Провадження № 1-кс/520/9765/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2019 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001104 від 23.03.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, 22.03.2019 до чергової частини Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшли матеріали за заявою ОСОБА_5 про те, що 19.09.2018, ОСОБА_6 , шляхом обману, під приводом продажу земельної ділянки та будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а в подальшому під приводом укладення договору позики у розмірі 121 100 доларів США, заволоділа належними ОСОБА_5 грошовими коштами на вказану суму, тобто в особливо великому розмірі.

Допитаний у якості потерпілого ОСОБА_7 надав показання, відповідно до яких установлено, що між ним та ОСОБА_6 мали місце усні договірні відносини щодо продажу на користь ОСОБА_7 належних ОСОБА_6 земельної ділянки та буднику, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , але, зі слів останньої, вона є номінальним власником вказаних об`єктів нерухомості, а право власності на них зареєстровано за ОСОБА_8 .

З метою переконання ОСОБА_7 у законності своїх дій, ОСОБА_6 здійснила показ ОСОБА_7 будинку та земельної ділянки, які мала намір продати останньому. Оглянувши вказані вище будинок та земельну ділянку, домовившись щодо їх вартості, ОСОБА_5 погодився на їх придбання, та 19.09.2018, перебуваючи у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , у присутності ОСОБА_6 та її чоловіка ОСОБА_10 , було укладено договори купівлі продажу земельної ділянки та будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , але грошові кошти за продаж нерухомості отримав не ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 , що підтвердило факт того, що право розпорядження вказаною нерухомістю неофіційно належало саме ОСОБА_6 , незважаючи на те, що законним власником був ОСОБА_8 .

Протягом певного часу після придбання вказаних об`єктів нерухомості, ОСОБА_5 було здійснено їх відвідування, та ним було установлено, що будинок, який він нібито придбав, належить сторонній особі, яка в подальшому була встановлена як ОСОБА_11 , а поруч із вказаним будинком розташовано ще три будинки, які мають таку саму адресу АДРЕСА_1 , та розташовані вони на окремих земельних ділянках, які мають різні кадастрові номери. Перевіривши правовстановлюючі документи на вказану нерухомість, ОСОБА_5 було установлено, що ним було придбано у власність будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 121, 7 кв. м., та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :38:025:0084, площею 0, 0184 га, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 виявив, що ОСОБА_6 продала йому інші будинок та земельну ділянку, замість тих, демонстрацію яких вона попередньо здійснювала ОСОБА_5 . Також, ОСОБА_5 повідомив, що в ході бесіди із ОСОБА_11 йому стало відомо про те, що вона придбала вказані будинок та земельну ділянку в ОСОБА_12 , а не в ОСОБА_6 чи ОСОБА_8 .

Допитана у якості свідка ОСОБА_13 повідомила про те, що про відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 їй нічого невідомо, але повідомила, що будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які в свою чергу придбав ОСОБА_5 , ОСОБА_13 також придбала у ОСОБА_6 у зв`язку з чим здійснювала ОСОБА_6 регулярні платежі за їх придбання на загальну суму 102 000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками.

Також, в ході проведення досудового розслідування було допитано у якості свідка ОСОБА_11 , яка надала показання про те, що з ОСОБА_6 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 вона не знайома, а будинок та земельну ділянку, які ОСОБА_5 мав намір придбати (яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :38:025:0085), остання придбала у ОСОБА_12 , використовуючи посередницькі послуги агентства нерухомості « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а після придбання вказаних об`єктів нерухомості, ОСОБА_11 передала у власність своїй доньці ОСОБА_15 . Також, ОСОБА_11 повідомила, що станом до кінця грудня 2018 року, двері вказаного будинку на ключ не зачинялись, що давало змогу стороннім особам здійснювати вхід на територію домоволодіння.

Враховуючи викладене, досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_6 , будучі обізнаною про те, що ОСОБА_5 має намір придбати будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :38:025:0085, достовірно знаючи, що вона не є власником вказаних будинку та земельної ділянки, шляхом обману заволоділа належними ОСОБА_5 грошовими коштами, в особливо великому розмірі.

Так, 01.08.2019, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 , в ході проведення якого було виявлено та вилучено копії документів, перелік яких міститься в клопотанні.

В ході проведення огляду вказаних вище речей та документів, було встановлено, що вони мають відношення до вчиненого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, з метою проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно..

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились. Від слідчого надійшла заява про розгляд клопотання без його участі.

Власник майна про дату та час розгляду клопотання була повідомлена належним чином.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, слідчим суддею встановлено, що вилучене майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки вилучені документи, можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема, відомості щодо купівлі-продажу земельних ділянок, з метою підтвердження або спростування факту незаконного заволодіння грошовими коштами, шляхом обману.

Викладене підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою про визнання речових доказів від 01.08.2019 року, відповідно до якої вилучені документи визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження №0001104 від 23.03.2019 року.

З урахуванням викладеного, з огляду на те, що існує необхідність в забезпеченні збереження речових доказів, слідчий суддя приходить до переконання, що викладеним підтверджується наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, та в цілому обґрунтованість клопотання сторони обвинувачення.

Крім того, слідчий суддя зазначає, що не накладення арешту на вилучене майно може призвести до його зміни або знищення, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження.

Таким чином на підставі викладеного в сукупності, слідчий суддя приходить до переконання, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна, про який йдеться в клопотанні, та якого така особа зазнає внаслідок застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, а тому з метою збереження речових доказів, клопотання сторони обвинувачення підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 170-173 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001104 від 23.03.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України задовольнити.

Накласти арешт на копії документів, які 01.08.2019 були вилучені в ході проведення обшуку за адресою проживання ОСОБА_6 , а саме: АДРЕСА_2 , а саме:

1. Договору купівлі продажу земельної ділянки від 21.02.2018 №213;

2. Договору купівлі продажу будинку від 21.02.2018 №214;

3. Договору купівлі продажу земельної ділянки від 15.09.2017 №1841;

4. Договору купівлі продажу земельної ділянки від 22.09.2017 №1708;

5. Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на 1 аркуші;

6. Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на 1 аркуші;

7. Договору купівлі продажу земельної ділянки від 15.09.2017 №1839;

8. Двох витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на 1 аркуші кожний;

9. Чотирьох аркушів технічного паспорту на дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Виконання ухвали покласти на слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 ..

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1