Справа № 204/5294/19
Провадження № 1-в/204/1018/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши в закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Чернівецьким апеляційним судом заяву захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про здійснення перевірки правомірності застосування до особи примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, про припинення примусових заходів медичного характеру, про звільнення особи, яку свавільно позбавлено свободи та відносно якої існує реальний ризик для втрати життя,
за участю: прокурора ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , особи, відносно якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_3 , законного представника ОСОБА_4 , перекладача ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Захисник ОСОБА_3 звернувся з даною заявою до суду, в якій зазначив, що ним було здійснено виїзд до Свято-Успенського чоловічого монастиря та відібрано пояснення у громадян, які там перебуваюсь з тих чи інших причин. З цих пояснень захисник робить висновок, що факти, які повідомили йому опитані громадяни, поряд із численними недоліками досудового та судового розслідування кримінального провадження свідчать про те, що обставини справи встановлене не вірно, не об`єктивно, з істотними порушеннями права на захист недієздатної особи ОСОБА_4 , внаслідок чого до нього було незаконно застосовано примусові заходи медичного характеру та свавільно позбавлено свободи. На думку захисника досудове слідство проводилося однобічно та не об`єктивно, з грубим порушенням кримінально-процесуального права, з численними порушеннями статті 6 пункту 1 Конвенції, а Садгірський суд м. Чернівці цих порушень не усунув і постановив явно незаконну та необґрунтовану ухвалу від 24.11.2016 року про застосування до примусових заходів медичного характеру. На даний час вживаються заходи для апеляційного оскарження вказаної вище ухвали. Більш того, опікун ОСОБА_4 стверджує, що стан здоров`я останнього істотно погіршився у порівнянні з останнім провідуванням, що мало місце 25.03.2019 року. Реально склалася ситуація, яка загрожує життю і здоров`ю недієздатного ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що вказана особа перебуває під повним контролем держави, то відповідальність за смерть і втрату життя недієздатного ОСОБА_4 , відповідно до приписів статті 2 Конвенції, нестимуть органи державної влади, які покликані здійснити ефективний контроль за законністю, надто тривалого утримання особи у ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» МОЗ України і постійного, необґрунтованого продовження примусових заходів медичного характеру протягом трьох років. На даний час будь-яка потреба у продовженні примусових заходів медичного характеру відсутня, оскільки відбулися істотні зміни у стані здоров`я ОСОБА_4 . Продовження примусових заходів медичного характеру відносно недієздатного ОСОБА_4 становитиме нелюдське поводження, яке заборонено статтею 3 Конвенції. Надати медичний висновок про погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 не можливо з об`єктивних і незалежних причин, оскільки вказана особа постійно утримується у ДУ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» МОЗ України, яка повинна забезпечити надання медичної допомоги та лікування, а доступ сторонніх та приватних медичних працівників до цього закладу неможливий. На підставі викладеного, захисник просить призначити судово-медичну експертизу ОСОБА_4 . Також захисник просить призначити комплексну комісійну судово-психіатричну експертизу з метою визначення стану здоров`я ОСОБА_4 , прийняти ухвалу про припинення застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 внаслідок змін у його стані здоров`я, у зв`язку з чим відпала потреба в раніше застосовуваних примусових заходах медичного характеру, а також звільнити ОСОБА_4 як особу, яка була позбавлена свободи в порушення вимог статті 5 параграфу 1 Конвенції.
Окрім цього, захисник ОСОБА_3 надав суду доповнення до вказаної вище заяви. В доповненнях захисник наголосив, що згідно ухвали Садгірського суд м. Чернівці від 24.11.2016 року, ОСОБА_4 в судовому засіданні не зміг дати пояснення за станом свого здоров`я. Однак, згідно журналу судового засідання, ОСОБА_4 не приймав участі в судовому засіданні. Законний представник та опікун ОСОБА_4 також повідомила, що недієздатний ОСОБА_4 дійсно не приймав участі в судовому засіданні, яке відбулося 24.11.2016 року, що порушило права ОСОБА_4 на доступ до суду, права на захист, права на рівність і змагальність сторін кримінального провадження. Також захисник зазначив, що з боку держави має місце триваюче порушення статей 3 та 8 Конвенції, оскільки явно незаконне і свавільне позбавлення свободи ОСОБА_4 на протязі трьох років, супроводжувалося примусовим лікуванням, тобто втручанням у фізіологічну цілісність особи та його моральну недоторканість, що здійснювалися проти волі останнього. Державою був обраний медичний психіатричний заклад з найвищою, п`ятою категорією, в чому не було будь-якої практичної необхідності, оскільки ОСОБА_4 не є і ніколи не був агресивною людиною, не є буйним психічно хворим, який несе загрозу для оточуючих людей.
Захисник ОСОБА_3 в судовому засіданні свою заяву підтримав в повному обсязі, зазначив, що на даний час апеляційна скарга на ухвалу Садгірського суд м. Чернівці від 24.11.2016 року ще не подана. Також захисник повідомив, що а ні він, а ні ОСОБА_4 , а ні його опікун не зверталися з заявою про проведення альтернативного або позачергового огляду ОСОБА_4 комісією лікарів-психіатрів. Також захисник наголосив про необхідність враховувати практику ЄСПЛ як джерело права, що передбачено частиною 2 статті 8 КПК України, згідно якої принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. В частині 4 статті 9 КПК України зазначено, що у разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.
Представник лікарні - ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що примусові заходи медичного характеру, відповідно до ст. 92 КК України, передбачають обов`язок лікування з метою запобігання вчинення нових злочинів. Законом не передбачено згоди хворого для застосування примусових заходів медичного характеру. ОСОБА_4 надійшов на лікування вже вдруге. Останній огляд був проведений 25.04.2019 року, згідно якого в клінічній картині захворювання зберігалися маячні ідеї впливу, одержимості, афективні розлади з тривожністю, депресивною симптоматикою. Психічно хворим ОСОБА_4 себе не вважав. Була відсутня критика до свого стану, жаль з приводу скоєного, що свідчило про збереження особливої небезпеки хворого для оточуючих. На підставі цього, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2019 року, ОСОБА_4 було продовжено застосування примусових заходів медичного характеру в закладі з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом. Окрім цього, 24.11.2016 року ОСОБА_4 перебував в лікарні на запобіжному заході. Чи надходили запити суду щодо необхідності перебування ОСОБА_4 в судовому засіданні, їй не відомо, оскільки в той час вона працювала в іншому відділенні.
Особа, відносно якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_4 в судовому засіданні не виявив бажання надати пояснення.
Прокурор в судовому засіданні зазначила, що висновок комісії лікарів-психіатрів відповідає діючому законодавству, має однозначний зміст та обґрунтування. Відповідно до пояснення лікаря в судовому засіданні та висновку комісії лікарів-психіатрів, відсутні підстави для зміни або припинення примусових заходів медичного характеру. Більш того, обставини вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння не є предметом розгляду в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська. Підстави відновлення кримінального провадження передбачені ст. 515 КПК України, та розгляд цього питання не відноситься до компетенції суду за місцем лікування пацієнта. Окрім цього, відповідно до ст. 95 КК України, а ні пацієнт, а ні опікун, а ні захисник не зверталися із заявою про проведення альтеративного огляду ОСОБА_4 . Також цими особами не було надано будь-який інший висновок лікарів-психіатрів, який би викликав сумнів у стані здоров`я ОСОБА_4 . Наявність психічного захворювання у ОСОБА_4 є беззаперечним фактом. Стабільна позитивна динаміка відсутня. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів зберігається особлива небезпека з боку ОСОБА_4 для оточуючих. На переконання прокурора, в задоволенні заяви захисника ОСОБА_3 слід відмовити та роз`яснити, що якщо сторона захисту вважає, що є нововиявлені обставини в кримінальному провадженні, то він має право звернутися за місцем винесення ухвали , тобто до Садгірського суд м. Чернівці.
Вислухавши учасників судового процесу, суд виходить з наступного.
Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівців від 24 листопада 2016 року до ОСОБА_4 застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, яким є ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».
В своїй заяві захисник посилається на положення ст. 206 КПК України, в частині щодо здійснення перевірки правомірності застосування до особи примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Так, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 206 КПК України якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.
Згідно ч. 2 ст. 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є в тому числі й обов`язковість судового рішення. Ухвала Садгірського районного суду м. Чернівців від 24 листопада 2016 року набрала законної сили 26 грудня 2016 року, а тому підлягає безумовному виконанню, що свідчить про правомірне перебування ОСОБА_4 в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
При цьому, обставини вчинення ОСОБА_4 суспільно небезпечного діяння не можуть бути предметом розгляду в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська. Підстави відновлення кримінального провадження передбачені ст. 515 КПК України, однак розгляд вказаного питання не відносяться до компетенції суду за місцем лікування пацієнта.
Питання застосування примусових заходів медичного характеру врегульовані главою 39 КПК України. Частиною 2 статті 506 КПК України (в редакції, яка була чинна на момент застування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру) передбачено, що якщо характер розладу психічної діяльності чи психічного захворювання особи перешкоджає проведенню процесуальних дій за її участю або участі у судовому засіданні, прокурор, суд мають право прийняти рішення про проведення відповідних процесуальних дій без участі такої особи. Частиною 1 статті 512 КПК України (в редакції, яка була чинна на момент застування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру) передбачено, що судовий розгляд здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, законного представника, захисника згідно із загальними правилами цього Кодексу. Участь особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, не є обов`язковою і може мати місце, якщо цьому не перешкоджає характер розладу психічної діяльності чи її психічного захворювання.
Таким чином, відсутність ОСОБА_4 під час розгляду справи в Садгірському районному суді м. Чернівців пов`язана з об`єктивними причинами, що підтвердила лікар в судовому засіданні, та узгоджується з вимогами ст.ст. 506, 512 КПК України, в редакції, що була чинною на момент постановлення ухвали Садгірського районного суду м. Чернівців.
Між тим, суд повторно наголошує, що питання перевірки законності ухвали суду щодо застосування примусових заходів медичного характеру, не відноситься до компетенції Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, а є предметом апеляційного розгляду, передбаченого ст. 516 КПК України та Главою 31 КПК України.
Суд звертає увагу, що сам захисник в своїй заяві та в судовому засіданні повідомляв, що готує апеляційну скаргу на вказану вище ухвалу, однак на теперішній час така скарга ним ще не подана. Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська не наділений правом ставити під сумнів рішення судів, які набрали законної сили, в даному випадку ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівців від 24 листопада 2016 року, та перебирати на себе повноваження суду апеляційної інстанції. Таким чином з боку держави забезпечений захист прав хворого можливістю оскаржити рішення суду першої інстанції в суді вищої інстанції. Можливий перегляд рішень суду, які б набрали законної сили, будь-якими судами, з недотриманням порядку, передбаченого кримінальним процесуальним законодавством призвело б до свавілля, та відсутності правового визначення та руйнування правової системи держави.
Що стосується призначення по справі судово-медичної експертизи, оскільки, на думку захисника, стан здоров`я ОСОБА_4 погіршується та складається ситуація, яка загрожує життю і здоров`ю недієздатного ОСОБА_4 , суд вважає, що таке клопотання захисника є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню. Більш того, в останньому наявному висновку комісії лікарів-психіатрів № 455 від 25 квітня 2019 року, вказано про соматичний стан ОСОБА_4 , а саме: середнього зросту, нормостенічної статури, помірного харчування. Шкіряні покрови, видимі слизові звичайного кольору, чисті. У легенях дихання везикулярне, хрипів немає. Тони серця ясні, ритмічні. Живіт м`який, безболісний. Печінка біля краю реберної дуги. Селезінка не пальпується. Периферичні набряки відсутні. Фізіологічні відправлення не порушені. Знаходиться на «Д»-обліку у хірурга з діагнозом: наслідки ілеофеморального тромбозу. Таким чином, висновок лікарів свідчить про відсутність у ОСОБА_4 ознак будь-яких захворювань, які могли б загрожувати його здоров`ю, а як наслідок, свідчить про відсутність підстав для призначення по справі судово-медичної експертизи. Самі тільки ствердження захисника та опікуна ОСОБА_4 про погіршення стану здоров`я недієздатного ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.
Окрім цього, згідно ст. 29 Закону України «Про психіатричну допомогу» власник закладу з надання психіатричної допомоги, закладу соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, спеціального навчального закладу або уповноважений ним орган зобов`язаний забезпечувати осіб, яким надається психіатрична допомога, психіатричною допомогою гарантованого рівня та іншою необхідною медичною допомогою; своєчасно інформувати відповідно до закону членів сім`ї, інших родичів або законних представників чи інших осіб про стан здоров`я осіб, яким надається психіатрична допомога. Таким чином з боку держави вжито заходів, щодо забезпечення відповідного медичного забезпечення хворих, та уникнення порушення прав останніх на надання медичної допомоги.
Що стосується клопотання захисника про призначення по справі комплексної комісійної судово-психіатричної експертизу з метою визначення стану здоров`я ОСОБА_4 а також про припинення застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 внаслідок змін у його стані здоров`я, у зв`язку з чим відпала потреба в раніше застосовуваних примусових заходах медичного характеру, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 95 КК України, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Частиною 3 ст. 514 КПК України, розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Розгляд питання про зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру може також здійснюватися за письмовою заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними, в тому числі не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів закладу, в якому особі надається психіатрична допомога, або, у разі наявності, висновок обраного особою незалежного лікаря-психіатра.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, має право звернутися до суду із заявою про зміну або припинення застосування примусових заходів медичного характеру не частіше одного разу на 6 місяців та незалежно від того, чи розглядалося це питання судом в зазначений період. Особа, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, має право звернутися до обраного нею незалежного лікаря-психіатра з метою отримання висновку про стан свого психічного здоров`я та про необхідність застосування до неї примусових заходів медичного характеру. У висновку незалежного лікаря-психіатра мають бути зазначені підстави для зміни або припинення застосування примусових заходів медичного характеру. У разі відсутності таких підстав у висновку обґрунтовується необхідність продовження застосування примусових заходів медичного характеру. Адміністрація закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, а також адміністрація кримінально-виконавчої установи, якщо примусові заходи медичного характеру застосовуються до особи за місцем відбування покарання, зобов`язані забезпечити безперешкодну можливість обстеження особи обраним нею незалежним лікарем-психіатром на території закладу з надання психіатричної допомоги або кримінально-виконавчої установи відповідно.
Згідно п. 15 Наказу МОЗ України «Про затвердження Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги», у разі значного поліпшення психічного стану пацієнта лікуючий лікар ініціює позачергове засідання комісії лікарів-психіатрів.
Відповідно до п. 16 цього Наказу, пацієнт самостійно або через свого захисника чи іншого законного представника має право звернутись до лікаря-психіатра, який не є працівником СЗНПД, з метою проведення йому альтернативного психіатричного огляду. У разі такого звернення пацієнта до лікаря-психіатра лікуючий лікар-психіатр протягом однієї доби готує форму первинної облікової документаціїдля надання її лікарю-психіатру, який буде проводити альтернативний психіатричний огляд. Керівництво СЗНПД забезпечує допуск лікаря-психіатра до пацієнта протягом одного робочого дня після пред`явлення обраним лікарем-психіатром документа, що посвідчує особу, документа про вищу медичну освіту та посвідчення про наявність кваліфікаційної категорії (сертифікат лікаря-спеціаліста) лікаря-психіатра (лікаря-психіатра дитячого).
Згідно ч. 2 ст. 95 КК України та ч. 4 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» в редакції від 10.06.2018 року, особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу.
В даному судовому засіданні суд спирається на висновок лікарів-психіатрів від 25 квітня 2019 року, тобто останній за часом проведення, в якому зазначено обґрунтування необхідності продовження примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 . Лікар ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала висновок лікарів-психіатрів, що також свідчить на підтвердження того, що відомості зазначені в цьому висновку відповідають дійсності. При цьому суд звертає увагу, що на підставі цього висновку було постановлено ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2019 року, згідно якої було продовжено застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 в закладі з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом. Вказана ухвала суду набрала законної сили.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, держава в повній мірі забезпечує захист прав хворого в спосіб, передбачений, в даному випадку, Законом України «Про психіатричну допомогу» та Наказом МОЗ України «Про затвердження Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги», згідно яких пацієнт самостійно або через свого захисника чи іншого законного представника має право звернутись до лікаря-психіатра, який не є працівником СЗНПД, з метою проведення йому альтернативного психіатричного огляду.
Особа, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру, її представник або захисник вільні в здійсненні права на захист в спосіб, передбачений законом, та самостійному використанні такого способу захисту на свій розсуд, в порядку, передбаченому КПК України.
При цьому, захисник ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що таким правом не скористалися а ні він, а ні ОСОБА_4 , а ні його опікун, а саме не зверталися з заявою про проведення альтернативного огляду ОСОБА_4 .
Так, суд, відповідно до ст. 514 КПК України, розглядає питання про припинення застосування примусових заходів медичного характеру за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів, або висновку, обраного особою, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру, в якому має бути зазначена підстава для припинення застосування примусового заходу медичного характеру або призначення іншого примусового заходу медичного характеру.
В судовому засіданні захисник не обґрунтував необхідності проведення судово-психіатричної експертизи, а лише зазначив, про необґрунтоване на його думку продовження примусових заходів медичного характеру протягом трьох років, оскільки на даний час будь-яка потреба у продовженні примусових заходів медичного характеру відсутня, так як відбулися істотні зміни у стані здоров`я ОСОБА_4 . Захисником не наведено жодного доказу, який би міг свідчити про покращення фактичного стану здоров`я ОСОБА_4 , та не надано жодного іншого висновку лікарів-психіатрів, який би став підставою для проведення судової психіатричної експертизи. Суду не надано інших висновків експертів, які суперечать один одному.
Суд звертає увагу, що зміна стану здоров`я ОСОБА_4 в подальшому може бути підставою для складання нового висновку та звернення до суду з заявою про зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру.
Суд також критично ставиться до пояснень захисника, відповідно того, що надати медичний висновок про погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 не можливо з об`єктивних і незалежних причин, оскільки вказана особа постійно утримується у ДУ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» МОЗ України, а доступ сторонніх та приватних медичних працівників до цього закладу неможливий.
Суду не було надано доказів, а саме запитів захисника, або відповідей представників лікарні, в яких йдеться про відмову в наданні доступу приватним медичним працівникам. Більш того, як вже було зазначено вище, а ні захисник, а ні ОСОБА_4 , а ні його опікун, не зверталися з заявою про проведення альтернативного огляду, а як вже зазначено вище, хворий і його захисник мають право на проведення позачергового засідання комісії та альтернативного огляду у будь-який час за їх заявою, що в повній мірі забезпечить їх права при отриманні психіатричної допомоги.
З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що взадоволенні заяви захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про здійснення перевірки правомірності застосування до особи примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, про припинення примусових заходів медичного характеру, про звільнення особи, яку свавільно позбавлено свободи та відносно якої існує реальний ризик для втрати життя, необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 94, ст. 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» в редакції від 10.06.2018 року, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про здійснення перевірки правомірності застосування до особи примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, про припинення примусових заходів медичного характеру, про звільнення особи, яку свавільно позбавлено свободи та відносно якої існує реальний ризик для втрати життя, відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1