутні чіткі позначення про видалення зазначених процесуальних рішень із вказаних матеріалів. Матеріали кримінального провадження та ті докази, які досліджувались судом, не містять даних про заведення оперативно-розшукової справи стосовно ОСОБА_7 , що є порушенням вимог чинного законодавства. В наданих суду протоколах про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи, додатках до них та в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про первинний носій інформації, його технічні характеристики, з якого перенесено аудіо- та відеозапис розмов, які фіксувались в ході проведення негласної слідчої (розшукової) дії. З протоколів про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, зокрема, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, аудіо-, відеоконтролю особи вбачається, що вказані негласні слідчі (розшукові) дії здійснювалися оперуповноваженим УСБУ в Запорізькій області. Однак, у вказаних протоколах не зазначено на підставі чого працівник оперативного підрозділу здійснював вказані негласні слідчі (розшукові) дії. Відсутні в матеріалах кримінального провадження також доручення слідчого чи прокурора на адресу УСБУ в Запорізькій області про проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 констатують лише їх суб`єктивну оцінку обстановки на місці та їх припущення, вони жодного пояснення про вчинення того чи іншого кримінального правопорушення ким-небудь не давали. Також вказує, що відносно його підзахисної під час досудового розслідування та судового розгляду не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували вину в пред`явленому їй обвинуваченні, і оцінка яких була б позбавлена обґрунтованих сумнівів щодо доведеності участі обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того, за весь час судового розгляду не було встановлено, що його підзахисна усвідомлювала протизаконність своїх дій; жодним належним, припустимим чи будь-яким доказом не встановлено, що ОСОБА_7 мала намір вчинити диверсію. Відтак, у суду першої інстанції не було жодних правових обставин погоджуватись зі стороною обвинувачення стосовно наявності умислу, а відтак, відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_7 злочину. Таким чином, аналізуючи докази, досліджені судом першої інстанції на вимогу державного обвинувачення в обґрунтування версії органу досудового розслідування про доведеність винуватості ОСОБА_7 , зокрема пояснення свідків, на які посилається суд першої інстанції, вважає, що обвинувачення ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також припущеннях; всупереч норм КПК України суд першої інстанції в своєму вироку вказав на те, що ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_14 намагалися вчинити диверсію, проте, без будь-якого обґрунтування та доводів відкинув те, що вказані особи до затримання були знайомі між собою лише 8 годин; не доведено, що злочин скоювала ОСОБА_7 , у якої навіть мотиву не було, хоча, суб`єктивна сторона вказаного злочину обов`язково характеризується мотивом; за весь час досудового розслідування, судового розгляду не було встановлено жодних даних про вороже ставлення ОСОБА_7 до України. Суб`єктивна сторона диверсії характеризується прямим умислом і спеціальною метою; спеціальної мети судом першої інстанції не було встановлено.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинувачену ОСОБА_7 , зокрема і в останньому слові, та її захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який, заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Вироком колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК України та призначено їй покарання у вигляді 10 років позбавлення волі із конфіскацією усього особистого майна. Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили - залишений без змін. Строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 06 лютого 2015 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано обвинуваченій ОСОБА_7 в строк відбування покарання, строк її попереднього ув`язнення з 06 лютого 2015 року до набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_14 , вирок у відношенні якого в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно вироку суду першої інстанції, у період часу з початку серпня 2014 року ОСОБА_14 , перебуваючи в місті Донецьк, являючись членом радикально налаштованої, озброєної терористичної групи «Кальміус» самопроголошеної у не передбачений Конституцією та Законами України спосіб «Донецької Народної Республіки» (далі «ДНР»), надавав сприяння вказаній терористичній групі, як його учасник, шляхом вчинення умисних дій, спрямованих за дестабілізацію суспільно-політичної обстановки, дезорганізацію роботи органів влади, скоєння актів тероризму, залякування населення, захоплення адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування, а також шляхом участі у збройному опорі підрозділам Збройних сил України і Міністерства внутрішніх справ, що діють у складі Антитерористичної операції в Донецькій області. Зокрема, ОСОБА_14 вступив у якості розвідника до складу радикально налаштованої, озброєної терористичної групи «Кальміус», підконтрольній самопроголошеній «ДНР» у місті Донецьк, де для конспірації отримав позивний «Кіо». Після проведення ротації в серпні 2014 року членів радикально налаштованої озброєної терористичної групи «Кальміус» ОСОБА_14 перебував у так званому «резерві» та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , очікуючи від керівників вказаної терористичної групи виклик для продовження військового опору Збройним силам України, який отримав та прийняв до виконання 26.12.2014 року.
Продовжуючи здійснення злочинної діяльності, 26.12.2014 року на виконання наказу, отриманого від керівництва радикально налаштованої, озброєної терористичної групи «Кальміус», підконтрольній самопроголошеній організації «ДНР», ОСОБА_14 , діючи умисно, з метою послаблення держави Україна, через зруйнування об`єкта, що має важливе народногосподарське значення, а саме: для вчинення диверсії, за попередньою змовою групою осіб, разом з невстановленою органом досудового розслідування особою на ім`я « ОСОБА_15 », прибув до міста Запоріжжя, де впродовж з 26.12.2014 року по 31.12.2014 року вивчав та проводив розвідку об`єктів можливого вчинення диверсії. Підшукавши вірогідні об`єкти для вчинення диверсії в місті Запоріжжі, 31.12.2014 року ОСОБА_14 повернувся до міста Донецька, про що доповів одному з керівників диверсійно-розвідувального підрозділу «Інтернаціональна бригада №15» прозивний «Сєдой» терористичної групи «Кальміус», підконтрольній самопроголошеній організації «ДНР».
31.01.2015 року ОСОБА_14 , як активний член диверсійно-розвідувального підрозділу «Інтернаціональна бригада №15» терористичної групи «Кальміус», вдруге прибув у місто Запоріжжя з метою зруйнування об`єкта, що має важливе народногосподарське значення ділянки залізничної колії із залізничним потягом, тобто для вчинення попередньо спланованої диверсії. Так, ОСОБА_14 на початку лютого 2015 року, перебуваючи у місті Запоріжжі, розробив план та підготував вчинення диверсії на залізничній колії Придніпровської залізниці, тобто встановлення «гальмівного башмаку» із гранатою для створення аварії залізничного потягу через наїзд на нього та вибуху гранати із наступним сходом з рейок та перекиданням залізничного потягу.
Для надання допомоги ОСОБА_14 та на виконання наказу керівника диверсійно-розвідувального підрозділу «Інтернаціональна бригада № 15» терористичної групи «Кальміус» позивний «Сєдой», 05.02.2015 року ОСОБА_7 прибула в місто Запоріжжя з метою послаблення держави Україна через зруйнування об`єкта, що має важливе народногосподарське значення, а саме: для вчинення попередньо спланованої диверсії.
Так, 05.02.2015 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи у кімнаті № 4 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Радгоспна, буд. 7, обговорили раніше розроблений ОСОБА_14 план по вчиненню диверсії на залізничній колії Придніпровської залізниці та розробили спільний план із визначенням участі кожного у його реалізації. У подальшому, 06.02.2015 року приблизно о 05 годині 30 хвилин, ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою, прибули на залізничну колію у районі 180 км сполученням «станція ім. Олександра Алімова Запоріжжя-2» Придніпровської залізниці, яка знаходиться на відстані приблизно 150 метрів від будинку АДРЕСА_3 . При цьому, з метою реалізації заздалегідь розробленого злочинного плану, ОСОБА_7 , за допомогою ліхтарика підібрала місце для встановлення «гальмівного башмаку» та забезпечила полегшений доступ ОСОБА_14 до місця диверсії, освітлюючи його ліхтарем, після чого, ОСОБА_14 встановив заздалегідь підготовлений «гальмівний башмак» із гранатою РГД-5 (№ 192-78т та запал УЗРГМ 131-86-583) для створення аварії залізничного потягу через наїзд на «гальмівний башмак» та вибух гранати із наступним сходом з рейок та перекиданням, а ОСОБА_7 в цей час освітлювала йому ліхтариком ділянку залізничної колії та спостерігала за навколишньою обстановкою, щоб їх злочинні дії ніхто не помітив та визначила шляхи відходу з місця скоєння злочину, тим самим виконавши всі дії, які вважали за необхідне для доведення злочину до кінця. Проте, ОСОБА_14 та ОСОБА_7 довести свій злочинний намір до кінця не змогли, оскільки їх протиправну діяльність було припинено співробітниками УСБУ в Запорізькій області.
Крім того, 06.02.2015 року приблизно о 05 годині особа, яка була залучена до проведення негласних слідчих (розшукових) дій на підставі конфіденційного співробітництва ОСОБА_16 , з метою перевірки дійсних намірів на вчинення диверсії передав безпосередньо перед виїздом із готелю за адресою: АДРЕСА_4 , на виконання злочинного плану, ОСОБА_14 2 імітаційні (несправжні) гранати РГД-5 та 1 гранату Ф-1 з накольними механізмами УЗРГМ, які були прийняті ОСОБА_14 . При цьому, ОСОБА_14 , маючи умисел, спрямований на незаконне придбання, носіння, зберігання вибухових пристроїв, був повністю впевненим в тому, що гранати, які передав йому ОСОБА_16 є справжніми та придатними для вчинення вибуху, тобто є вибуховими пристроями. Отримавши гранати безпосередньо перед виїздом із готелю, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Радгоспна, 7, для вчинення запланованої диверсії, ОСОБА_14 перевіз вказані гранати на автомобілі «ВАЗ 2107» номерний знак НОМЕР_1 до місця вчинення злочину, а саме: до залізничного перегону «станція ім. Олександра Алімова Запоріжжя-2», одну з яких у подальшому використав для вчинення замаху на диверсію. Під час під`їзду до кінцевого пункту, ОСОБА_14 вийшов з автомобілю та з багажного відділення взяв «гальмівний башмак», одну гранату РГД-5 та пішов до залізничного перегону, тим самим незаконно переніс імітаційну гранату, зберігаючи її при собі.
Крім того, ОСОБА_14 маючи умисел, спрямований на незаконне зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, незаконно перевіз із міста Донецька 4 бойові патрони калібру 5,45 мм., які є боєприпасами, придатними для здійснення пострілів, до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , де незаконно їх зберігав до 06.02.2015 року до проведення обшуку.

Доводи захисника ОСОБА_10 про недоведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 15 ст. 113 КК України, є необґрунтованими з наступних підстав.
Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 15 ст. 113 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 про те, що у грудні 2014 року із пропозицією винайняти кімнату для своїх племінників прийшов сивий чоловік, який назвався ОСОБА_17 із Донецька. Він погодився та надав ключі від кімнати. 28.12.2014 року він зателефонував ОСОБА_18 з приводу укладання договору, однак той був у стані алкогольного сп`яніння та повідомив, що один із племінників вже приїхав. Прийшовши на квартиру з метою дочекатися мешканців, він побачив, що у кімнаті повно порожніх пляшок, що йому не сподобалось. Через деякий час прийшов ОСОБА_19 , якого він впізнав у судовому засіданні, із яким у нього стався скандал, тому він вирішив не здавати свою кімнату таким ненадійним мешканцям, однак після умовляння ОСОБА_20 , дозволив їм пожити ще 2-3 дні, поки вони не знайдуть інше житло. 30.12.2014 року зателефонував ОСОБА_21 та повідомив, що вони повертаються до м. Донецьк, після чого повернули йому ключі. Більше цих осіб він не бачив;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_22 про те, що він працював таксистом у м. Запоріжжя. У січні 2015 року на автовокзалі до нього підійшов молодий хлопець та попросив відвезти його до готелю по вул. Радгоспна, на що він погодився. В кінці поїздки той взяв у нього номер телефону та назвався ОСОБА_23 . Наступного дня ОСОБА_24 йому зателефонував та викликав для поїздки до залізничного вокзалу "Запоріжжя - 2", де був відсутній 10-15 хвилин та повернувся у готель. Наступного дня він поцікавився, де можна придбати ножиці по металу, свідок порадив з`їздити до гіпермаркету «Епіцентр», де у подальшому ОСОБА_24 купив ці ножиці, та вони поїхали на залізничний вокзал, де ОСОБА_25 не було 30 хвилин, після чого він повернувся із ножицями та гальмівним башмаком у руках, пояснивши, що знайшов його. Також він їздив зустрічати на автовокзалі жінку та відвіз їх до готелю. 05.02.2015 року зателефонував ОСОБА_24 та запитав, чи зможе він приїхати рано вранці приблизно о 4-5 годині, на що він погодився. Вони вийшли із готелю, поклали до багажнику його автомобіля гальмівний башмак, молоток та ще якісь речі та наказали йому їхати у напрямку залізничного вокзалу "Запоріжжя-2", де він зупинився у районі вул. Українська. Почекавши декілька хвилин, він зрозумів, що пасажири не повернуться та поїхав працювати;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 про те, що у 2014-2015 роках він працював начальником станції "Запоріжжя-2". Під час своєї зміни черговий залізничної колії слідкує за порядком на станції та станом залізничних колій, спостерігаючи за світловими показчиками на табло, однак перегін колії на 180 кілометрі не відображається на табло через його віддаленість від станції. Гальмівні башмаки використовуються для закріплення рухомого складу на рейках, кожний має інвентарний номер та зберігається у зачинених шафах, доступ до яких заборонений стороннім особам. У разі зникнення башмаку, проводиться службова перевірка з метою його відшукання. Знаходження гальмівного башмаку на рейках посеред перегону може призвести до зходження рухомого складу з рейок та аварії. У разі необхідності його встановлення, таке рішення приймається черговим по станції із фіксацією вказаного факту у журналі. Перебування гальмівного башмаку на рейках без відома чергового по станції є надзвичайною ситуацією. 06.02.2015 року після виявлення башмаку на 180 км перегону, усі подальші рішення щодо зупинення потягів та таке інше приймались відділом перевезень Запорізької дирекції Укрзалізниці;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 про те, що 06.02.2015 року у ранковий час він отримав вказівку обстежити 180 км колії, де побачив працівників правоохоронних органів та двох затриманих осіб. На рейках був встановлений гальмівний башмак із гранатою у ручці, про що він повідомив поліції, після приїзду вибухо-техніків, рейки звільнили від сторонніх предметів та рух потягів відновили. ОСОБА_26 башмаки це засоби суворого звіту, вони зберігають під замком, про їх встановлення на рейках повідомляється черговий по станції. 1-2 рази на день працівниками станції перевіряється стан колії. Крім того, сам машиніст повинен слідкувати за перебуванням на колії сторонніх предметів та вжити заходів екстреного гальмування. Додатково повідомив, що швидкість руху вантажних потягів на тій ділянці складає до 80 км/год, а пасажирських до 100 км/год;
- відтвореним у судовому засіданні звукозапису допиту свідка ОСОБА_27 у порядку ст. 225 КПК України, про те, що він отримав завдання від члена терористичної групи на прізвисько « ОСОБА_28 » прибути до м. Запоріжжя із м. Донецька та вчинити терористичний акт - встановити гальмівний башмак на колії. За задумом бойовиків у вчиненні терористичного акту повинно було приймати участь більше осіб, однак, оскільки на той момент велись активні бойові дії, то людей не вистачало. В результаті за вказівкою « ОСОБА_29 » із ОСОБА_30 до ОСОБА_31 прибули ОСОБА_24 на прізвисько « ОСОБА_32 », а пізніше ОСОБА_7 . Із ОСОБА_23 вони заздалегідь підшукали місце для встановлення башмаку, знайшли башмак та після приїзду ОСОБА_33 , вона та ОСОБА_24 поїхали на колії, а він вийшов раніше. Увесь час до подій він підтримував зв`язок телефоном із бойовиками «Сєдой» та « ОСОБА_28 », які скеровували його дії та підшукували людей;

- протоколом огляду місця події від 01.02.2015 року з якого вбачається, що на місцевості, що прилягає до адміністративної будівлі залізничної станції «Запоріжжя-2», виявлено, що на стелажі відсутній один гальмівний башмак, залізничний ланцюг перекусаний, частини ланцюга були вилучені);
- висновком № 38-15 судово-трасологічної експертизи від 23.02.2015 року, з якого вбачається, що сліди розділення на стрижні № 1 частини металевого ланцюга, вилученої 01.02.2015 року на території залізничного вокзалу «Запоріжжя-2» при огляді місця події залишені робочими частинами лезами ножиць, вилучених 06.02.2015 року під час обшуку автомобіля ВАЗ 2107;
- протоколом огляду місця події від 06.02.2015 року, з якого вбачається, що виявлено гальмівний башмак, встановлений на колії, в середині якого знаходилась граната РГД-5; виявлені 2 особи - ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , поряд із якими знаходились різні предмети: сумка із двома металевими предметами (костилями) та молотком, а також мобільний телефон, жіноча сумка із паспортом на ім`я ОСОБА_7 , блокнот, атлас, візитки, ліхтар, телефон та інше;
- протоколом огляду місця події від 22.07.2015 року, з якого вбачається, що огляд ділянки залізничної дороги в районі 180 км, сполученням «см. ім. Алімова Запоріжжя-2» Придніпровської залізниці, яка знаходиться на відстані приблизно 150 м від будинку № 25 по вул. Арочній у Жовтневому районі м. Запоріжжя;
- висновком хіміко-вибухотехнічної експертизи № 52 від 18.03.2015 року, з якого вбачається, що 2 предмети сферичної форми (об`єкти № 1,2) є корпусами бойових ручних наступальних осколкових гранат РГН промислового виготовлення, які до боєприпасів або вибухових пристроїв не відносяться, але містять в собі заряди вибухової речовини бризантної дії А-1Х-1 (флегматизований гексоген) вагою 90г кожний; 2 предмети циліндричної форми (об`єкти № 3,4) - бойовими ударно-дистанційними запалами УДЗ промислового виготовлення, які відносяться до боєприпасів; корпуси бойових ручних наступальних осколкових гранат РГН (об`єкти № 1,2) та бойові ударно-дистанційні запали УДЗ (об`єкти № 3,4) в сукупності являються бойовими ручними наступальними осколковими гранатами РГН, які відносяться до боєприпасів; 3 предмети в формі паралелепіпеда (об`єкти № 5-7) - зарядами вибухової речовини бризантної дії тротил (тротиловими шашками) промислового виготовлення вагою 400г кожна; предмет еліпсоїдної форми (об`єкт № 8) - корпусом бойової ручної наступальної осколкової гранати РГД-5 промислового виготовлення, який до боєприпасів або вибухових пристроїв не відноситься, але містить в собі заряд вибухової речовини бризантної дії тринітротолуол (тротил) вагою 100-115г; предмет циліндричної форми (об`єкт № 9) - корпусом бойового уніфікованого підривника дистанційної дії типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, який до боєприпасів або вибухових пристроїв не відноситься; металеве кільце (об`єкт № 10) із закріпленим на ньому фрагментом металевого дроту (об`єкт № 11) - деталями накольного механізму підривника УЗРГМ промислового виготовлення, а саме кільцем із чекою, які до боєприпасів або вибухових пристроїв не відносяться.
Надані на дослідження предмети, а саме: бойові ручні наступальні осколкові гранати РГН (об`єкти № 1-4) придатні для здійснення вибухів; заряди вибухової речовини бризантної дії тротил (тротилові шашки) (об`єкти № 5-7) придатні для здійснення вибухів при наявності засобів ініціювання або утворенні необхідних умов; корпус бойової ручної наступальної осколкової гранати РГД-5 (об`єкт № 8) придатний для здійснення вибуху при наявності засобу ініціювання або утворенні необхідних умов; корпус бойового уніфікованого підривника дистанційної дії типу УЗРГМ-2 (об`єкт № 9) та металеве кільце (об`єкт № 10) із закріпленим на ньому фрагментом металевого дроту (об`єкт № 11) для здійснення вибуху не придатні;
- протоколом обшуку від 06.02.2015 року, з якого вбачається, що в автомобілі ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 , у багажному відділенні було виявлено та вилучено предмет зеленого кольору циліндричної форми, ножиці для перекусування дротів. Під час обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , було виявлено та вилучено два предмети схожих на гранату, три предмета схожих на тротилові шашки, чотири предмети схожі на патрони, мобільні телефони, флеш-накопичувачі, увольнительная на ім`я ОСОБА_14 із позивним «Кіо», видана так званим Міністерством оборони ДНР Спеціальний підрозділ «Кальміус» Шахтарська дивізія, аркуш паперу зі схемою, паспорт на ім`я ОСОБА_14 , які у подальшому були оглянуті, що зафіксовано у протоколі огляді від 06.02.2015 року;
- висновком хіміко-вибухотехнічної експертизи № 51 від 19.02.2015 року, з якого вбачається, що предмет еліпсоїдної форми (об`єкт 1), вилучений під час обшуку автомобіля ВАЗ 2107, є корпусом ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 промислового виготовлення, який до боєприпасів або вибухових пристроїв не відноситься, предмет циліндричної форми (об`єкт № 2) є накольним механізмом підривника УЗРГМ промислового виготовлення, який до боєприпасів або вибухових пристроїв не відноситься, надані об`єкти для здійснення вибуху не придатні у зв`язку із відсутністю в них вибухової речовини;
- висновком молекулярно-генетичної експертизи № 95 від 17.02.2015 року, з якого вбачається, що в результаті проведеного дослідження на поверхнях чотирьох патронів з маркуванням 17 90 (об`єкт №3), каменя, залізничного гальмівного башмака №004 (об`єкт №4), запала до гранати УЗРГМ - 2, 131-86-583 (об`єкт №5), 2-х корпусів гранат РГД-5 (об`єкт №6), корпуса гранати РГД- 5 жовтого кольору з номером А 192-78т (об`єкт №7), 3-х тротилових шашок з маркуванням «Міохі» (об`єкти №№ 8,9,10) та на поверхні 2-х запалів УДЗ (об`єкт №11) встановлені наявність клітин з ядрами. Встановлені генетичні ознаки зразка букальних клітин ОСОБА_34 (об`єкт №1), зразка букальних клітин ОСОБА_7 (об`єкт №2) та генетичні ознаки клітин з ядрами на поверхні чотирьох патронів з маркуванням 17 90 (об`єкт №3), які є змішаними, тобто походять більш ніж від однієї особи, серед яких є особа (особи) чоловічої гeнeтичної статі. Генетичні ознаки клітин з ядрами на поверхні чотирьох патронів з маркуванням 17 90 (об`єкт №3) містять генетичні ознаки які встановлено в зразку букальних клітин ОСОБА_34 (об`єкт №1), і не містять генетичних ознак встановлених в зразку букальних клітин ОСОБА_7 (об`єкт №2);
- висновком криміналістичної експертизи № 178/ЗТ від 16.03.2015 року, з якого вбачається, що 4 патрони, вилучені під час обшуку в домоволодінні АДРЕСА_5 є боєприпасами, а саме: військовими патронами калібру 5,45*39мм, зразка 1974 року, призначеними для стрільби з стрілецької вогнепальної зброї калібру 5,45 мм., придатні для здійснення пострілу;
- протоколом огляду місця події від 07.01.2015 року, з якого вбачається, що в приміщенні коридору дев`ятого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_6 було виявлено та вилучено три ручні гранати та три УЗРГМ;
- висновком вибухотехнічної експертизи № 11/68 від 10.03.2015 року, з якого вбачається, що надані на експертизи об`єкти при з`єднанні між собою утворюють вибуховий пристрій промислового виготовлення дистанційної дії наступальну осколкову ручну гранату РГД -5, а інші утворюють два вибухові пристрої промислового виготовлення дистанційної дії оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, які придатні для здійснення вибуху;
- протоколом впізнання особи за фотознімками від 25.02.2015 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_11 упізнав особу під № 1 як ОСОБА_35 , який у період з 26.12.2014 року до 31.12.2014 року проживав у його кімнаті за договором найму;

Колегія суддів вважає, що показання свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_11 , ОСОБА_22 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , протоколи слідчих дій, висновки експертівє належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 15 ст. 113 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи захисника про те, що висновки суду про вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 вищевказаного злочину, не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що показання свідка ОСОБА_27 , зокрема про те, що він отримав завдання від члена терористичної групи на прізвисько « ОСОБА_28 » прибути до м. Запоріжжя із м. Донецька та вчинити терористичний акт - встановити гальмівний башмак на колії, за задумом бойовиків у вчиненні терористичного акту повинно було приймати участь більше осіб, однак, оскільки на той момент велись активні бойові дії, то людей не вистачало, в результаті за вказівкою « ОСОБА_29 » із ОСОБА_30 до ОСОБА_31 прибули ОСОБА_24 на прізвисько « ОСОБА_32 », а пізніше ОСОБА_7 , із ОСОБА_23 вони заздалегідь підшукали місце для встановлення башмаку, знайшли башмак та після приїзду ОСОБА_33 , вона та ОСОБА_24 поїхали на колії, а він вийшов раніше, які узгоджуються з протоколом огляду місця події від 06.02.2015 року, з якого зокрема вбачається, що виявлено гальмівний башмак, встановлений на колії, в середині якого знаходилась граната РГД-5, на відстані 78 метрів від місця встановлення гальміновного башмаку були виявлені 2 особи - ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , поряд із якими знаходились різні предмети: сумка із двома металевими предметами (костилями) та молотком, а також мобільний телефон, жіноча сумка із паспортом на ім`я ОСОБА_7 , блокнот, атлас, візитки, ліхтар, телефон та інше; колегія суддів вважає ці докази несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема з висновком молекулярно-генетичної експертизи № 95 від 17.02.2015 року про те, що в результаті проведеного дослідження на поверхнях чотирьох патронів з маркуванням 17 90 (об`єкт №3), каменя, залізничного гальмівного башмака №004 (об`єкт №4), запала до гранати УЗРГМ - 2, 131-86-583 (об`єкт №5), 2-х корпусів гранат РГД-5 (об`єкт №6), корпуса гранати РГД- 5 жовтого кольору з номером А 192-78т (об`єкт №7), 3-х тротилових шашок з маркуванням «Міохі» (об`єкти №№ 8,9,10) та на поверхні 2-х запалів УДЗ (об`єкт №11) встановлені наявність клітин з ядрами. Встановлені генетичні ознаки зразка букальних клітин ОСОБА_34 (об`єкт №1), зразка букальних клітин ОСОБА_7 (об`єкт №2) та генетичні ознаки клітин з ядрами на поверхні чотирьох патронів з маркуванням 17 90 (об`єкт №3), які є змішаними, тобто походять більш ніж від однієї особи, серед яких є особа (особи) чоловічої гeнeтичної статі, свідчать про те, що саме обвинувачена ОСОБА_7 вчинила закінчений замах на диверсію, за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 15 ст. 113 КК України.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними також доводи захисника і про те, що :
- пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 констатують лише їх суб`єктивну оцінку обстановки на місці та їх припущення, вони жодного пояснення про вчинення того чи іншого кримінального правопорушення ким-небудь не давали;

- відносно його підзахисної під час досудового розслідування та судового розгляду не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували вину в пред`явленому їй обвинуваченні, і оцінка яких була б позбавлена обґрунтованих сумнівів щодо доведеності участі обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення;

- за весь час судового розгляду не було встановлено, що його підзахисна усвідомлювала протизаконність своїх дій; жодним належним, припустимим чи будь-яким доказом не встановлено, що ОСОБА_7 мала намір вчинити диверсію. Відтак, у суду першої інстанції не було жодних правових обставин погоджуватись зі стороною обвинувачення стосовно наявності умислу, а відтак, відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_7 злочину;

- аналізуючи докази, досліджені судом першої інстанції на вимогу державного обвинувачення в обґрунтування версії органу досудового розслідування про доведеність винуватості ОСОБА_7 , зокрема пояснення свідків, на які посилається суд першої інстанції, вважає, що обвинувачення ґрунтується на припущеннях;

всупереч норм КПК України суд першої інстанції в своєму вироку вказав на те, що ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_14 намагалися вчинити диверсію, проте, без будь-якого обґрунтування та доводів відкинув те, що вказані особи до затримання були знайомі між собою лише 8 годин; не доведено, що злочин скоювала ОСОБА_7 , у якої навіть мотиву не було, хоча, суб`єктивна сторона вказаного злочину обов`язково характеризується мотивом;

- за весь час досудового розслідування, судового розгляду не було встановлено жодних даних про вороже ставлення ОСОБА_7 до України. Суб`єктивна сторона диверсії характеризується прямим умислом і спеціальною метою; спеціальної мети судом першої інстанції не було встановлено.

Між тим доводи захисника про порушення судом першої інстанції ч. 12 ст. 290 КПК України, є обґрунтованими, з огляду на наступне.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).

Як зазначено у ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 86 КПК визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

А згідно з ч. 12 ст. 290 КПК, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду України (надалі - ВСУ) та Великою Палатою Верховного Суду (надалі - ВП ВС) були сформульовані висновки щодо застосування норм права, передбачених ст. 290 КПК.

Зокрема, у пункті 13 постанови ВСУ від 16 березня 2017 року у провадженні № 5-364кс16 зазначено, що "невідкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку статті 290 КПК після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як докази".

А за висновком ВП ВС, викладеному у пункті 63 постанови від 16 січня 2019 року у провадженні № 13-37кс18: "за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази".

Обґрунтовуючи свої рішення, ВСУ в постановах від 12 жовтня 2017 року в провадженні № 5-237кс17 та від 16 березня 2017 року в провадженні № 5-364кс16, використав телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення правових норм, закріплених у ст. 290 КПК, та визначив мету приписів вказаних у цих нормах, що полягає у забезпеченні: 1) відкриття матеріалів іншій стороні до їх безпосереднього дослідження у суді; 2) можливості перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів НСРД як доказів шляхом дослідження судом першої інстанції процесуальних документів, які стали правовою підставою для їх проведення; 3) недопустимості оперування судом доказами, допустимість яких є імовірною; 4) права обвинуваченого на захист, а саме - надання обвинуваченому достатніх можливостей і часу для спростування доказів, які містяться у протоколах НСРД; 5) справедливості судового розгляду в цілому.

Застосовуючи такий же спосіб тлумачення, ВП ВС у постанові від 16 січня 2019 року у провадженні № 13-37кс18 вказала, що встановлена законодавцем у ст. 290 КПК процедура забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду (пункт 54).

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 20 КПК обов`язок сторони обвинувачення щодо відкриття всіх матеріалів, які є в її розпорядженні, створює необхідні умови для реалізації стороною захисту її права на справедливий суд та права обвинуваченого на захист.

А тому, виходячи із цільової спрямованості положень ч. 12 ст. 290 КПК, визначеної у згаданих вище постановах ВСУ від 12 жовтня 2017 року та від 16 березня 2017 року, а також висновку ВП ВС щодо можливості відкриття на стадіях судового розгляду процесуальних документів, які стали правовою підставою проведення НСРД і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що відомості, які містяться у відкритих таким чином процесуальних документах, котрі стали правовою підставою проведення НСРД (постанові прокурора та ухвалі суду), як і у самих протоколах за результатами цих дій, можуть бути визнані допустимими доказами лише під час нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Такий порядок створюватиме належні умови для реалізації права обвинуваченого на захист, положень засад рівності сторін, презумпції невинуватості та забезпечуватиме у цій частині справедливість судового розгляду та виконання завдань кримінального провадження.

У кримінальному провадженні вище зазначених вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не дотримано та не враховано правові висновки щодо застосування норм права, передбачених ст. 290 КПК.

Так, зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що суд обґрунтував висновок про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчинені закінченого замаху на диверсію, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 15 ст. 113 КК України, та поклав в основу обвинувачення серед інших доказів відомості, що містились у протоколах за результатами проведення НСРД, а саме:

- протокол про результати проведення негласної слідчої дії контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 07.02.2015 року із залученням на умовах конфіденційного співробітництва ОСОБА_36 та із застосуванням фотозйомки;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 22.01.2015 року, у якому зафіксовано телефонні розмови між бойовиком з позивними « ОСОБА_29 » та ОСОБА_27 у період з 08.01.2015 року до 13.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 22.01.2015 року, у якому було зафіксовано зміст телефонної розмови між бойовиком « ОСОБА_28 » та ОСОБА_27 13.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 09.02.2015 року зафіксована телефонна розмова між бойовиком із позивним « ОСОБА_29 » та бойовиком із позивним « ОСОБА_32 » з 26.01.2015 року до 30.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 09.02.2015 року, згідно якого зафіксовані телефонні розмови між бойовиком із позивним « ОСОБА_28 » та ОСОБА_27 26.01.2015 року, а також телефонні розмови між бойовиком із позивним « ОСОБА_29 » та ОСОБА_27 з 26.01.2015 року до 30.01.2015 року, а також телефонні розмови між ОСОБА_37 та ОСОБА_27 із 03.02.2015 року до 05.02.2015 року;
- протокол про результати проведення негласної слідчої дії візуального спостереження за особою із використанням відеозапису та фотографування від 18.03.2015 року.
Даючи оцінку зазначеним вище доказам з точки зору їх допустимості, суд першої інстанції у вироку зазначив, що вважати протоколи за результатами проведення НСРД недопустимими доказами будь-яких підстав немає.

Однак, цей висновок суду є необґрунтований, оскільки не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на момент відкриття слідчим матеріалів досудового розслідування ухвали слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області, які стали процесуальною підставою проведення НСРД, стороні захисту не надавались.

У судовому засіданні місцевого суду від 28 квітня 2017 року, про що свідчить аудіозапис та журнал судового засідання за цей день, під час судових дебатів захисник заявив про недопустимість цих доказів, пославшись на те, що в порядку ст. 290 КПК стороні захисту не відкривались процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали слідчого судді).

Проте суд, визнаючи обвинувачену ОСОБА_7 винуватою у вчинені закінченого замаху на диверсію, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 15 ст. 113 КК України, не звернув уваги на обґрунтовані сумніви сторони захисту у допустимості відомостей, що містились у протоколах за результатами проведення НСРД, як доказів та всупереч вимогам ст. 94 КПК не дав оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів, керуючись вимогами ст. ст. 86, 87 КПК України, вважає недопустимими доказами дані протоколів за результатами проведення НСРД та вважає необхідним виключити із вироку посилання на ці протоколи, як на доказ винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 , зокрема:

- протокол про результати проведення негласної слідчої дії контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 07.02.2015 року із залученням на умовах конфіденційного співробітництва ОСОБА_36 та із застосуванням фотозйомки;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 22.01.2015 року, у якому зафіксовано телефонні розмови між бойовиком з позивними « ОСОБА_29 » та ОСОБА_27 у період з 08.01.2015 року до 13.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 22.01.2015 року, у якому було зафіксовано зміст телефонної розмови між бойовиком « ОСОБА_28 » та ОСОБА_27 13.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 09.02.2015 року зафіксована телефонна розмова між бойовиком із позивним « ОСОБА_29 » та бойовиком із позивним « ОСОБА_32 » з 26.01.2015 року до 30.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 09.02.2015 року, згідно якого зафіксовані телефонні розмови між бойовиком із позивним « ОСОБА_28 » та ОСОБА_27 26.01.2015 року, а також телефонні розмови між бойовиком із позивним « ОСОБА_29 » та ОСОБА_27 з 26.01.2015 року до 30.01.2015 року, а також телефонні розмови між ОСОБА_37 та ОСОБА_27 із 03.02.2015 року до 05.02.2015 року;
- протокол про результати проведення негласної слідчої дії візуального спостереження за особою із використанням відеозапису та фотографування від 18.03.2015 року.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що виключення цих доказів, ні яким чином не впливає на доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 , оскільки її вина підтверджується іншими доказами по справі і не впливає на законність та обґрунтованість судового рішення.
Таким чином, всі доводи апелянта про недоведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 , у вчинені кримінального правопорушення, є необґрунтованими, а дії останньої правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 15 ст. 113 КК України.
Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2017 року відносно ОСОБА_38 , змінити.
Виключити із вироку посилання суду, як на доказ вини обвинуваченої ОСОБА_7 :
- протокол про результати проведення негласної слідчої дії контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 07.02.2015 року із залученням на умовах конфіденційного співробітництва ОСОБА_36 та із застосуванням фотозйомки;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 22.01.2015 року, у якому зафіксовано телефонні розмови між бойовиком з позивними « ОСОБА_29 » та ОСОБА_27 у період з 08.01.2015 року до 13.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 22.01.2015 року, у якому було зафіксовано зміст телефонної розмови між бойовиком « ОСОБА_28 » та ОСОБА_27 13.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 09.02.2015 року зафіксована телефонна розмова між бойовиком із позивним « ОСОБА_29 » та бойовиком із позивним « ОСОБА_32 » з 26.01.2015 року до 30.01.2015 року;
- протокол про результати здійснення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 09.02.2015 року, згідно якого зафіксовані телефонні розмови між бойовиком із позивним « ОСОБА_28 » та ОСОБА_27 26.01.2015 року, а також телефонні розмови між бойовиком із позивним « ОСОБА_29 » та ОСОБА_27 з 26.01.2015 року до 30.01.2015 року, а також телефонні розмови між ОСОБА_37 та ОСОБА_27 із 03.02.2015 року до 05.02.2015 року;
- протокол про результати проведення негласної слідчої дії візуального спостереження за особою із використанням відеозапису та фотографування від 18.03.2015 року.
В решті вирок залишити без зміни.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: