Справа № 206/2215/19
Провадження № 1-в/206/170/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3
захисника-адвоката ОСОБА_4
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна,-

В С Т А Н О В И В:

18.04.2019 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_5 про скасування арешту майна
В заяві ОСОБА_5 просить скасувати арешт на все майно та заборону відчуження будь-якого майна, яке належить заявнику, який було накладено постановою Самарського ВДВС ДМУЮ від 26.05.2010 року, згідно наказу № 1-170 від 08.04.2010 року, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська про конфіскацію всього майна ОСОБА_5 на користь держави, також просить скасувати арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_5 , який був накладений постановою слідчого СВ Самарського РВ ДГУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 02.03.2009 року, оскільки ухвалою Верховного Суду України від 16.06.2011 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2009 року змінено, а саме виключено з покарання додаткове покарання у вигляді конфіскацію майна. Заявник звертався до Восьмої ДДНК з заявою про прийняття спадщини після померлої матері, однак йому було відмовлено, оскільки згідно довідки КП ДМБТІ Дніпропетровської області від 17.11.2017 року №15909, постановою Самарського ВДВС накладено арешт на все майно, а також заборонено його відчуження. В подальшому ОСОБА_5 отримав відповідь з Самарського ВДВС, відповідно до якого виконавче провадження, відкрите на підставі вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2009 року було завершено на підставі п. 2 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», про що державним виконавцем 23.12.2010 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та в подальшому передано до архіву та виконавче провадження в зв`язку із закінченням терміну зберігання знищено.
Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти скасування арешту майна, оскільки ОСОБА_5 не має жодного майна, отже факту порушення його майнових прав не має.
Заявник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав своє письмове клопотання, в подальшому розгляд справи проведено без його участі.
Представник Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області в судовому засіданні показав, що у Самарського ДВС перебувало виконавче провадження, яке постановою виконавця від 23.12.2010 року було завершено та повернуто виконавчий документ стягувачу. Більше інформації він надати не може, оскільки провадження було здано до архіву та в подальшому знищено. Також зазначив, що оскільки арешт на майно ОСОБА_5 не скасовано, то в разі придбання останнім у власність буд-якого майна, на нього автоматично буде накладено обтяження.
Заслухавши думку прокурора, захисника, представника ДВС, вивчивши матеріали клопотання та матеріалів справи, суд прийшов до наступного.
Розглядаючи заяву ОСОБА_5 в частині скасування арешту, накладеного постановою слідчого СВ Самарського РВ ДГУ УМВД України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 02.03.2009 року, суд на підставі розділу 11 Кримінального процесуального кодексу України керується положеннями КПК України 1960 року, оскільки провадження у справі здійснено саме за цим процесуальним законом, а питання щодо зняття арешту з майна вирішується на виконання судового рішення ухваленого за КПК 1960 року.
Статтею 409 КПК України 1960 року передбачено, що питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку (в даному випадку - постанови), включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок (постанову).
Згідно п. 9 розділу XI «Перехідних Положень» чинного КПК України, який набрав чинності з 20 листопада 2012 року, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, а тому заява про скасування арешту з майна підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності цим КПК, тобто в порядку КПК України 1960 року.
В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебувала кримінальна справа за обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
У ході досудового слідства постановою слідчого СВ Самарського РВ ДГУ УМВД України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 02.03.2009 року було накладено арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_5 , 1961 року народження, де б воно не знаходилось.
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2009 року, який ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.03.2010 року залишено без змін, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 16.06.2011 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2009 року змінено, а саме виключено кваліфікуючу ознаку дій за ч. 2 ст. 307 КК України, а також виключення ОСОБА_5 додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч.4 ст.126 КПК України (в редакції 1960 року), накладення арешту на майно скасовується, коли в застосуванні цього заходу відпала потреба.
Враховуючи вищевикладене, потреба в застосуванні арешту на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_5 , 1961 року народження, де б воно не знаходилось, відпала, отже клопотаня в цій частині підлягає задоволенню.
Щодо вирішення клопотання в частині скасування арешту накладеного 26.05.2010 року державним виконавцем в порядку виконання вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2009 року, яким накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_5 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною здійснювати відчуження будь-якого майна, суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного.
Так, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби визначені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. При цьому частиною другою цієї ж статті Кодексу адміністративного судочинства України встановлено десятиденний строк для звернення до суду із відповідним позовом та триденний у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Згідно з частиною четвертою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Як встановлено судом та зазначено вище, станом на час звернення до суду із вказаним клопотанням, виконавче провадження з виконання вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2009 року в частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_5 закінчено та із закінченням терміну зберігання знищено, що по суті позбавляє заявника права звернутись із зазначеним клопотанням до суду, який видав виконавчий лист, як сторони виконавчого провадження, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що на даний час із зазначеним клопотанням необхідно звернутися до окружного адміністративного суду.
Керуючись п.9 перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), ст.ст. 126, 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), ст. 181 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту задовольнити частково.
Скасувати арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_5 , 1961 року народження, де би воно не знаходилось, накладеного постановою слідчого СВ Самарського РВ ДГУ УМВД України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 02.03.2009 року.
В іншій частині клопотання ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1