Справа № 161/2362/19
Провадження № 1-кп/161/508/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 26 вересня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001022, що надійшов з Луцької місцевої прокуратури 11.02.2019 відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Карпилівка Ківерцівського району Волинської області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, гр.України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, має на утримані четверо малолітніх дітей, працюючого підсобним працівником ФОП ОСОБА_9 , в порядку ст.89 КК України судимості не має,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_2 , мешканця АДРЕСА_3 , українця, гр.України, з середньою освітою, неодруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, не працюючого, в порядку ст.89 КК України судимості не має,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за попередньою змовою між собою, 06.11.2018 року близько 23.00 год., перебуваючи в приміщенні АЗС «Глуско», за адресою: с.Піддубці Луцького району Волинської області, вул.Київська,114а, умисно, з корисливих мотивів, з застосуванням фізичного насильства, що виразилось у поваленні ОСОБА_5 на підлогу потерпілого ОСОБА_6 , якому ОСОБА_4 , приховуючи своє обличчя балаклавою, заподіяв удари руками та ногами по голові та тулубу, внаслідок чого відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «Samsung SM-J510H», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 2 430 грн., в якому знаходилася сім-картка мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» № НОМЕР_3 , яка матеріальної цінності для потерпілого не становить, на балансовому рахунку якої були грошові кошти в сумі 5 грн., чим спричинили потерпілому ОСОБА_6 майнової шкоди на загальну суму 2 435 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожен зокрема, скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, тобто відкрито викрали чуже майно, (грабіж), поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежі), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, не визнав. Суду дав показання, що в листопаді 2018 разом з своїми знайомими та друзями зібрались в центрі м.Луцька, оскільки їхали на день народження. Завезли в м.Ківерці ОСОБА_10 , він дав свій автомобіль водію ОСОБА_11 , і вони поїхали у напрямку м.Луцька. По дорозі їм зателефонував знайомий з проханням про допомогу, оскільки у нього закінчилось пальне в автомобілі, тому просив затягнути автомобіль на заправку. Вони під`їхали на АЗС «Глуско» в с.Піддубці Луцького району, після чого він з ОСОБА_5 зайшли в середину, а ОСОБА_11 залишився біля автомобіля. Там вони побачили компанію незнайомих раніше людей (близько 5 чоловік: 2 хлопця і 3 дівчини), підійшли, привітались, між ними зав`язалась розмова (під час якої вони не сварились, конфліктів не було), виходили разом на вулицю курити. При цьому, вони нікого не ображали, однак з незрозумілих причин виник словесний конфлікт, під час якого потерпілий повідомив, що він племінник одного із «кримінальних авторитетів м.Луцька» і зараз йому зателефонує. Вони трохи посперечались, тоді він вийшов, сів в автомобіль, одягнув «балаклаву», оскільки мав намір налякати потерпілого так, щоб він не прикривався іменами людей, яких взагалі не знає. У балаклаві він зайшов у приміщення АЗС і пішов у напрямку потерпілого ОСОБА_6 , який почав втікати за касою, оскільки касир його не пропустила, тому він вийшов з бокових дверей заправки. Однак повернувся назад, так як побачив, що потерпілий шарпався з ОСОБА_5 , тому він зайшов, і вдарив його рукою по обличчю, а потім ногою по тулубу. Після цього вони вийшли, а ОСОБА_5 сказав, що забрав у потерпілого мобільний телефон, щоб він нікому не подзвонив (задля уникнення подальших конфліктів). Він взяв у ОСОБА_5 телефон і відразу ж (не вимикаючи) викинув у траву (в напрямку дороги). Потім вони поїхали в нічний клуб «Техас», а через годину ОСОБА_5 повідомив, що телефонує батько потерпілого та просить приїхати на АЗС «Глуско». Оскільки вони вважали, що жодних неправомірних дій щодо потерпілого не вчиняли (окрім нанесення кількох ударів), тому поїхали туди та побачили там потерпілого з батьками. Під час розмови вони розповіли про усі обставини події, знайшли викинутий ним телефон (біля дороги в траві) та повернули батькам. На його екрані були 2-3 тріщини, тому вони домовились про те, що відремонтують його і конфлікт буде вичерпано. Кілька днів вони спілкувались з батьком потерпілого та намагались дійти згоди щодо ремонту і вартості телефону, однак згодом у них було проведено обшуки та їх затримали.

Винуватість фактично визнає частково у тому, що наніс кілька ударів потерпілому, однак наносив їх не з метою заволодіння телефоном, а через неприязні відносини, які раптово виникли, окрім того, через те, що він викинув телефон, екран був трохи пошкоджений, тому ним було відшкодовано потерпілому матеріальну та моральну шкоду. У вчиненні вказаних дій розкаявся, просив суд суворо його не карати.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, не визнав, цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди спочатку визнав частково, згодом - заперечив. Суду дав показання, що в листопаді 2018 разом з друзями зібрались в центрі м.Луцька, оскільки їхали на день народження. Завезли в м.Ківерці ОСОБА_10 та його автомобілем поїхали у напрямку м.Луцька. По дорозі їм зателефонував знайомий ОСОБА_12 з проханням про допомогу, оскільки у нього закінчилось пальне в автомобілі, тому просив затягнути автомобіль на заправку. Вони під`їхали на АЗС «Глуско» в с.Піддубці Луцького району, після чого він з ОСОБА_4 зайшли в середину, а ОСОБА_11 залишився біля автомобіля. Там вони побачили компанію незнайомих раніше людей, привітались з ними, почали розмовляти, однак в процесі розмови виник словесний конфлікт, під час якого потерпілий почав кудись телефонувати, не реагуючи на його прохання нікуди не дзвонити. З метою попередження ще більшого конфлікту, який би міг виникнути, якщо б потерпілий дійсно кудись додзвонився, він його зупинив, вирвав з його рук телефон, після чого потерпілий сам впав, оскільки він його не бив, а він вийшов. Потім повернувся та забрав ОСОБА_4 від потерпілого, оскільки той повчав потерпілого та кілька разів вдарив. Вийшовши на вулицю сказав ОСОБА_4 , що забрав телефон у потерпілого, тоді він його взяв у його рук та викинув. В подальшому вони поїхали в нічний клуб «Техас», однак через те, що до нього зателефонував батько потерпілого, вони повернулись на АЗС. Під час розмови батько потерпілого сказав, що вони повинні відремонтували мобільний телефон його (оскільки він впав під час розмови) та сина (були тріщини на екрані). Вони погодились та намагались знайти екрани для заміни, однак через деякий час у нього було проведено обшук (під час якого знайшли мобільний телефон потерпілого, хоча його там ніколи не було, так як він був повернутий потерпілому ще на АЗС в ніс на 07.11.2018) та їх затримали. Винність за ст.186 ч.2 КК України не визнає, оскільки вилучав телефон потерпілого не з корисливою метою, а з метою уникнення подальшого розвитку конфлікту (тобто, щоб потерпілий нікуди не дзвонив). Частково визнав, що діяв неправомірно, забираючи телефон у потерпілого. Збитки за поданим потерпілим цивільним позовом не відшкодовував, оскільки вважає, що за фактично вчинені дії несе солідарну відповідальність разом з ОСОБА_4 , який відшкодував потерпілому усю заподіяну шкоду, а тому у його задоволенні просив відмовити.

Не зважаючи на невизнання винуватості обвинуваченими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожним зокрема, за ст.186 ч.2 КК України, їх винність у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_6 , за попередньою змовою групою осіб, підтверджується зібраними на досудовому слідстві та дослідженими за клопотанням учасників судового розгляду доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні дав показання про те, що в листопаді 2018 року ввечері перебував з компанією (троє дівчат і ще один хлопець) на АЗС «Глуско», за адресою с.Піддубці Луцького району, вул.Київська,114а, вживали спиртне (випив пива близько 0,5л). До них підійшли обвинувачені (з якими раніше не був знайомий), вони привітались, почали говорити. Під час розмови виник словесний конфлікт, оскільки хтось з обвинувачених (конкретно не пам`ятає особу) запитав чи у них гроші на заправку, на що ОСОБА_13 відповіла, що немає. Поведінка обвинувачених йому не сподобалась, тому вся компанія вийшла на вулицю. Покуривши, він повернувся в кафе (друзів на цей момент не було), а за ним, через центральний вхід, зайшов ОСОБА_4 у балаклаві (впізнав його по статурі та одязі) та пішов у його напрямку, а через боковий вхід зайшов ОСОБА_5 . Він дещо злякався, почав втікати до прилавку, намагався втекти через касу та просив у касира викликати охорону. Оскільки ОСОБА_4 зупинила касир, тому він побіг до центральних дверей, вдарившись об них тілом (так як двері не спрацювали та не відкрились). Тоді його хтось потягнув за капюшон і він впав, вдарившись головою в плитку, після чого відчув ще удар в тіло та дещо втратив свідомість. Хотів зателефонувати, однак виявив, що телефону немає, тоді касир сказала, що телефон забрав ОСОБА_5 . Про дану подію вже дома він розповів батькам. Заяву в поліцію написав через кілька днів, оскільки обвинувачені мали повернути йому телефон, однак цього не зробили. Після вказаної події видимих тілесних ушкоджень у нього не було.

Вказав, що після конфлікту він знаходив свою сім-карту (07.11.2018) та користувався нею, чи повертався з матір`ю та вітчимом після конфлікту на АЗС «Глуско» - не пам`ятає.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_4 просить суворо не карати, оскільки він повністю відшкодував завдані йому збитки; щодо покарання обвинуваченого ОСОБА_5 покладався на погляд суду, просив задовольнити заявлений цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Показання потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин викрадення належного йому мобільного телефону судом беруться до уваги, оскільки вони спростовують показання обвинувачених, які вказали про вчинення неправомірних дій щодо обвинуваченого виключно з метою налякати та відсутність у них корисливого мотиву, які суд вважає способом їх захисту та такими, що дані виключно з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого кримінального правопорушення. Такі показання потерпілого об`єктивно підтверджуються іншими здобутими та всебічно, повно дослідженими у справі доказами.

Свідок ОСОБА_14 дала показання про те, що 06.11.2018 року ввечері вона разом з ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 та хлопцем на ім`я ОСОБА_17 , перебували на АЗС «Глуско», що за адресою с.Піддубці Луцького району, вул.Київська,114а (вживали пиво). За хвилин 15-20 зайшли обвинувачені, підійшли, привітались та запитали чи є у них гроші на заправку, на що вона відповіла, що не має. Після цього вони вийшли на вулицю, обвинувачені знову підійшли, говорили, а потім між ними та ОСОБА_6 почалась розмова на підвищених тонах. Ствердила, що самого конфлікту (факту нанесення ударів або ж викрадення телефону) вона не бачила, оскільки виходила, а потім поїхала на таксі додому.

Свідок ОСОБА_15 (в присутності законного представника ОСОБА_18 ) дала показання про те, що в листопаді 2018 року разом з двома подругами ( ОСОБА_19 і ОСОБА_20 ) та потерпілим були на заправці «Глуско» в с.Піддубці. У приміщення зайшли обвинувачені і почали вітатись та обійматися з потерпілим ОСОБА_6 , а потім сказали дати їм гроші на заправку, на що потерпілий агресивно відреагував, і між ними виник конфлікт, який продовжився на вулиці (була штовханина). Оскільки вони злякалися, тому вона, 2 дівчини і ще 1 хлопець втекли до туалету, де перебували близько 10 хвилин. А коли вона вийшла з туалету, то ОСОБА_6 сказав, що його побили і забрали телефон. Вказала, що потерпілий розповідав, що після цієї події його батько подзвонив обвинуваченим і просив повернути телефон, окрім того, вони їздили на заправку на розмову з обвинуваченими. Зазначила, що бачила ОСОБА_4 на вулиці у балаклаві вже після того, як побили потерпілого.

Після цього вони забрали ОСОБА_6 і поїхали до нього додому, де на прохання вітчима потерпілого дала номер телефону ОСОБА_5 (який записала на АЗС). Ствердила, що відразу після цієї події потерпілий не шукав телефон, і не звертався ні до кого з обвинувачених, щоб його повернули. В подальшому їй відомо, що потерпілий знайшов сім-картку на заправці.

Свідок ОСОБА_21 суду дала показання, що працює касиром на АЗС «Глуско». В листопаді 2018 року у вечірню пору в приміщенні АЗС «Глуско» перебувала компанія, відпочивали, вона на них особливої уваги не звертала. Потім всі вийшли на вулицю, а згодом забіг хлопець (потерпілий), а другий - в масці, побіг за ним через касу. Вона не пропустила чоловіка, що був в масці, тоді потерпілий побіг до центрального виходу, однак йому не відчинились двері. Бачила, що той хлопець лежав на землі (спиною, а руки були зверху), однак чи він сам впав, чи його вдарили - не бачила. Потім чоловік в масці вибіг, а вони підняли хлопця і через 1-2 хв. він пішов. Інші особи (з компанії, що відпочивала) були під час конфлікту в туалеті. Ствердила, що того вечора ще приходили інші особи та питали за бійку.

Свідок ОСОБА_22 суду дав показання, що точної дати не пам`ятає, в кінці 2018 року приїхала компанія молоді (хлопці з дівчатами), сіли за крайній стіл біля дверей, і там відпочивали. Згодом приїхала друга машина, чоловік в сірому костюмі підійшов до тієї компанії, вони поговорили, потім всі вийшли, а через деякий час забіг потерпілий, почав втікати через касову зону, а за ним - чоловік в масці та сірому костюмі. Потім побачив, що біля центрального виходу потерпілий вже лежав (чому впав-не бачив) обличчям в підлогу, а чоловік в масці тримав його за руку. В цей час зі сторони бокових дверей підійшов інший чоловік (у світлій кофті), сказав «їдемо-покинь». Не бачив чи потерпілого били. Коли чоловіки вийшли, вони підняли хлопця, який був в свідомості, та посадили за столик. Через кілька хвилин потерпілий пішов. Після вказаного інциденту на АЗС нікого не бачив.

Свідок ОСОБА_23 дав показання про те, що в першій декаді листопада 2018 року, його пасинок ОСОБА_6 пішов гуляти, а після 23.00 год. повідомив, що на території АЗС «Глуско» його побили невідомі та забрали мобільний телефон. Оскільки у дівчині на ім`я ОСОБА_24 , яка в той вечір була з ОСОБА_6 , був телефон одного із обвинувачених, тому вони домовились про зустріч на АЗС. Під час зустрічі він намагався з`ясувати обставини конфлікту (про що йому розповіла оператор АЗС), а обвинувачені повідомили, що не брали телефону, після цього вони роз`їхались. 15.11.2018 потерпілим була написана заява в поліцію.

Свідок ОСОБА_25 суду дала показання, що дати не пам`ятає, у кінці 2018 року (у нічну пору, оскільки вона вже відпочивала) прийшов додому син ОСОБА_6 та повідомив, що його побили невідомі і обікрали. На його обличчі тілесних ушкоджень не було. Тому вони разом з сином та чоловіком їздили на АЗС, де відбулась розмова з чоловіками, на яких вказав син. Їй відомо, що на наступний день син знайшов свою карту і користувався нею. Новий телефон подарували йому після дня народження (після ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Показання даних свідків судом приймаються до уваги, оскільки вони прямо або опосередковано підтверджують наявність конфлікту між обвинуваченими та потерпілим, факт відкритого викрадення мобільного телефону, з застосуванням насильства до потерпілого, а тому, відповідно до ст.85, 86 КПК України, суд вважає їх належними та допустимими та кладе їх в основу даного вироку.

Свідок ОСОБА_11 (допитаний за клопотанням сторони захисту), ствердив про факт перебування разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на АЗС «Глуско» у листопаді 2018 близько 23.00 год., при цьому, жодного конфлікту не було, бачив тільки як обвинувачені розмовляли з компанією хлопців та дівчат (10-15 хв.). Згодом вони поїхали у нічний клуб в м.Луцьк, а після опівночі подзвонили батьки потерпілого, тому знову приїхали на заправку. При розмові були мати і батько потерпілого, сварки не було. Мати потерпілого підтвердила, що знайшла телефон сина у траві, інших розмов не чув, оскільки відійшов.

Свідок ОСОБА_10 (допитаний за клопотанням сторони захисту) ствердив про факт наданням ним у користування вказаних осіб власного автомобіля, а також належність балаклави, що була вилучена, саме йому.

Свідок ОСОБА_26 (допитаний за клопотанням сторони захисту) ствердив про факт зустрічі батьків потерпілого та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на АЗС «Глуско», під час якої розмова була про телефон, який знайшли і віддали батькам.

Однак показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_26 фактично ані підтверджують, ані спростовують факт вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими, тому не можуть бути доказом у справі. До показань свідка ОСОБА_11 про відсутність конфлікту на АЗС «Глуско» суд відноситься критично, оскільки вони спростовуються дослідженими доказами у даному провадженні (показаннями свідків сторони обвинувачення, письмовими та речовими доказами).

З протоколу огляду від 15.11.2018 року вбачається, що було оглянуто добровільно надану потерпілим ОСОБА_6 коробку на викрадений у нього мобільний телефон, із зазначеними на ній номерами ІМЕІ; товарний чек на його придбання із зазначенням дати та місця продажу АДРЕСА_4 , 12.06.2018, за ціною 4300 грн. Постановою слідчого від 15.11.2018 року вказані речі визнано речовими доказами у даному провадженні та, відповідно, передано на зберігання в камеру зберігання речових доказів Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області.

Вказаним, за сукупності з іншими доказами, стверджується факт перебування у власності потерпілого ОСОБА_6 телефону марки «Samsung SM-J510H», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

Згідно висновку судової товарознавчої експертизи №12 від 15.01.2019 ринкова вартість наданого на дослідження мобільного телефону марки «Samsung Galaxy J5», моделі «SM-J510H/DS» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , станом на 06.11.2018 могла складати 2430 грн.

З протоколу огляду місця події від 15.11.2018 року (з фото таблицями) вбачається, що було оглянуто приміщення АЗС «Глуско», що в с.Піддубці Луцького району Волинської області, вул.Київська,114а, зокрема, частину торгового залу: ліворуч відносно центральних дверей та бічні запасні двері, а також частину прилавку - торгову службову частину, торговий зал, праворуч відносно вхідних центральних механічних (розсувних) скляних дверей. Під час проведення встановлено наявність комп`ютерного обладнання та системи відео нагляду, за допомогою переносного носія (флеш-карти) скопійовано запис із камер відео нагляду за період з 22.58 год. 06.11.2018 по 01.38 год. 07.11.2018 та вилучено.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.11.2018 року, в порядку ч.3 ст.233 КПК України, надано дозвіл старшому слідчому СВ Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_27 на проведення обшуку на території АЗС «Глуско», що в с.Піддубці Луцького району, вул.Київська,114а, з метою відшукання предметів, речей, які мають значення речових доказів у даному провадженні. Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, встановлені внаслідок такого обшуку докази є допустимими, відповідно до ст.234 та ст.86 КПК України, а тому посилання сторони захисту на неналежність та недопустимість вказаного доказу не заслуговує на увагу.

З дослідженого безпосередньо в судовому засідання відеозапису із камери відео нагляду АЗС «Глуско» за 06.11.2018 вбачається факт вчинення грабежу обвинуваченими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо потерпілого ОСОБА_6 , зокрема вбачається, що о 23.18 год. особа у балаклаві на голові (як встановлено - ОСОБА_4 ) зайшов у приміщення АЗС та пішов у напрямку потерпілого, який відразу ж почав втікати, касир не пропустив ОСОБА_4 , а ОСОБА_6 вибіг, кудись телефонує та біжить до виходу, однак двері не відчинились. В цей момент до потерпілого підбіг ОСОБА_5 , схопив за комір куртки та кинув на землю. О 23:19 із центральних дверей в приміщення АЗС знову забіг ОСОБА_4 , який наніс потерпілому ряд ударів рукою (не менше п`яти), а ОСОБА_5 шарпає за праву руку потерпілого, у якій був телефон, вириває його та виходить на вулицю. ОСОБА_4 , продовжує свої дії, наносить ще удар ногою по тулубу потерпілого, після чого його кличе ОСОБА_5 і вони виходять із приміщення АЗС через центральні двері. ОСОБА_6 деякий час лежить на землі, після чого оператор АЗС разом із продавцем допомагають йому підвестись та садять на стілець.

Вказані події відображені аналогічно та підтверджуються також протоколом огляду предмету від 23.11.2018 року. При цьому, у вказаному протоколі зазначено, що після перегляду вказаного відео його із флеш-носія було скопійовано на DVD-диск із маркувальним позначенням Verbatim 4,7 Gb.

Постановою від 15.11.2018 року вказані речі визнано речовими доказами у даному провадженні та, відповідно, передано на зберігання в камеру зберігання речових доказів Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області.

Посилання захисників та обвинувачених на те, що їм не було пред`явлено оригіналів здобутої у такий спосіб інформації, а надано лише його копію (при чому, копія не містить усієї інформації, що вилучалась), та посилання захисника ОСОБА_8 на те, що йому не було відкрито відеозаписів та речових доказів, наявних у матеріалах даного провадження, в зв`язку з чим дані докази є недопустимими, не заслуговує на увагу з наступних підстав.

Відповідно до ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язані надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні ( в тому числі речові докази, документи та ін.). Згідно ч.9 цієї ж статті сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити факт надання їм доступу із зазначенням найменування таких матеріалів.

Так, згідно протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 02.02.2019 року ОСОБА_5 та його захисника, з матеріалами кримінального провадження ознайомлено у повному обсязі (без обмежень у часі). Відповідно до поданого зауваження до протоколу відкриття матеріалів досудового розслідування адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченому не забезпечено право на допит із викладенням власноручно написаних показань, що унеможливило проведення одночасних допитів, відтворень та формування інших доказів для спростування пред`явленої підозри; жодних інших заяв, зауважень не надходило (протилежного суду не доведено). Згідно ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Таким чином, те, що ОСОБА_5 та його захисник під час відкриття матеріалів не переглянули вищевказані дані, оскільки не побажали цього робити, не свідчить про те, що їм стороною обвинувачення такі докази не відкривались.

Встановлено, що до матеріалів провадження додано копію відеозапису, записаного із флеш-носія, що міститься на DVD-диску із маркувальним позначенням Verbatim 4,7 Gb, який і був предметом безпосереднього дослідження в судовому засіданні, де відображено саме подію вчинення кримінального правопорушення, встановлено її відповідність запису, наявного на флеш-носії, що стверджується дослідженим протоколом огляду від 23.11.2018, клопотання ні від сторони захисту, ні від сторони обвинувачення про необхідність призначення експертизи відеозаписів, не надходили, а тому суд, на підставі вищевикладеного, вважає дані докази належними та допустимими, відповідно до ст.85, 86 КПК України, та кладе їх в основу вироку.

Поряд з цим, суд вважає недопустимим доказом, якими орган досудового розслідування, поряд з іншими доказами, обгрунтував винуватість ОСОБА_4 , ОСОБА_28 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.2 КК України, а саме - протокол обшуку по місцю проживання ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_3 та вилучені внаслідок його проведення докази, так як він проведений у порушення порядку, встановленому чинним КПК, з істотним порушенням прав та основоположних свобод особи, з порушенням права на захист.

Оскільки під час проведення обшуку особам, у присутності яких він проводився, права не роз`яснені, його хід належним чином не зафіксований (зокрема, не вказано місця знаходження та вилучення предмету кримінального правопорушення мобільного телефона, належного потерпілому ОСОБА_6 ), право ОСОБА_28 на участь у проведенні обшуку захисника не роз`яснено, таку участь не забезпечено; під час його проведення вилучались речі, що не вказані у ухвалі суду та які не мають значення у межах даного кримінального провадження. В зв`язку з наведеним, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими та не можуть бути покладені в основу обвинувачення.

Визнання вказазаного доказу не допустимим не впливає, за наявності вище перелічених доказів, на їх достатність для прийняття відповідного процесуального рішення щодо обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Згідно ППВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 №10 грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Грабіж вважається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватись ним.

Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв тощо) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх заподіяння.

Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами, які заздалегідь домовились про його вчинення або ж діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину.

Таким чином, обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у присутності потерпілого, усвідомлюючи, що їх дії помічені як потерпілим, так і іншими особами, що були у приміщенні АЗС, завдавши, кожен зокрема, ряд ударів потерпілому, після чого відкрито викрали належне йому майно мобільний телефон, вирвавши його з рук потерпілого, після цього викинули його, таким чином, розпорядившись ним на власний розсуд. При цьому, такі їх дії були узгодженими ( ОСОБА_5 затримав за одяг та повалив на землю, а ОСОБА_4 наніс ряд ударів, після чого ОСОБА_5 вирвав телефон з його рук та вийшов з ним, а ОСОБА_4 продовжував наносити удари, після чого вийшов, взяв телефон у ОСОБА_5 та викинув далеко від заправки на траву в бік дороги розпорядившись ним на власний розсуд), вони діяли зі спільним умислом, і кожен із них виконував діяння, що утворює об`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Документи, що надані стороною захисту у підтвердження відсутності у діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (підтвердження їх невинуватості) - роздруківки, супровідні та відповіді щодо витребування та вилучення відеозаписів, не спростовують винуватість обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Таким чином, судом критично оцінюються показання обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про те, що вони не вчиняли грабежу, оскільки не мали корисливої мети, а хотіли лише налякати потерпілого, оскільки вони є суперечливими (суперечать дослідженим доказам у справі), не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, такі показання обвинувачених суд розцінює як намагання уникнути відповідальності за фактично вчинене ними кримінальне правопорушення.

Враховуючи, що показання потерпілого ОСОБА_6 дані ним безпосередньо в судовому засіданні щодо обставин вчинення кримінального правопорушення є послідовними, відповідають обставинам справи та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які, відповідно до ст.85, 86 КПК України, є належними та допустимими, стверджуються і показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки підстав ставити їх під сумнів у суду немає, тому суд бере їх за основу при постановленні даного вироку та приходить до висновку про винуватість ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні грабежу, тобто відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, кваліфікуючи їх дії за ст.186 ч.2 КК України.

При обранні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і дані про особу винних.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст.66 КК України, суд відносить добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст.67 КК України, суд не вбачає.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , відповідно до ст.66, 67 КК України, суд не вбачає.

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, що згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, вину у вчиненні кримінального правопорушення, визнаного судом доведеним не визнав, однак попросив вибачення у потерпілого та батьків, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, має на утриманні четверо малолітніх дітей ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_31 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_32 ІНФОРМАЦІЯ_7 , працює підсобним працівником ФОП ОСОБА_33 , де позитивно характеризується, збитки потерпілому відшкодовані повністю, останній будь-яких претензій до нього не має, на суворому покаранні не наполягав, в порядку ст.89 КК України судимості не має, тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ст.186 ч.2 КК України у виді позбавлення волі, з застосуванням ст.75 КК України.

ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, що згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, збитки потерпілому не відшкодував, вину у вчиненні кримінального правопорушення, визнаного судом доведеним визнав частково, однак має постійне місце реєстрації та проживання, за місцем реєстрації характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , потерпілий на його суворому покаранні не наполягає і щодо покарання покладається на розсуд суду, в порядку ст.89 КК України судимості не має, тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ст.186 ч.2 КК України у виді позбавлення волі, з застосуванням ст.75 КК України.

На думку суду, обрана міра покарання, є необхідною та достатньою для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових правопорушень.

На підставі ст.ст.128, 129 КПК України, ст.1166, 1167 ЦК України цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди задовольнити, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 в користь потерпілого ОСОБА_6 завдану матеріальну шкоду в сумі 1 215 (одна тисяча двісті п`ятнадцять) грн. та 10 000 (десять тисяч) грн. спричиненої моральної шкоди.
Матеріальна шкода судом стягується відповідно до ступеню вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (з врахуванням відшкодування збитків обвинуваченим ОСОБА_4 відповідно до ступеню його вини) та в межах обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з засад розумності, виваженості, справедливості та вважає, що визначена сума моральної шкоди, з врахуванням ступеню спричиненої шкоди, відповідає обсягу та характеру спричинених страждань потерпілого та характеру вимушених змін у його життєвих стосунках.
Речові докази, згідно ст.100 КПК України, відповідно, повернути законним володільцям, знищити та залишити у матеріалах кримінального провадження.

Судові витрати, згідно ст.124 КПК України, що підтверджені документально, покласти на обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах, відповідно до участі кожного з них у вчиненні кримінального правопорушення, визнаного судом доведеним.

Арешт, накладений на майно, вилучене в ході проведення огляду місця події 15.11.2018, 04.12.2018 (ухвали слідчого судді від 16.11.2018, 18.12.2018), відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, зняти.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання - 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання - 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди задовольнити, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 в користь потерпілого ОСОБА_6 завдану матеріальну шкоду в сумі 1 215 (одна тисяча двісті п`ятнадцять) грн. та 10 000 (десять тисяч) грн. спричиненої моральної шкоди.
Речові докази:

коробку із документами, із зазначеним у них номером ІМЕІ, мобільний телефон марки «Самсунг G-510», імеі-1: НОМЕР_1 , імеі-2: НОМЕР_2 , що передані в камеру зберігання речових доказів Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області повернути законному володільцеві - ОСОБА_6 ;

відеозапис на флеш-носієві залишити у матеріалах кримінального провадження;

мобільний телефон марки «Самсунг», імеі-1: НОМЕР_4 , імеі-2: НОМЕР_5 , мобільний телефон марки «Самсунг», імеі-1: НОМЕР_6 , імеі-2: НОМЕР_7 , сіру кофту, куртку темного кольору з капюшоном, що передані в камеру зберігання речових доказів Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області повернути законним володільцям, відповідно, ОСОБА_5 , ОСОБА_35 ;
балаклаву чорного кольору, посвідчення НОМЕР_8 , що передані в камеру зберігання речових доказів Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області знищити.

кофту чоловічу сірого кольору марки «Puma», кросівки чорного кольору марки «Nike», кросівки марки «М-ТАС», кросівки без маркувальних позначок чорного кольору, що передані в камеру зберігання речових доказів Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області повернути законному володільцеві ОСОБА_4 .

Стягнути з обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожного зокрема, в дохід держави по 286 (двісті вісімдесят шість) грн. судових витрат у справі за проведення судово-товарознавчої експертизи.

Арешт, накладений на майно, вилучене в ході проведення огляду місця події 15.11.2018, 04.12.2018 (ухвали слідчого судді від 16.11.2018, 18.12.2018) зняти.

В строк відбуття покарання ОСОБА_4 зарахувати строк тримання під вартою з 04.12.2018 по 14.01.2019.
В строк відбуття покарання ОСОБА_5 зарахувати строк тримання під вартою з 04.12.2018 по 14.01.2019.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченим та прокурору.

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1