Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/273/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2019 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009055, яким:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого торговим представником в ТОВ «ГудФут», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним та засуджено за ч. 1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_7 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_8 276, 54 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. моральної шкоди.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_11 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 7758, 8 грн.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин цієї справи, правильність юридичної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.1 ст. 286 КК України та висновки суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення, просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний та необґрунтований, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним за ч.1 ст.286 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень з позбавленням права керування транспортними засобом строком на три роки.

Крім того, ОСОБА_7 просить задовольнити повністю пред`явлений цивільний позов і стягнути з ОСОБА_11 на його користь 30706,00 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної та 5000,00 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки обвинувачений ОСОБА_11 у вчиненому не розкаявся, цивільний позов не визнав, протягом тривалого часу не вжив жодних заходів до відшкодування завданої шкоди.

Крім того, ОСОБА_7 вказує, що обставини ДТП свідчать про те, що ОСОБА_11 свідомо нехтує Правилами безпеки дорожнього руху і створює реальну небезпеку для оточуючих, а тому суд повинен був призначити ОСОБА_11 більш суворе покарання з позбавленням права керування транспортними засобами.

У апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , з посиланням на п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України № 13 від 02 липня 2004 року «Про практику застування судами законодавства, яким передбачено права потерпілих від злочинів» ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» а також правову позицію Верховного суду, яка викладена у постанові № 754/1114/15-ц від 14 лютого 2018 року, стверджує, що суд безпідставно та незаконно відмовив йому у задоволенні цивільного позову в частині стягненні з обвинуваченого ОСОБА_11 вартість відновлюваного ремонту його пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу (мотоцикла) зазначивши у мотивувальній частині вироку про те, що позов повинен бути пред`явлений до страхової компанії «Універсальна» яка залучена до участі у справі в якості третьої особи.

Таким чином, на думку ОСОБА_7 призначення обвинуваченому ОСОБА_11 надто м`якого та несправедливого покарання та неправильне вирішення цивільного позову, свідчить про те, що вирок суду ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, який відповідно до положень ст. 409 КПК України підлягає скасуванню.

Згідно з вироком, ОСОБА_11 визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження при слідуючих обставинах.
Так, 21 липня 2016 року близько 14.20 годин, ОСОБА_11 під час керування автомобілем Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Десантників в м. Кропивницький, рухаючись зі сторони вул. Байкальська, в напрямку вул. Кишинівська, наближаючись до нерегульованого перехрестя вул. Десантників та вул. Саратовська, при повороті ліворуч на вул. Саратовська в м. Кропивницький, в порушення вимог п.п 2.3 б), 10.1 та 16.13 Правил дорожнього руху, неправильно розцінив дорожню обстановку, не переконався у безпечності маневру, внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом Viper, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у зустрічному ОСОБА_11 напрямку.
В результаті зіткнення, пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «перелома наружной лодыжки правой голени», які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1343 від 26.08.2016 відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я.
Заслухавши доповідача, з`ясувавши обставини справи, в межах доводів апеляційної скарги, в дебатах потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає за таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Викладені у вироку суду першої інстанції висновки про винуватість ОСОБА_11 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, ґрунтуються на сукупності зібраних, взаємоузгодженими між собою та досліджених судом доказах, які є правильними і відповідають фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі кваліфікація дій ОСОБА_11 за ч.1 ст. 286 КК України не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_11 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 286 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції вказав, що відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, пом`якшуючи та обтяжуючи покарання обставини.

Зокрема суд вказав, що ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив необережний злочин невеликої тяжкості, був тверезий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, одружений.
Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_11 , суд визнав його щире каяття, активне сприяння у розкритті даного кримінального правопорушення.

Обставини, які обтяжують ОСОБА_11 покарання, судом не встановлено.

В даному випадку, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, ступеню тяжкості та суспільної небезпечності, особи обвинуваченого ОСОБА_11 , який до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується позитивно, а також наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, ставлення обвинуваченого ОСОБА_11 до скоєного, який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_11 можливо і без ізоляції його від суспільства з призначенням покарання в межах санкції статті, а саме штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, що на думку суду є необхідним та достатнім для попередження вчинення ОСОБА_11 нового кримінального правопорушення.

На спростування доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 щодо занадто м`якого та несправедливого покарання, апеляційний суд відмічає, що при призначенні покарання враховано відношення ОСОБА_11 до вчиненого ним злочину, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік обвинуваченого, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, а також фактичні обставини провадження, і те, що тяжких наслідків від кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_11 , не настало, обставин, що обтяжують покарання, не встановлено, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоцільність застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Обране судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Згідно статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно з ч. 5, ч. 7 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства; особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст. 129 КПК України.

Як встановлено ч. 1 та ч. 3 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому; у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 який є у даному кримінальному провадженні потерпілим (особою, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди), пред`явив цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_11 .
Суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_11 , вирішив цивільний позов відповідно до ст. 129 КПК України, зваживши доведеність підстав цивільного позову, його розміру, задовольнив його частково.
Підстав до залишення судом цивільного позову без розгляду (ч. 3 ст. 129 КПК України) у конкретному випадку не виникло.
У даному кримінальному провадженні є встановленим: ОСОБА_11 21 липня 2016 року, керуючи автомобілем Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок порушення вимог Правил дорожнього руху, допустив зіткнення з мотоциклом Viper, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , котрий рухався у зустрічному напрямку, в результаті протиправних дій водій ОСОБА_7 та пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримали чисельні тілесні ушкодження, які в комплексі відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Судом першої інстанції ОСОБА_11 визнаний винуватим та засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України.
Винуватість ОСОБА_11 та кваліфікація його дій ніким з учасників судового провадження не оскаржена, а відтак визнана обґрунтованою і правильною.
Як встановлено, власником автомобіля Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_12 .
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
У конкретному випадку, ОСОБА_11 , на законних підставах, керував транспортним засобом Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Означений транспортний засіб забезпечений обов`язковим страхуванням цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/8011137).
Страховиком є Приватне акціонерне товариство СК «Універсальна»
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Аналогічно вказане встановлено договором (полісом) страхування (поліс № АЕ/8011137): Страховим випадком є подія внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за полісом.
За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.
Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Тож, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, і потерпілий, хоч не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором, оскільки на його як третьої особи користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
Як встановлено, має місце ДТП за участі забезпеченого страховим полісом транспортного засобу Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок якого завдано майнової, життю та здоров`ю шкоди третьої особи, якою є потерпілий ОСОБА_7 , тобто наявне настання страхового випадку.
У даному випадку договір (поліс) обов`язкового страхування укладений із лімітом відповідальності на одного потерпілого у розмірі грошової виплати на суму 200 000 гривень (за немайнову шкоду - шкоду, заподіяну життю і здоров`ю), та у розмірі грошової виплати на суму 100 000 гривень (за шкоду заподіяну майну), з франшизою 510 грн.
Страховим відшкодуванням у даному випадку покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю потерпілого ОСОБА_7 .
У даному ж випадку, наявний факт достеменного встановлення вини особи, - вина ОСОБА_11 у ДТП визнана судом, і вказане беззаперечно породжує обов`язок відшкодування завданої потерпілому шкоди, як і встановлено, що ДТП є страховим випадком, що покладає на страховика обов`язок здійснити відшкодування завданої внаслідок ДТП за участі забезпеченого автомобіля третій особі (потерпілій) шкоди.
Беззаперечно, учасники судового провадження у даній справі мають різні за характером зобов`язання, як деліктні, так договірні.
Кримінальне судочинство не встановлює заборони розглядати цивільний позов у кримінальному провадженні за умови пред`явлення його до фізичної та до юридичної особи, та за умови існування у учасників провадження різних за характером зобов`язань.
Проте, кримінальним процесуальним законом не заборонено, при вирішенні цивільного позову, керуватися нормами цивільного законодавства.
Слід зауважити, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Зазначенні зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.
Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання.
(Постанова ВС від 20.01.2016 року; № 6-2808цс15)
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
(Постанова ВС від 04.07.2018 року; № 14-176 цс 18)
Так, право потерпілого пред`явити цивільний позов в кримінальному провадженні, в тому числі до юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну діями обвинуваченого, прямо передбачає ст. 128 КПК України.
Визначення цивільного позивача у кримінальному провадженні та права такої особи визначені ст. 61 КПК України.
Потерпілий, як цивільний позивач, не позбавлений права визначати осіб, до яких вона позивається.
Згідно із ч. 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до ч. 2 ст. 62 КПК України права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Позовну заяву (цивільний позов у кримінальному провадженні) потерпілим ОСОБА_7 подано 14 вересня 2016 року.
Юридична особа ПАТ СК «Універсальна», уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі.
Тобто, дана юридична особа, в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченого.
Також, приймається до уваги й позиція Верховного Суду, висловлена в Постанові від 03.10.2018 року, № 14-316цс18, яка, зокрема, полягає у наступному.
… «У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту»…
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно із п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України до учасників кримінального провадження належать, зокрема, потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач.
Коло осіб, якими може бути у кримінальному провадженні цивільний позивач та цивільний відповідач, визначене відповідними статтями закону України про кримінальну відповідальність, що їх наведено вище.
У конкретному кримінальному провадженні потерпілий ОСОБА_7 належить до кола осіб, які можуть бути цивільним позивачем, а ПАТ СК «Універсальна» до кола осіб, які можуть бути визначені як цивільний відповідач у кримінальному провадженні.
Цивільний позов подано із дотриманням вимог глави 9 Кримінального процесуального кодексу України.
Так, колегія суддів, зазначає, що розглянувши даний цивільний позов в кримінальному провадженні, суд першої інстанції дотримався вимог ч. 5 ст. 128, ст. 129 КПК України, при цьому застосувавши при вирішенні цивільного позову відповідні норми цивільного законодавства; а також і діяв відповідно до ст. 2 КПК України, якими визначено завдання кримінального провадження, зокрема, як охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження та забезпечення щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, - що у конкретному провадженні стосувалося законних прав потерпілого.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_11 моральної шкоди свого підтвердження не знайшли.
Так, потерпілий ОСОБА_7 має право звернутися з цивільним позовом про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням до ПРАТ СК «Універсальна» в порядку цивільного судочинства.
Крім того, стосовно доводів потерпілого ОСОБА_7 про не залучення судом першої інстанції ПРАТ СК «Універсальна» в якості співвідповідача, колегія суддів зазначає, що залучення в якості співвідповідача відбувається тільки за клопотанням заінтересованої не те особи, а оскільки цивільний позов був пред`явлений до обвинуваченого ОСОБА_11 , суд був обмежений в своїх діях стосовно залучення ПРАТ СК «Універсальна» в якості співвідповідача.
Також, колегія суддів, зазначає, що обвинувачений ОСОБА_13 пропонував потерпілому ОСОБА_7 відшкодувати завдану шкоду в розмірі 5 тис. грн., але останній відмовився та вказав, що відшкодування шкоди тільки після набрання вироком законної сили.
З огляду на вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування законного та обґрунтованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_11 , колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2019 року в кримінальному провадженні № 0009055 від 22.07.2016 року стосовно ОСОБА_11 обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України - без зміни.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, у той же строк з дня її вручення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4