Справа № 185/7557/17
Провадження № 1-кп/185/211/19
У Х В А Л А

25 жовтня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області колегіально у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчого судовому засіданні у м. Павлограді клопотання прокурора прокуратури Донецької області ОСОБА_5 про здійснення спеціального судового провадження у кримінальному провадженні № 0001124 від 20 жовтня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 258-3 КК України,

за участю:
прокурора (в режимі відео конференції) ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відео конференції) адвоката ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор в обґрунтування клопотання зазначив, що обвинувачений в підготовче судове засідання не з`являвся більше двох разів, будучи належним чином повідомленим, що свідчить про його намір ухилитись від судового розгляду. Крім того, встановлено, що обвинувачений переховується на тимчасово окупованій території, яка не підконтрольна Україні, згідно з чим здійснювати кримінальне провадження в загальному порядку неможливо.
Захисник обвинуваченого у підготовчому судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання прокурора та розгляду кримінального провадження у відсутність обвинуваченого, оскільки обвинувачений може бути не повідомлений про те, що у відношенні нього розглядається дане кримінальне провадження, а також повідомив, що він не бачив обвинуваченого в обличчя, і не знає, де він, також не узгоджена позиція захисту.
Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали додані до клопотання, виходить з наступного.
Відповідно до вимог Розділу ІV КПК України участь обвинуваченого під час підготовчого судового засідання та судового розгляду є обов`язковою, що відповідає гарантіям, закріпленим міжнародними нормативно-правовими актами в сфері захисту прав людини.
Зокрема, право обвинувачуваного захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, обраного на власний розсуд, є істотним елементом засобів процесуального захисту, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, Міжнародний пакт про громадянські та політичні права 1966 року передбачає, що кожний мас право при розгляді будь-якого пред`явленого йому обвинувачення на ряд гарантій на основі повної рівності й, зокрема, бути засудженим у його присутності та захищати себе особисто або за допомогою обраного ним захисника.
Таким чином, особиста присутність особи у судовому процесі виділена як одна з найбільш фундаментальних гарантій права на справедливий розгляд справи, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої «кожна людина має право під час будь-якого кримінального обвинувачення, що їй пред`явлене, на справедливий розгляд справи судом».
Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні і щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. За наявності таких обставин, за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.
Процедури «in absentia» неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.
Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.
Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійсненне відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»). Повідомлення має бути зроблене офіційно, а твердження про наявність повідомлення з листів родичів (справа «Т. проти Італії») або від співробітників засобів масової інформації (справа «Шомоді проти Італії»), є необґрунтованими.
Так, у справі «Сейдович проти Італії» Суд зазначив, що питання, яке слід вирішити в даній справі, полягає в тому, чи можна за відсутністю офіційного повідомлення про справу вважати заявника в достатній мірі проінформованим про те, що він був притягнутий до кримінальної відповідальності та відбудеться судовий розгляд його справи, щоб він мав можливість вирішити: відмовитися від свого права приймати участь в слуханні справи чи ухилитися від правосуддя.
У справі «Колоцца проти Італії» Суд зауважив, що гарантії, які містяться у статті 6 п. 3 Конвенції, є складовими елементами серед інших загального поняття "справедливий розгляд у суді" (див. рішення у справі «Годди проти Італії» від 9 квітня 1984 р.). Це право необхідно поєднувати, шляхом пошуку "розумного співвідношення", з суспільним інтересом і, зокрема, з інтересами відправлення правосуддя. На аргумент Уряду про те, що неможливість проведення судового засідання у разі неявки сторони здатна паралізувати розгляд кримінальних справ, оскільки, наприклад, з часом може закінчитися термін давності кримінального переслідування, Суд зазначив, що ніщо не виправдовує в очах Суду повну і непоправну втрату права на участь у судових слуханнях.
Значущим у розумінні практики ЄСПЛ видається знаходження компромісу між санкціями, що вводяться законодавцем щодо обвинуваченого, який не з`явився до суду, і його процесуальними правами, що гарантують справедливість судового розгляду. Європейський суд у подібних справах окремо досліджує як заходи, що були вжиті владою для запобігання відмов від присутності на слуханнях справи, так і в цілому наявність у влади можливості вживати будь-які заходи. Крім того, обвинувачений, що не з`явився до зали судового засідання, ні за яких обставин не може бути позбавлений права на захист за посередництвом обраного ним захисника. При цьому суд зазначає, що у будь-якому разі, до яких би заходів не вдавалася влада для забезпечення належної явки обвинуваченого, вона не вправі застосовувати несумірні засоби для досягнення зазначеної мети.
Більш того, як зазначено ЄСПЛ в рішенні «Колоцца проти Італії» підпункти (с), (d) та (е) п. 3 гарантують кожній людині, якій пред`явлено кримінальне обвинувачення, право "захищати себе особисто", "допитувати свідків, що показують проти неї, або мати право на те, щоб ці свідки були допитані", "користуватися безкоштовною допомогою перекладача, якщо вона не розуміє мови, що використовується в суді, або не говорить на цій мові", і важко уявити собі, як обвинувачений може здійснювати ці права, не будучи присутнім. У даному випадку Суду не доводиться встановлювати, чи відмовився і за яких обставин обвинувачений від здійснення свого права бути присутнім при розгляді справи, оскільки в будь-якому випадку, відповідно до усталеної прецедентної практики Суду, відмова від здійснення права, гарантованого Конвенцією, повинна бути встановлена недвозначним чином (див. рішення у справі Неймастера від 7 травня 1974 року).
У даному кримінальному провадженні сторона обвинувачення не надала беззаперечних доказів, з яких можна зробити висновок, що з того моменту коли ОСОБА_6 набув статусу обвинуваченого, він намагався ухилитися від суду чи недвозначно відмовився від свого права прибути в судове засідання.
Крім того, суд зазначає, що до загальних засад кримінального провадження, зокрема, відносяться: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань. При цьому зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ст.7 КПК України, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Сторона обвинувачення зобов`язана використати всі передбачені законом можливості для дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого (зокрема, прав на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя) у разі здійснення кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia).
Для виклику обвинуваченого в судові засідання судом розміщувалися судові виклики на офіційному сайті судової влади та здійснювались публікації у газеті «Урядовий кур`єр». Також захисник не бачив обвинуваченого, не узгодив позицію захисту, що ставить під сумнів ефективність захисту.
Також відповідно до положень п. 20-1 Перехідних положень КПК України судовий розгляд може здійснюватись за відсутності обвинуваченого за певних умов, але в суду немає даних, що обвинувачений знав про судове провадження, бо як повістки, так і оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» не розповсюджуються на непідконтрольній території.
Таким чином, в даному кримінальному провадженні відсутні беззаперечні докази про те, що обвинувачений в достатній мірі проінформований про те, що відбудеться судовий розгляд даного кримінального провадження, та на підставі яких можна було б зробити висновок, що він відмовився від свого права брати участь у розгляді справи. Суду також не надано достатніх доказів того, що наразі він перебуває на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції та/або оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук.
Крім того, суд зауважує, що здійснення спеціального досудового розслідування за кримінальним провадженням не покладає обов`язок на суд призначити спеціальне судове провадження, оскільки вимоги КПК вказують на необхідність доведення наявності таких обставин, які б дозволяли призначити спеціальне судове провадження саме на сьогодні.
З урахуванням норм міжнародного законодавства у сфері захисту прав людини, а також вищенаведеної практики Європейського Суду, яка є частиною національного законодавства, є обґрунтовані підстави вважати, що здійснення спеціального судового провадження на даній стадії може призвести до порушення ст. 6 Конвенції, оскільки обвинувачений позбавлений права висловити бажання на розгляд його справи судом, захищати себе особисто чи скористатися правовою допомогою захисників, обраних ним особисто, допитувати свідків, що показують проти нього, або мати право на те, щоб ці свідки були допитані, надавати суду докази в обґрунтування своєї правової позиції.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 323,335,372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження у кримінальному провадженні № 0001124 від 20 жовтня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 258-3 КК України, - відмовити.
Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає. Заперечення на неї може бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3