ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1833/19 Справа № 185/8164/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001674 від 03.08.2018 року за апеляційною скаргою прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Новогригорівка, Васильківського району, Дніпропетровської області, громадянки України, з середньою освітою, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-
В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року ОСОБА_8 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та призначено їй покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки, з виконанням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов не заявлено.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 1144 (одна тисяча сто сорок чотири) грн.
Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог закону.
Цим вироком, дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
За обставин встановлених судом та детально викладених у мотивувальній частині вироку, 03.08.2018 року ОСОБА_8 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 перебували на тимчасових заробітках в с. Богданівка, Павлоградського району Дніпропетровської області. Після відпрацювання на земельній ділянці у роботодавця, того ж дня, в період часу з 16-30 до 18-00 годин ОСОБА_8 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 , знаходились біля магазину «Олімпія», який розташований по вул. Дніпровській м. Павлограда, де почали розпивати спиртні напої, після чого разом направилися до свого місця мешкання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_10 почав висловлюватися нецензурною лайкою в бік ОСОБА_8 та в бік своєї мачухи ОСОБА_12 , яка на той момент перебувала в будинку. ОСОБА_8 , перебуваючи у вітальній кімнаті вказаного житлового будинку, будучи в стані алкогольного сп`яніння, на грунті раптово виниклих неприязнених відносин зі ОСОБА_10 , схопила предмет схожий на дерев`яну палицю, та нанесла один удар в область голови ОСОБА_10 , який в свою чергу захистився рукою від удару, після чого конфлікт в цій частині було вичерпано.
Через деякий час, тогож дня, ОСОБА_8 вклала потерпілого спати на диван, а сама сіла поруч готувала їжу, чистила ножем картоплю, сидячи на цьому ж дивані.
Проснувшись ОСОБА_10 розпочав новий конфлікт, а саме став знову ображати ОСОБА_8 нецензурними словами, провакувати на нову сварку грубими образами, та під час зазначених дій вдарив рукою, від чого остання впала.
З огляду на зазначені дії ОСОБА_10 , які продовжувалися у вигляді висловлення образ, та намірів завдати удару потерпілій, у останньої в той же час, та в тому ж місці виник злочинний умисел спрямований на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, тримаючи в руці кухонний ніж, який на той час використовувався для приготування їжі, ОСОБА_8 умисно нанесла ним один удар ОСОБА_10 у життєво важливу ділянку тіла, а саме грудну клітку зліва, внаслідок чого спричинила потерпілому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітини з пошкодженням серця та лівої легені, ускладнене гемо пневмотораксом, яке відноситься до тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення. Після отримання вказаного поранення потерпілий ОСОБА_10 втратив свідомість та впав на підлогу у вказаному будинку. Після цього ОСОБА_8 припинила свої злочинні дії, та надала потерпілому ОСОБА_10 допомогу, викликала швидку та поліцію.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити судовий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що колегією суддів при винесенні вироку щодо ОСОБА_8 було незаконно змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за якою стороною обвинувачення було кваліфіковано дії обвинуваченої, а саме з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки ОСОБА_8 усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачала його суспільно небезпечні наслідки, бажала їх настання, діяла з прямим умислом, це підтверджується поясненнями наданими під час допиту в судовому засідання та відповідями на запитання колегії суддів та сторони обвинувачення щодо послідовності своїх дій, усвідомлення конфліктної ситуації, яка сталась.
Окрім того, прокурор звертає увагу на те, що під час проведення слідчого експерименту у присутності захисника, ОСОБА_8 вказувала, що вона цілеспрямовано нанесла удар в тулуб, в не іншу ділянку тіла. При чому сам удар був настільки сильним, що одночасно було зачеплено декілька життєво важливих органів.
Таким чином, викладене на думку прокурора свідчить про направлення умислу у ОСОБА_8 саме на позбавлення життя потерпілого, а не заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити.
Обвинувачена та потерпілий заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 115 КК України, вбивством належить вважати умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Згідно ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
Судова практика для з`ясування змісту й спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (п. 22 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7.02.2003 №2).
Судова палата у кримінальних справах Верхованого Суду України у своїх рішеннях (№5-32кс12 від 31.01.2012, №5 26кс13 від 4.07.2013, №5-46кс13 від 14.11.2013, №5-10кс14 від 26.06.2014, №5-32кс14 від 11.12.2014, №5-24к15 від 18.06.2015 р.) неодноразово висловлювала правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_8 визнавала сам факт заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 і стверджувала, що не мала умислу на позбавлення його життя.
Зазначені твердження обвинуваченої не були спростовані і зібрані докази у кримінальному провадженні не містять даних, які б свідчили про намір ОСОБА_8 вчинити умисне вбивство ОСОБА_10 .
Про відсутність прямого умислу в обвинуваченої ОСОБА_8 на вбивство потерпілого ОСОБА_10 свідчать як показання самої обвинуваченої, так і показання потерпілого, який зазначив, що ОСОБА_8 вдарила його ножем, так як бажала заспокоїти його, так як він розмахував руками, та намагався вдарити її. Дії обвинуваченої були не навмисні, та не направлені на позбавлення його життя. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що до зазначеної події між обвинуваченою та потерпілим існували нормальні, сімейні стосунки. Обвинувачена ніколи, навіть під час бійки, не висловлювала погроз щодо позбавлення потерпілого життя. Удар був нанесений не цілеспрямовано. Лайку було припинено, коли потерпілий був травмований, та в нього пішла кров.
Крім того, ОСОБА_8 після того, як потерпілий впав, не наносила йому більше ударів ножем і не намагалася цього зробити до приїзду працівників поліції та швидкої медичної допомоги, яких сама і викликала одразу. Крім того, до приїзду швидкої медичної допомоги ОСОБА_8 протирала обличчя потерпілому водою. Таким чином, ОСОБА_8 мала реальну можливість продовжити свої злочинні дії та позбавити ОСОБА_10 життя, однак цього не зробила.
Про одинокий характер нанесення удару також свідчить висновок експерта № 268 від 17.09.2018 року, відповідно до якого виявлені у потерпілого ОСОБА_10 тілесні ушкодження утворилися від одного удару. ОСОБА_10 були спричинені механічні тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітини з пошкодженням серця та лівої легені, ускладнене гемопневмотораксом. Виявлене ушкодження утворилося по ударному механізму від дії предмету (знаряддя), що володів колючо-ріжучими властивостями типу клинка ножа, крім того, виключена можливість, що тілесні ушкодження які встановлені у потерпілого ОСОБА_10 , могли бути отримані за обставин та умов, на які вказав під час проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_10 ( том №1 а.с.112-114).
Таким чином, ОСОБА_8 хоча і завдала один удар потерпілому ОСОБА_10 загально-небезпечним знаряддям - ножем у життєво-важливий орган, але при цьому діяла з неконкретизованим умислом.
Спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізація спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, поведінка, що передувала події злочину, як обвинуваченої, так і потерпілого, який сам спровокував конфлікт, причина припинення обвинуваченою злочинних дій, свідчать про відсутність у ОСОБА_8 прямого умислу на вбивство ОСОБА_10 , тому її дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_8 усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачала його суспільно небезпечні наслідки, бажала їх настання, діяла з прямим умислом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спрямованість умислу обвинуваченої ОСОБА_8 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 не є доведеним стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.
При цьому також враховується, що відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Оцінюючи фактичні обставини справи у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні ОСОБА_8 умисно, втім цей умисел був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди, а отже відповідальність обвинуваченої має настати за тілесні ушкодження, які фактично були заподіяні.
Таким чином, судом першої інстанції дії ОСОБА_8 правильно було перекваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження.
Отже доводи апеляційної скарги прокурора не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому підстав вважати, що вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України колегія судів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4