Справа №585/4566/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/384/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми матеріали кримінального провадження № 585/4566/18 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі з мотивів того, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає положенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.28 Конституції України, оскільки є жорстоким, нелюдським та принижуючим людську гідність.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2019 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 відмовлено. Суд мотивував своє рішення тим, що призначене судом ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому, характер даного виду покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років, як максимально встановлений законодавством строк. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що оскільки Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає створення реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі, кримінальне процесуальне законодавство України повинно було застосовуватися судом з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема і рішень Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» та «Коктиш проти України». Посилаючись на норми законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, засуджений стверджує, що у суду першої інстанції були усі підстави для задоволення клопотання та заміни йому покарання.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року ОСОБА_7 засуджено за п.п.6,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.185, ч.1 ст.122, ст.ст.70,96 КК України до довічного позбавлення волі (а.м.п. 17-19).

Ухвалою Верховного суду України від 25 жовтня 2007 року вирок Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року щодо ОСОБА_7 змінено. Скасовано вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, а справу в цій частині закрито за відсутністю в його діях цього складу злочину та вказано, що ОСОБА_7 вважати засудженим за сукупністю злочинів, передбачених п.6,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.1 ст.122 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.м.п. 20-21). Вирок Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року відносно ОСОБА_7 набрав законної сили 25 жовтня 2005 року, що підтверджується розпорядженням про набрання вироком законної сили (а.м.п.23).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2017 року заяву ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року у зв`язку із нововиявленими обставинами, залишено без задоволення (а.м.п. 27-28). Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 вересня 2017 року ухвалу Роменського міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року залишено без змін (а.м.п. 29).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України, довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Так, ч.2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З огляду на це, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання засудженого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про неврахування судом при розгляд його клопотання вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України стосовно можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Слід зауважити і про те, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Розділу I Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В ухвалі щодо прийнятності заяви № 32671/02 Європейського суду з прав людини у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Суд нагадує, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, і колегія суддів погоджується з цим.

Крім того, порушуючи питання про скасування ухвали суду, засуджений ОСОБА_7 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.