Справа № 487/7047/19
Провадження № 1-кс/487/7683/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2019 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві,-
ВСТАНОВИВ:
Адвокат ОСОБА_3 , що діє в інтересах ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
В обґрунтування скарги ОСОБА_3 зазначає, що 10.09.2019 року він звернувся до Територіального управління ДБР розташованого у м. Миколаєві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, з якої вбачається, що в провадженні слідчого ОВС ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Кіровоградській області ОСОБА_4 знаходиться кримінальне провадження №0000056 від 25.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 212 КК України. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.07.2019 року було частково задоволено клопотання слідчого про надання тимчасового доступу до речей і документів по вказаному кримінальному провадженню. Вважає, що слідчий суддя Ленінського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_5 постановив завідомо неправосудну ухвалу, якою безпідставно дозволив тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 375 КК України.
На даний час жодних дій, спрямованих на внесення наданих заявником відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та здійснення досудового розслідування даним органом досудового слідства не вчинялось.
На підставі викладеного, просить суд зобов`язати уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, відповідно до заяви ОСОБА_3 від 10.09.2019 року та розпочати досудове розслідування.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 обставини викладені в скарзі підтримував, просив суд її задовольнити.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_2 до судового засідання не з`явився, суду надав заперечення на скаргу, в яких вказану скаргу вважає безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заява ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення ґрунтується лише на припущеннях про протиправність дій слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , а тому не може вважатись такою, що підлягає внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На підставі викладеного, просить в задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовити.
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступного.
Виходячи зі змісту ч.1 ст.214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і є предметом оскарження в порядку ст.303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначені ч.5 ст.214 КПК України, відповідно до положень якої до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.
Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
В судовому засіданні встановлено, що 10.09.2019 року ОСОБА_3 , що діяв в інтересах ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », звернувся до Територіального управління ДБР розташованого у м. Миколаєві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, з якої вбачається, що в провадженні слідчого ОВС ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Кіровоградській області ОСОБА_4 знаходиться кримінальне провадження №0000056 від 25.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 212 КК України. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_6 від 16.07.2019 року було частково задоволено клопотання слідчого про надання тимчасового доступу до речей і документів в рамках вказаного кримінального провадження. Заявник вважає, що слідчий суддя Ленінського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_5 постановив завідомо неправосудну ухвалу, якою безпідставно дозволив тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 375 КК України.
Листом начальника Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_7 №04.12/2754-ПЗ від 19.09.2019 року ОСОБА_3 було відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме заявою про злочин є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Фактично, заява, подана до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, свідчить про незгоду скаржника з прийнятим слідчим суддею ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 судовим рішенням за результатами розгляду клопотання слідчого про надання тимчасового доступу до речей і документів у кримінальному провадженні №0000056 від 25.10.2018 року.
Незгода з рішенням судів сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочину. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені".
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Конституційним Судом України в своєму рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року також було акцентовано, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Крім того, відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.
Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.
Незалежність та недоторканність суддів гарантують статті 126 і 129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.
Відповідно до положень частин 1, 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Положення частини другої статті 126 Конституції України «вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється» треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).
Згідно з положеннями статті 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
Притягнення судді до кримінальної відповідальності є однією з форм контролю за діяльністю носіїв судової влади, завданням якої має бути досягнення балансу між засадами незалежності й недоторканності суддів та їх кримінальною відповідальністю у разі вчинення ними кримінально карного протиправного діяння.
Проте процедура притягнення судді до кримінальної відповідальності не може бути використана для здійснення тиску на суддю з метою прийняття ним «потрібного» судового рішення.
Таким чином, незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення.
До того ж, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 375 КК, характеризується прямим умислом: суддя достовірно знає, переконаний в тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості.
Будь-яких відомостей про вчинення слідчим суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України слідчим суддею не встановлено, не надав їх і ініціатор скарги, а тому підстави для внесення відомостей до ЄРДР відсутні.
На підставі викладеного, скарга адвоката ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 214, 303-307, 309, 376 КПК України,-
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали оголошений 30.10.2019р.

Слідчий суддя ОСОБА_1