ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/9988/16-к Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/631/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
адвоката: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0002011 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями, адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09 серпня 2018 року, відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 26.12.2005 року Дніпровським районним судом м. Херсона за ч.1,3 ст. 185 КК України;
- 25.01.2010 року Дніпровським районним судом м. Херсона за ч.3 ст. 185 КК України;
- 24.04.2013 року Дніпровським районним судом м. Херсона за ч.1 ст. 121 КК України,
обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 09 серпня 2018 року ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років 9 місяців позбавлення волі з поміщенням для відбування покарання до кримінально виконавчої установи закритого типу.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховано з моменту затримання, а саме з 10.08.2016р.
На підставі ч.ч.1, 5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10.08.2016 року по 21.06.2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто ще додатково відбутого покарання 315 днів.
Продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більш чим до 07.10.2018 року (включно) крім випадку його продовження у встановленому законом порядку.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05 жовтня 2018 року строк дії тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до вступу вироку від 09 серпня 2018 року в законну силу.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05 жовтня 2018 року у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 10.08.2016 року до набрання вироком від 09.082018 року законної сили.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 5793,55грн. у відшкодування майнової шкоди.
Вирішення питання щодо речових доказів та судових витрат.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що повторно, 25.05.2016 року близько 16.40 годин, знаходячись на вулиці 13й Східній біля будинку №18 у м. Херсоні, умисно, з корисливого мотиву , відкрито, із застосуванням до потерпілої ОСОБА_9 , фізичного насильства, що не є небезпечним для її життя чи здоров`я, вхопив останню руками за шию та штовхнувши її на землю, наніс два удари ногою по обличчю останньої, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу в м`які тканини обличчя, слизову верхньої губи, крововиливи обличчя, шиї, правої ключиці, лівої верхньої кінцівки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, після чого відкрито заволодів, зірвавши з потерпілої, належним їй майно, а саме: золотим кулоном у вигляді «скорпіона», вагою 2,5 грами, проба 585, вартістю 1432,63грн., золотою сережкою круглої форми з малюнком у вигляді «ромбів», вагою 2,5 грами, проба 585, вартістю 1432,63грн., та золотим браслетом довжиною 17,5 см., вагою 5,1 грам, проба 585, вартістю 2928,29грн., після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном за власним розсудом, в результаті чого заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 5793,55грн.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати та направити кримінальне провадження до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суду. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 419 КПК України, змінити міру запобіжного заходу на непов`язану із триманням під вартою.
Вказує, що в основу вироку судом покладено недопустимі докази .
В матеріалах провадження відсутня інформація про проведення за місцем його проживання огляду, обшуку, а замість цього суду було достатньо добровільно виданих без понятих речових доказів- спортивної куртки та червоних шортів.
Апелянт зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що обшук житла за його місцем проживання та вилучення речей відбувалися без попереднього дозволу суду та з порушенням визначеної законом процедури. Ставить під сумнів факт добровільної передачі вилучених речей свідком ОСОБА_10 , а також зауважує на проведенні слідчої дії без понятих.
На думку обвинуваченого, суд першої інстанції, ігноруючи клопотання сторони захисту, щодо проведення експертизи у зв`язку із необхідністю встановлення та впізнання особи на відеозапису від 25.05.2016 року, зафіксував у вироку, що за результатами перегляду зазначеного відеозапису з місця події, у суду не виникає сумнівів, що на ньому відображений обвинувачений, однак факту нападу на відеозапису не видно.
Додає, що судом залишено поза увагою рішення ВТЕК, відповідно до якого, ОСОБА_7 є інвалідом 3 групи у зв`язку із невиліковною хворобою «розсіяний склероз», що на думку апелянта, означає порушення координації рухів, часткову відсутність чутливості нижніх кінцівок та цілком неможливе швидке пересування.
Обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції всупереч положенням ст. 411 КПК України не зазначив чому залишив поза увагою рішення комісії ВТЕК та прийняв до уваги особисту думку лікарів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Звертає увагу, що суд першої інстанції на протязі 8 місяців не задовольняв клопотання адвоката щодо необхідності надання йому можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, для здійснення захисту в повному обсязі.
Зазначає, на необхідності виправлення допущеної помилки судом першої інстанції щодо зарахування у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення у розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме з 10.06.2016 року по день набрання вироком законної сили.
Також просить врахувати ряд пом`якшуючих обставин, зокрема те, що він є інвалідом III групи, наявність невиліковних захворювань та знизити строк покарання, обмежившись відбутим.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок скасувати. Виправдати ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині за ч.2 ст. 186 КК України у зв`язку з недоведеністю його участі в скоєнні цього злочину. Закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 . Якщо суд прийде до висновку у винуватості ОСОБА_7 та засудження його до позбавлення волі необхідно зарахувати у строк покарання, знаходження в умовах слідчого ізолятора до вступу вироку у законну силу із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Адвокат зазначає, що вирок суду є таким, що не відповідає діючому законодавству України у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Захисник ставить під сумнів покази потерпілої ОСОБА_9 , а також результати проведеної слідчої дії впізнання нею за фотознімком обвинуваченого та речей, котрі були одягнені на особі, що скоїла злочин.
Вказує, що у відповідності до відеозапису, події тривали на протязі однієї хвилини, а тому на думку адвоката, з урахуванням стану потерпілої, остання не мала можливості запам`ятати всі особливості зовнішнього вигляду злочинця та його одягу.
Звертає увагу, що одяг, який впізнала потерпіла, як той, що був одягнутий на особу, яка здійснила напад, був одягнутий обвинуваченим у судовому засіданні, однак одяг не підходив ОСОБА_7 за розміром.
Адвокат посилається на те, що вилучення речей, яке мало місце 26.05.2016 року було здійснено працівниками поліції без складання процесуальних документів, та всупереч встановленій процедурі, що на переконання апелянта робить їх недопустимими доказами.
Вказує, що свідок ОСОБА_10 під моральним і фізичним тиском зі сторони уповноваженої службової особи, написала заяву про видачу речей від 26.05.2016 року.
Стверджує, що факт добровільної видачі речей не має бути визнаним допустимим доказом, а також послідуючі слідчі дії, що проводилися з їх участю, в тому числі впізнання.
Адвокат посилається на покази лікарів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які зазначили, що на підставі медичних документів та з урахуванням фізичного стану, обвинувачений не може пересуватися так швидко, як особа відображена на відеозапису в момент нападу на потерпілу.
Захисник посилається на пояснення обвинуваченого, який заперечував свою причетність до інкримінованого злочину, так як, в цей час він перебував на роботі по ремонту магазину, що підтверджується свідченням ОСОБА_13 .
Апелянт також переконаний у необхідності зарахування обвинуваченому у строк відбутого покарання, строк попереднього ув`язнення у розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до набрання вироком законної сили.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати з підстав допущенних істотних порушень кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Постановити новий вирок, у мотивувальній частині якого зазначити рецидив злочинів, як обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , а в резолютивній частині вказати на застосування положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII, зарахувавши весь період тримання ОСОБА_7 під вартою, а саме з 10.08.2016 по день набрання вироком законної сили, у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У частині вирішення питання про цивільний позов потерпілої з уточненнями на загальну суму 20000 грн., направити відповідні матеріали на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому умисний злочин, маючи не зняту та непогашену судимість за вироком Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 квітня 2013 року за ч.1 ст. 121 КК України, відповідно до якого обвинуваченому було призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі та звільнено останнього 01.02.2016 року.
Зазначає, що за правилами ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст. 121 КК України є тяжким, та у відповідності до п.8 ст. 89 КК України, строк погашення судимості за який встановлено 6 років.
На підставі викладеного стверджує, що суд невірно прийшов до висновку про відсутність обставин обставин, які б обтяжували призначене покарання ОСОБА_7 , тим самим, на думку прокурора, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Вказує, що під час досудового розслідування потерпілою ОСОБА_9 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, на суму 5793,55 грн. На стадії судового розгляду, від потерпілої надійшла уточнена позовна заява про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на суму 20000 грн., яка була прийнята судом та долучена до матеріалів справи.
Однак суд, на думку апелянта, при ухваленні вироку у порушення вимог ст. 127,129,368,374 КПК України вирішив питання лише по цивільному позову, пред`явленому потерпілою першочергово.
У зв`язку з чим, прокурор приходить до висновку про допущення судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та призвели до порушення прав потерпілої на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Прокурор зазначає, що з урахуванням положень постанови Великої Палати Верховного суду від 29 серпня 2018 року, а також того, що інкримінований ОСОБА_7 злочин вчинено ним 25.05.2016 року, при призначенні обвинуваченому покарання, необхідно зарахувати весь період тримання під вартою, а саме з 10.08.2016 року по день набрання вироком законної сили, зарахувавши у строку покарання у розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного перегляду.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 лише частково підтримав свою апеляційну скаргу. Вказав, що доводи апеляційної скарги про незаконність вироку в частині визнання його винуватим та необхідності направлення провадження на новий судовий розгляд він не підтримує, а просить лише правильно застосувати до нього положення ч.5 ст. 72 КК України та звільнити його з-під варти, з апеляційною скаргою прокурор погодився частково.
Адвокат ОСОБА_8 відмовився від поданої ним апеляційної скарги в частині наявності підстав для виправдання ОСОБА_7 , підтримав апеляційні вимоги лише в частині порядку зарахування строку попереднього ув`язнення.
Прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу та не заперечив проти задоволення вимог сторони захисту щодо зарахування строку попереднього ув`язнення.
Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялася про дату, час та місце апеляційного розгляду, шляхом вручення судової повістки члену родини, заяв чи клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не подавала.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Мотиви Суду.
Як видно із вироку, в основу висновку про винуватість ОСОБА_7 суд обґрунтовано поклав показання потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні зі впевненістю, прямо вказала на ОСОБА_7 , як на особу, яка із застосуванням насильства зірвала з неї золоті прикраси. Потерпіла послідовно в ході досудового розслідування, а саме під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ( Т 2 а.п. 162-164) та безпосередньо в судовому засіданні, послідовно вказувала на характерні риси та прикмети за якими впізнала обвинуваченого, як особу, яка вчинила напад на неї.
Колегія суддів не вбачає ставити під сумнів показання потерпілої, які є послідовими та узгодженими.
Посилання захисника про те, що потерпіла не могла запам`ятати особу, яка на неї напала, оскільки напад тривав менше хвилини, носить характер припущення та спростовується показаннями самої потерпілої.
З показань свідка ОСОБА_14 і ОСОБА_15 судом встановлено, що дії та поведінка нападника, що передувала нападу на потерпілу зафіксовані на відеозаписі, які свідки добровільно видали працівникам поліції.
Під час судового засідання, судом було досліджено відеозапис за наслідком дослідження якого суд дійшов висновку, що зображений на ньому нападник за зовнішніми признаками є саме ОСОБА_7 , а не будь-хто схожий на нього.
Твердження апелянтів про те, що суд мав обов`язково призначити експертизу по встановленню та впізнанню особи, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах ст. 242 КПК України, а досліджений судом відеозапис отримав належну оцінку суду у сукупності із іншими доказами з якими, повністю узгоджується.
Належну оцінку суду отримали доводи обвинуваченого та його захисника щодо неможливості вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину через стан його здоров`я. Суд першої інстанції дослідивши надані стороною захисту медичні документи та залучивши спеціалістів-лікарів, вірно відкинув такі доводи обвинуваченого щодо непричетності, оскільки сам по собі факт встановлення обвинуваченому певного діагнозу беззаперечно не доводить того, що на момент вчинення злочину обвинувачений перебував у тяжкому хворобливому стані, який унеможливлював його пересування, як він про те вказує.
Допитана в судовому засіданні 28.09.2016 року свідок ОСОБА_10 послідовно, добровільно підтвердила, що повернувшись додому, вона побачила працівників поліції, які її чекали, зайшла з ними до приміщення будинку, на їх питання підтвердила наявність у ОСОБА_7 червоних бріджів та сірої кофти та добровільно видала працівникам поліції ці речі. А отже суд обґрунтовано поклав в основу вироку заяву про добровільну видачу речей ( Т 2 а.п. 171).
Вбачається, що в ході судового розгляду, а саме 11.10.2017 року свідок кардинально змінила свої показання, посилаючись на тиск зі сторони працівників правоохоронного органу та вилучення цих речей без понятих, суд критично віднісся до змінених показань свідка, враховуючи, що на той час вона була дружиною обвинуваченого та розцінив їх, як намагання допомогти обвинуваченому уникнути кримінальної відповідальності.
Обґрунтовану критичну оцінку суду отримали показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , оскільки вони суперечать покладеним в основу вироку суду доказам і первісним показанням ОСОБА_10 .
Наведених висновків суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг сторони захисту не спростовують. Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції зробив на підставі належної оцінки доказів з точки зору достатності та допустимості.
Враховуючи викладене, а також, позицію сторони захисту в суді апеляційної інстанції з якої вбачається, що обвинувачений та його захисник уже не заперечують висновок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає для скасування вироку, як про те в поданих апеляційних скаргах просили апелянти.
Аналізуючи доводи прокурора про необхідність скасування вироку та ухвалення нового вироку, колегія суддів враховує, що наводячи в апеляційній скарзі доводи про неправильне застосування судом Закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, прокурор при цьому, жодним чином не зазначає як відсутність у вироку вказівки на рецидив злочину вплинуло на законність вироку в цілому і зокрема в частині призначеного покарання.
Як видно із вироку при призначенні покарання, суд хоча прямо не вказав на рецидив злочину, як на обставину, що обтяжує покарання, однак фактично врахував те, що ОСОБА_7 був неодноразово засуджений, що у сукупності з іншими даними про особу обвинуваченого та тяжкістю злочину дало суду підстави для призначення покарання майже у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст. 186 КК України.
Крім того, в обвинувальному акті було зазначено про відсутність обставин, що обтяжують призначене покарання ОСОБА_7 .
Враховуючи, що прокурором не доведено, що відсутність формальної вказівки на рецидив злочину вплинуло на законність вироку, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги прокурора в частині скасування вироку та ухвалення нового вироку.
Доводи апелянтів в частині неправильного застосування судом положень ч.5 ст. 72 КК України заслуговують на увагу.
Вбачається, що злочин обвинуваченим було вчинено 25.05.2016 року.
Як видно із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було затримано 10.08.2016 року, щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у цьому провадженні, і по день апеляційного розгляду він утримується під вартою.
Зі змісту правової позиції Великої Палати Верховного Суду, визначеної у постанові від 29 серпня 2018 року у справі слідує, що при вирішенні питання про те, якою редакцією ч.5 ст. 72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено у ч.2 і 3 ст. 4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність, а не правила дії у часі кримінального процесуального закону.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII в силу як прямої , так і зворотної дії кримінального закону в часі.

У відповідності до положень ч 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII( що діяла на час вчинення злочину 25.05.2016 року ) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.
Враховуючи викладене, вирок суду першої інстанції підлягає зміні із зарахуванням у строк покарання ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення з 10.08.2016 року по 25.07.2019 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року.
ОСОБА_7 підлягає звільненню з-під варти із залу суду, як такий, що відбув призначене йому покарання за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 09 серпня 2018 року.
Колегія суддів не приймає до уваги ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 05 жовтня 2018 року, якою суд з посиланням на ст. 537, 539 КПК України, тобто у порядку виконання вироку, який ще на той час не набрав законної сили, фактично змінив резолютивну частину вироку, що оскаржується, що є неприпустимим.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 подала цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в якому просила стягнути з ОСОБА_7 суму коштів у розмірі 5793,55 грн. (Т 2 а.п. 8).
В судовому засіданні від 28.09.2016 року, потерпіла ОСОБА_9 подала уточнену позовну заяву, в якій заявила вимогу про збільшення матеріальної щкоди до 10000 грн. та про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. ( Т2 а.п. 32-33).
В подальшому потерпіла подала заяву в якій просила розгляд даного кримінального провадження здійснювати без її участі, при винесенні вироку в повному обсязі задовольнити її позовні вимоги з урахуванням поданих нею доповнень ( Т2 а.п. 139).
Як видно зі змісту вироку, суд дійшовши висновку про те, що цивільний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, стягнув на користь потерпілої лише 5793,55 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
При цьому, не вирішив позов в іншій частині, на чому вірно наголошує прокурор та не навів мотивів такого свого рішення, а тому вирок суду в частині вирішення цивільного позову не можна визнати законним та обґрунтованим через істотне порушення вимог КПК України.
Враховуючи, що в апеляційній скарзі прокурором не заявлено вимог щодо ухвалення судом апеляційної інстанції в цій частині свого рішення, вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню з призначення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 до нового судового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи викладене, апеляційні скарги всіх апелянтів підлягають задоволенню частково.
Керуючись ст. 404, 405, 408, 409, 419, 376 ч 2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями, адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора задовольнити частково.
Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09 серпня 2018 року, відносно ОСОБА_7 змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
Зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 10.08.2016 року по 25.07.2019 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до ч 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року.
Звільнити ОСОБА_7 з під варти із залу суду як такого , що відбув призначене йому покарання за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 09 серпня 2018 року.
Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09 серпня 2018 року, відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 скасувати. Цивільний позов ОСОБА_9 призначити до нового розгляду в суді першої інстанції.
В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців, а обвинуваченим у той же строк з дня отримання копії ухвали, може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.
Судді: ( три підписи)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

копія вірна,
суддя ОСОБА_2