Житомирський апеляційний суд
Категорія ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі суддів:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальне провадження № 0004569 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 21.06.2019 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, непрацюючого, одруженого, який має на утриманні одну малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_10

В С Т А Н О В И В:
в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок Богунського районного суду м. Житомира від 21.06.2019 року, яким його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, пом`якшити йому покарання, застосувавши ст.75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

Не оспорюючи фактичних обставин провадження та доведеності вини у вчиненні кримінального правопорушення, вважає, що суд 1-ї інстанції не в повній мірі врахував пом`якшуючі обставини, безпідставно не застосував положення ст.75 КК України та помилково прийшов до висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Зазначає, що суд, при призначенні покарання, не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: думку потерпілого ОСОБА_10 , який не наполягав на суворому покаранні, не звернув уваги на тяжкий матеріальний стан та стан його здоров`я, оскільки у нього зафіксовані гепатит А, остеосинтез правої ключиці, хронічний пієлонефрит в стадії ремісії, дифузний зоб, згинно-розгинна контрактура двох пальців правої кисті, необхідне оперативне втручання з приводу видалення металевої конструкції з правої ключиці.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить вирок Богунського районного суду м. Житомира від 21.06.2019 стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 8 років.

Вважає вказаний вирок незаконним, оскільки судом 1-ї інстанції було помилково змінено правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України.

Стверджує, що в основу висновку щодо зміни кваліфікації суд поклав покази обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно того, що він не мав умислу на вбивство потерпілого.

Не погоджуючись з висновками суду про відсутність у ОСОБА_6 прямого умислу на вбивство ОСОБА_10 , вважає, що про наявність такого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння обвинуваченого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть ОСОБА_10 .

Характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, явна неспіврозмірність фізичної сили ОСОБА_10 та сили удару ОСОБА_6 сокирою по голові потерпілого, локалізація ушкоджень (життєво важливий орган голова), виявлених при дослідженні тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , свідчить про те, що ОСОБА_6 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого.

Вважає помилковими висновки суду про те, що обвинувачений, завдавши один удар тупою частиною сокири - обухом, не бажав смерті ОСОБА_10 та в подальшому сприяв в наданні медичної допомоги потерпілому.

Вказує, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України є невірною, а покарання не є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно вироку Богунського районного суду м. Житомира від 21 червня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання обраховано з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01.11.2018 до набрання вироком законної сили.

Задоволено цивільний позов прокурора. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Департаменту фінансів Житомирської обласної державної адміністрації 1001грн. 66коп., на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 в КУ «Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради.

Речові докази: повернуто власникам, скасовано на них арешт, а саме: ОСОБА_6 - светр чорного кольору, штани спортивні з білими лампасами; ОСОБА_10 - брюки джинсові темно-синього кольору та куртку чорного кольору (у разі відмови в отриманні знищити); сокиру - знищено.

За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 01.10.2018 року приблизно о 20 годині ОСОБА_6 за місцем свого проживання, у дворі будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту, діючи з прямим умислом, спрямованого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, умисно завдав тупою частиною сокири знайомому ОСОБА_11 один удар в область голови зліва. Внаслідок чого заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, а саме: відкриту проникаючу черепно-мозкову травму у вигляді підшкірної гематоми та забою м`яких тканин, рубленої рани лівої тім`яної ділянки, дном якої є вдавлений багатоуламковий перелом лівої скронево-лобно-тімяної ділянки; геморагічного забою головного мозку з формуванням внутрішньо-мозкової гематоми лівої лобно-скроневої ділянки, що призвело до зміщення серединних структур головного мозку й оперативного втручання.

Своїми умисними діями, які виразились в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, яка заперечила щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого, підтримала апеляційну скаргу прокурора, потерпілого ОСОБА_10 , який просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 370 КПК України передбачено, що вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд проведено з дотриманням норм кримінального процесуального закону. Суд дав оцінку усім зібраним у справі доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності та вірно прийшов до висновку щодо винуватості ОСОБА_6 в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, тобто вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи прокурора щодо невірної кваліфікації судом 1-ї інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України та наявності підстав для кваліфікації його дій як закінчений замах на умисне вбивство, з огляду на наступне.

Замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі й замаху. Таким чином, наслідки які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.2 ст.24 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Розмежовуючи поняття «замах на вбивство» та «умисне заподіяння тілесного ушкодження», необхідно з`ясувати зміст і спрямованість умислу винуватого. Для цього необхідно враховувати сукупність усіх обставин вчиненого діяння, і врахуванню підлягає не лише поведінка винуватого до, під час та після скоєння злочину, його взаємини з потерпілим, що передувати події, кількість, характер і локалізація поранень, заподіяних потерпілому, а й спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій.

Вирішуючи питання щодо правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази та проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, правильно встановив обставини кримінального провадження, врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 з потерпілим ОСОБА_10 знайомі приблизно 10 років, ніколи конфліктів між собою не мали, жили по сусідству, обвинувачений допомагав потерпілому по господарству, будь-яких погроз застосування насильства щодо нього ніколи не висловлював. Словесний конфлікт між ними виник раптово, був короткочасним. З показів обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що він спонтанно взяв перше, що попало до рук, думав, що палиця, наніс один удар тупою частиною сокири по голові потерпілого. Після чого забіг до будинку та сказав своїй сестрі викликати швидку. Пояснив, що не мав наміру наносити удар потерпілому по голові, вийшло автоматично, смерті не бажав. Допомагав завести потерпілого до карети швидкої та при зустрічі просив у нього вибачення. З показань потерпілого ОСОБА_10 також вбачається, що обвинувачений не бажав йому смерті. Свідок ОСОБА_12 (дружина потерпілого) підтвердила, що між обвинуваченим та потерпілим завжди були нормальні відносини, ніколи не сварилися. Пояснила, що ОСОБА_6 зізнався, що вдарив її чоловіка сокирою по голові, вибачився перед нею, телефонував та цікавився про стан здоров`я потерпілого, коли той перебував у реанімації.

В судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше йому не погрожував, один одному допомагали, неприязних відносин між ними не було.

На переконання апеляційного суду, вищенаведені факти свідчать про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 .

Окрім того, за обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення, обвинуваченому ОСОБА_6 при наявності умислу на заподіяння смерті потерпілому, ніщо не перешкоджало довести умисел до кінця. Адже конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник раптово, в цей час у дворі будинку нікого не було, тобто ОСОБА_6 припинив злочинні дії з власної ініціативи і після нанесення тілесних ушкоджень сприяв у наданні потерпілому медичної допомоги.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, належним чином вмотивувавши своє рішення , з чим погоджується і апеляційний суд.

Разом з тим, колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неврахування судом при призначенні покарання усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого.
Згідно ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд дотримався загальних засад, передбачених ст.ст.50, 65 КК України.
Так, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином. При призначенні покарання судом також враховано особу винного, який за місцем свого проживання характеризується позитивно, має хронічні захворювання, на його утриманні перебуває одна малолітня дитина, підтримує матір, яка має другу групу інвалідності.
Як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо призначеного покарання, обвинувачений в апеляційній скарзі не навів. Врахувавши всі зазначені у їх сукупності обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.1 ст. 121 КК України, мотивувавши таке рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст.412 КПК України, які би тягнули за собою безумовне скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не допущено.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 412 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 21 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: