Ухвала

Іменем України
22 травня 2019 року

м. Київ
провадження № 51-2465 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 9 квітня 2019 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України, та на підставі ч.1 ст.70 КК України призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 квітня 2019 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 07 березня 2016 року приблизно о 13 год., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу зайшов до кімнати вищевказаної квартири, звідки таємно викрав хлібопіч марки «Gorenje BM900W», що належить ОСОБА_6 , після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник,
розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілій майнової шкоди на загальну суму 578,02 грн.
Крім того, ОСОБА_5 11 лютого 2018 року приблизно о 17 год., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, зайшов до кімнати вищевказаної квартири, звідки таємно викрав водонагрівач марки «Gorenje TGR 50 SNG V9», що належить ОСОБА_7 , після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 3010,50 грн.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 9 квітня 2019 року в частині визнання винуватим ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України скасувати , закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 185 КК України змінити, та застосувати до засудженого більш м`яке покарання.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Верховний Суд звертає увагу, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеність вини та кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оскаржується, з огляду на що колегія суддів рішення судів у цій частині не переглядає.

Що стосується доводів захисника про визнання недоведеною вини засудженого у повторному вчиненні крадіжки, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Аналіз судових рішень, доданих до касаційної скарги, свідчить про те, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими.

Зокрема, судом першої інстанції було встановлено, що водонагрівач марки «Gorenje TGR 50 SNG V9» було придбано батьком засудженого за власні кошти. Зазначена обставина підтверджена показами свідків. Показання ОСОБА_5 , що водонагрівач належить йому на праві сумісної власності з батьками, так як вони його придбали для того, щоб встановити в квартирі в якій він повинен проживати, не підтверджені жодним доказом та вірно було відкинуті судами.
З копії вироку вбачається, що місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності відповідно до ст. 94 КПК України, встановив, що основні докази, на яких ґрунтується обвинувачення, а саме покази потерпілих та свідків, протокол проведення слідчого експерименту від 23.03.2018 року за участю потерпілих в якому обвинувачений ОСОБА_5 відмовився прийняти участь, дані листа доставки № 74 від 03.04.2017 року на ім`я ОСОБА_7 водонагрівача, дані ПТ « Ломбард « Кредит Юніон» № 415/3 від 13.03.2018 року з яких вбачається, що засуджений заклав 11.02.2018 року вказаний водонагрівач, за що отримав грошові кошти, доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки повторно. Суд згідно вимог закону навів у вироку відповідні висновки щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі засудженого доводам, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. З наведеними апеляційним судом доводами погоджується і суд касаційної інстанції.
Вимоги щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого на думку колегії суддів є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, який є середньої тяжкості, дані про особу винного і призначив засудженому покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено, однак не в максимальному його розмірі. У той же час враховуючи те, що вину у вчиненні крадіжки повторно ОСОБА_5 не визнав, не розкаявся, матеріальної шкоди не відшкодував, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та позицію потерпілих в суді першої інстанції, які наполягали на призначенні міри покарання у виді позбавлення волі, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення йому більш м`якого покарання.
Суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції та дійшов висновку про те, що таке покарання відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК України.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 9 квітня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3