ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1946/19 Справа № 183/5226/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000147 за апеляційною скаргою прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 27.03.1998 року Новомосковським районним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.215-3, ч.2 ст.140, ч.2 ст.206, ст.ст. 94, 42 КК України до 8 років позбавлення волі;
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та призначити покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом не взято до уваги те, що ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення тяжких корисливих злочинів та знову вчинив корисливий злочин, який, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, а також, що обвинувачений не зайнятий суспільно-корисною працею, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
Крім того, при призначенні покарання, судом належним чином не враховано схильність обвинуваченого до вчинення нових злочинів. Так, обвинувачений ОСОБА_8 чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності та звільнявся від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, однак ОСОБА_8 належних висновків не зробив та знову вчиняв тяжкі корисливі злочини.
Вказує на те, що щире каяття обвинуваченого у вчиненому злочині носить формальний характер, оскільки факт щирого каяття особи повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, однак в матеріалах цього провадження відсутні будь-які дії обвинуваченого для застосування йому пом`якшуючої обставини у вигляді щирого каяття.
Поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить про стійкість його умислу направленого на вчинення злочину, характеризується підвищеною суспільною небезпечністю.
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки та покладанням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, 16.04.2018 року приблизно о 21.00 годині ОСОБА_8 знаходився в м.Новомосковську Дніпропетровської області, та достовірно знаючи, що на території домоволодіння за АДРЕСА_2 , знаходяться цінні речі, які можливо в подальшому реалізувати, маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), яке може знаходиться за вказаною адресою, на маршрутному таксі приїхав до с.Новоселівка Новомосковського району.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 16.04.2018 року приблизно о 21.30 годин, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 прийшов до території домоволодіння за АДРЕСА_2 , де переліз через паркан та таким чином проник на територію зазначеного домоволодіння.
Знаходячись на території вказаного домоволодіння, ОСОБА_8 відігнув частину дверей господарської споруди, після чого проник до господарської споруди, звідки, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, таємно викрав снігоприбирач марки «Snow Line 46 Е» вартістю 3519 грн., бензиновий тример марки «Alpina ТВ 320» вартістю 3233 грн., садову тачку на одному колесі, вартість якої не встановлена, поливний шланг довжиною 50 метрів на котушці, вартість якої не встановлена, що належать ОСОБА_9 ..
З викраденим майном ОСОБА_8 з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 6752 грн.
Кримінальне провадження розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляції прокурора та просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Однак вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття; обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.
Однак, суд, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України, та належним чином не мотивував і не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Так, посилання у вироку на те, що призначаючи покарання ОСОБА_8 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, є формальним і фактично не враховує характеру вчиненого обвинуваченим злочину, віднесеного законом до тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років, а також особу обвинуваченого, який раніше судимий.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 27.03.1998 року засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.215-3, ч.2 ст.140, ч.2 ст.206, ст.ст. 94, 42 КК України до 8 років позбавлення волі.
Враховуючи те, що ОСОБА_8 за вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 27.03.1998 року був звільнений 22.08.2003 року, саме з цієї дати має обчислюватися строк погашення судимості.
Оскільки обвинувачений був засуджений вироками Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.11.2008 року, 26.09.2011 року, 13.01.2016 року, то перебіг строку погашення судимості починав обчислюватися заново.
Таким чином, обвинувачений вчинив злочин, маючи при цьому непогашену у встановленому порядку судимість, що також свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення злочинів.
Враховуючи викладене, зазначені судом першої інстанції обставини не вказують на те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без відбування покарання, а тому підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.
Отже, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.75 КК України в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також меті покарання, якою є запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
З урахуванням вищезазначеного, вирок щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, з ухваленням, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, нового вироку судом апеляційної інстанції, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню щодо скасування вироку суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 ..
Призначаючи ОСОБА_10 покарання, колегія суддів згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває; обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого та його пом`якшують - не встановлено.
Визнання щирого каяття обвинуваченого є необгрунтованим, оскільки відповідно до матеріалів провадження потерпілому шкоду не відшкодовано.
Додані обвинуваченим до суду апеляційної інстанції документи щодо наявності на його утриманні малолітньої дитини, матері похилого віку, а також що він має постійне місце проживання та роботи, не є тими обставинами, які можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, враховуючи при цьому відсутність щирого каяття.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_8 повинно бути призначено у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у мінімальному розмірі.
На думку колегії суддів, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року задовольнити частково.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року в частині призначеного покарання ОСОБА_8 скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

В решті вирок залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з часу звернення вироку до фактичного виконання.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Судупротягом трьох місяців з моменту проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.
Судді:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4