ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 210/3678/17
Провадження № 1-кп/210/116/19

"10" вересня 2019 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001970 від 03.08.2017 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
У провадження Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно Ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 серпня 2019 року, обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого спливає 04.10.2019 року.

Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Тому судом поставлене питання перед учасниками щодо доцільності тримання особи під вартою.

Прокурор у судовому засіданні клопотав перед судом продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики які існували на момент обрання вказаного запобіжного заходу не відпали.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і просив суд змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_5 поклався на розсуд суду у вирішенні вказаного клопотання.

Заслухавши прокурора та обвинувачених (кожного окремо), дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.183 ч.1 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доцільність залишення під вартою особи, яка підозрюється в скоєнні злочину, має оцінюватись в кожному випадку окремо у відповідності з її особливими характеристиками.

Перевіряючи обґрунтованість обвинувачення, суд виходить з практики Європейського суду з прав людини, а саме: рішення «Нечипорук і Йонкало проти України», п. 175; «Cebotari v. Moldova», п. 48; «Fox, Campbell and Hartley v. the UK», n. 32, яка вказує на те, що слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів чи інформації, котрі могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин, та в даному випадку вважає, що дані, які вказують на обґрунтоване обвинувачення, та навіть в сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів, містяться в долучених в обґрунтування клопотання матеріалах.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України, під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені умисного тяжкого злочину проти власності, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, останній, повторно вчинив таємне викрадення чужого майна з проникненням у сховище, за попередньою змовою групою осіб. Окрім того відносно ОСОБА_4 у суді на розгляді знаходиться інше кримінальне провадження № 0001970 інкриміновано ст. 15 ч. 3, ст. 185 ч. 3 КК України.
ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, ніде не працює, у зв`язку з чим не має джерела доходу, не навчається, що в повній мірі свідчить, що залишаючись на волі, він може продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на свідків, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 цього Кодексу.
Зокрема, ризик переховування ОСОБА_4 від органу досудового розслідування та суду обґрунтовується тим, що останній не має постійного місця проживання, офіційно не працевлаштований, тобто не має постійного доходу, відтак, усвідомлюючи невідворотність реального покарання, буде намагатись уникнути кримінальної відповідальності (п.1 ч.1 ст.177 КПК України).

Аналізуючи вказаний ризик в контексті практики Європейського суду із захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись із посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиев проти Молдови).

Судом встановлено, що станом на 10.09.2019 року, наявність заявлених ризиків, передбачених ст.177 КПК України не зменшилась, що дає достатні підстави для продовження строку тримання під вартою.

Інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним, а тому клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу судом враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, Рішення «Лабіта проти Італії», згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що на даному етапі судового розгляду запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на строк, що не перевищує двох місяців, тобто до 07 листопада 2019 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 177, 183, 291, 334, 370, 372 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт залишити без задоволення.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місці, тобто до 07 листопада 2019 року включно.

Копію ухвали направити до ДПтСУ Криворізька установа виконання покарань УДПтСУ у Дніпропетровській області №3, для виконання.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по справ.

Суддя: ОСОБА_1