Справа № 461/2681/19
У Х В А Л А

19 липня 2019 року Слідчий суддя Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові скаргу ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження,

встановив:

Скаржник звернувся до слідчого судді зі скаргою, в якій просить скасувати постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 від 29.12.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000107 від 05.04.2018 року та поновити досудове розслідування. Свої вимоги тим, що оскаржувана постанова є невмотивованою, тобто не відповідає вимогам ст. 110 КПК України. Крім того, слідчий не допитав його у якості потерпілого. В зв`язку з наведеним, просить клопотання задовольнити.

Скаржник у судове засідання не з`явився, проте через загальну канцелярію суду подав письмову заяву, в якій просить скаргу розглядати у його відсутності, а відтак, з метою забезпечення права скаржника на доступ до правосуддя, слідчий суддя вважає за можливим розглянути скаргу без його участі.

У судовому засіданні старший слідчий СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 проти скарги заперечив, пояснивши, що постанова 29.12.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000107 від 04.04.2018 року винесена відповідно до вимог КПК України, просить у задоволені скарги відмовити.

Слідчим суддею встановлено, що старшим слідчим СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 04.04.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000107 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України по факту того, що згідно з ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.03.2018 року зобов`язано прокуратуру області внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_4 від 06.07.2017 року про вчинення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 кримінального правопорушення винесення суддею завідомо неправосудного рішення /а.с.3 кримінального провадження/.

У матеріалах кримінального провадження міститься ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 від 10.08.2017 року, якою було відмовлено у задоволені скарги ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_6 від 29.06.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000038 від 15.03.2017 року /а.с.9,10 кримінального провадження/.

ОСОБА_4 у своїй заяві від 06.11.2017 року про вчинення кримінального правопорушення зазначає, що на його думку суддя ОСОБА_5 , постановляючи ухвалу від 10.08.2017 року, винесла неправосудне судове рішення, оскільки ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017 року вказана ухвала слідчого судді була скасована /а.с.5,6 кримінального провадження/.

Старшим слідчим ОСОБА_3 до матеріалів кримінального провадження долучена ухвала апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017 року, якою постановлено: апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити; ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 від 10.08.2017 року скасувати; постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_6 від 29.06.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000038 від 15.03.2017 року скасувати, а матеріали кримінального провадження № 0000038 повернути до прокуратури Львівської області для проведення досудового розслідування /а.с.11-13 кримінального провадження/.

Відповідно до протоколу огляду від 14 .05.2018 року, старшим слідчим ОСОБА_3 були оглянуті матеріали кримінального провадження № 0000038 та з окремих матеріалів було зроблено фотокопії, які долучені до кримінального провадження № 0000107 /а.с.20-24 кримінального провадження/.

25.06.2018 року старшим слідчим ОСОБА_7 була допитана у якості свідка суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 , яка показала, що висновки, які вона зробила при постановлені ухвали від 10.08.2017 року ґрунтуються на її тлумаченні закону та оцінюванні фактів під час розгляду скарги ОСОБА_4 , що з огляду на положення пункту 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, не може бути підставою для відповідальності суддів /а.с.40-44 кримінального провадження /.

30.06.2018 року старший слідчий СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000107 від 04.04.2018 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутність в діях судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 , по винесенню ухвали від 10.08.2017 року, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України /а.с.45-50 кримінального провадження /.

06.11.2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_8 постановлено: скаргу ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 від 30.06.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000107 від 04.04.2018 року задовольнити; постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 від 30.06.2018 року скасувати. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що підставою для скасування постанови старшого слідчого слугувало те, що слідчий не допитав потерпілого ОСОБА_4 , а саме постанова є невмотивованою /а.с.58-59 кримінального провадження /.

Після повернення матеріалів кримінального провадження до прокуратури Львівської області, страшим слідчим ОСОБА_3 був викликаний на допит ОСОБА_9 , який мав відбутися 17.12.2018 року о 10 год. 00 хв., що підтверджується повісткою про виклик /а.с.61 кримінального провадження /.

Проте ОСОБА_4 на допит не з`явився, про поважність причини неявки старшого слідчого не повідомив.

Крім того, із відеозапису, долученого з матеріалів кримінального провадження № 0000107 від 04.04.2018 року вбачається стійке небажання ОСОБА_4 отримувати повістки та з`являтися для допиту до слідчого відділу прокуратури Львівської області /а.с.62 кримінального провадження /..

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що старшийслідчий здійснив усі необхідні дії для проведення допиту ОСОБА_4 , проте такий не відбувся з причин, які не залежали від його волі.

Крім того, позиція ОСОБА_4 чітко висловлена у його заяві про вчинення кримінального правопорушення, а відтак, допит останнього у даній конкретній справі не має вирішального значення для досягнення завдань кримінального провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.

З аналізу норм, закріплених у ст. 110 КПК України слідує, що постанова слідчого повинна бути вмотивованою та відповідати за формою вимогам КПК України.

Аналізуючи зміст оскаржуваної постанови від 29.12.2018 року про закриття кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що старшим слідчим ОСОБА_3 у повній мірі були дотримані вимоги кримінально-процесуального закону під час винесення зазначеної постанови, з огляду на таке.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 375 КК України характеризується прямим умислом: суддя достовірно знає, переконаний в тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості.

Поняття «неправосудне судове рішення» у поєднанні з вказівкою на «завідомість» його постановлення підкреслює цілеспрямований характер злочинних дій судді, його свідоме прагнення та бажання всупереч матеріальному чи процесуальному закону і (або) фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя.

Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду України №5-24кс14 від 20 листопада 2014 року та №5-56кс15 від 18 червня 2015 року, і у постановах Верховного Суду від в 26 червня 2018 року справа №520/8135/15-к та від 05 березня 2019 року справа № 759/15166/15-к.

Зібрані старшим слідчим ОСОБА_3 докази та документи в їх сукупності (протокол допиту свідка судді ОСОБА_5 , копії матеріалів про закриття кримінального провадження № 0000038 від 15.03.2017 року, заява ОСОБА_4 від 07.11.2017 року про вчинення кримінального правопорушення), а також, зміст ухвали апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017 року, в якій зазначається що незаконність ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 від 10.08.2017 року обумовлена тим, що при розгляді скарги ОСОБА_4 слідчим суддею була допущена неповнота судового розгляду, категорично та безумовно вказують на те, що при постановлені ухвали 10.08.2017 року у слідчого судді ОСОБА_5 був відсутній умисел на постановлення судового рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя.

За таких обставин, у діях судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 відсутня суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 375 України, що свідчить про обґрунтованість висновку старшого слідчого ОСОБА_3 про відсутність в діях судді, по винесенню ухвали від 10.08.2017 року, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.

У Висновках № 3 (2002) та № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи зазначено, що є неприйнятною притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов`язків, крім випадку умисного правопорушення при здійснені судових функцій. Консультативна рада європейських суддів наголошує, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 статті 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Разом з тим, відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист .

Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надане у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" № 8 від 13 червня 2007 року.

За таких обставин, незгода учасника судового процесу з прийнятим судовим рішенням, а також, скасування або зміна судового рішення не може мати безумовною підставою притягнення судді до дисциплінарної або кримінальної відповідальності.

Враховуючи наведене, проаналізувавши всі докази, слідчий суддя приходить до переконання, що у задоволенні вимоги скарги про скасування постанови старшого слідчого про закриття провадження з підстав, зазначених у ній слід відмовити, оскільки оскаржувана постанова є вмотивованою та винесена старшим слідчим відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 306,307,318-380 КПК України,

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти діб з моменту її оголошення.

Слідчий суддя:

Оригінал ухвали.