Справа № 461/5719/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/366/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 461/5719/18 про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України з участю,
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 20 березня 2019 року,

встановила:
цим вироком,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, що має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт.
Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно вироку суду, 15 червня 2018 року, приблизно о 12 год. 10 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи на проїжджій частині на перетині вул. Князя Романа та пл. Галицька у м.Львові, умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, наніс два удари рукою в обличчя ОСОБА_9 , який знаходився в салоні автомобіля «Рено Логан» д.н.з. НОМЕР_1 , заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носа та струсу головного мозку з незначними клінічними проявами, що відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я.

На даний вирок обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання у вигляді 150 годин громадських робіт змінити. Пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання керувався тим, що офіційно не працює, не має законних джерел доходу.
Просить врахувати, що він зареєстрований як фізична особа підприємець, код ЄДРПОУ , про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 25.02.2019 року.
Саме тому висновок суду першої інстанції, про те, що він не має законних джерел доходу, необґрунтований та не відповідає дійсності.
Як вбачається з виписки, його зареєстровано як ФОП 22 лютого 2019 року, а судові дебати відбулися 15 лютого 2019 року. Останнє слово обвинуваченого було 20 березня 2019 року, в цей же час винесено вирок.
Перед ухваленням вироку заявляв про те, що зареєстрований як фізична особа-підприємець. Письмових доказів на підтвердження цього не було подано до суду першої інстанції, оскільки стадія судового розгляду, останнє слово підсудного, не дозволила йому подати письмові докази.
Вважає, що вирок суду в частині призначення йому покарання у виді 150 годин громадських робіт необґрунтований та занадто суворий.
Суд не мотивував у вироку чому саме, з врахуванням даних про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається уперше, свою вину у скоєному визнав повністю і у вчиненому щиро розкаявся, за відсутності у справі жодної обтяжуючої обставини і при наявності у санкції статті інших альтернативних видів покарання (зокрема штрафу), прийшов до переконання, що для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів йому слід призначити саме покарання у вигляді громадських робіт.
Також судом залишено поза увагою ту обставину, що сторонами кримінального провадження, а саме обвинуваченим та потерпілим не заперечувався факт попереднього конфлікту між ними, в ході якого потерпілим було нанесено тяжку образу обвинуваченому, чим фактично і спровоковано подальший конфлікт.
При призначенні покарання суд першої інстанції хоч і послався на обставини справи, що пом`якшують покарання, однак не врахував їх в повній мірі, не врахував вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням, що принижує честь і гідність особи й призначив занадто суворе покарання, яке не відповідає суспільній небезпеці вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень та даним про особу винного.
Призначивши йому покарання у вигляді 150 годин громадських робіт, суд першої інстанції проігнорував те, що він має на утриманні малолітню дочку, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій менше року, зараз їй потрібна увага і догляд. Крім цього, він повинен допомагати дружині по господарству, оскільки дитина ще мала і дружині тяжко самостійно справлятися з усіма домашніми справами і доглядати за дитиною, також займаючись підприємницькою діяльністю він зобов`язаний забезпечувати сім`ю матеріально. Вони проживають окремо, тому залишити дитину з іншими родичами теж немає нагоди.
За таких обставин вважає, що вирок суду в частині призначення покарання не відповідає тяжкості вчиненого та підлягає зміні в цій частині.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 і виступ захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили таку задоволити, виступи потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , які заперечили апеляційну скаргу і просили залишити вирок суду без зміни, думку прокурора ОСОБА_7 про законність вироку суду та безпідставність апеляційної скарги ОСОБА_6 , вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, фактичні обставини, а також правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.125 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.
Щодо покарання, з яким не погоджується ОСОБА_6 , то таке, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції в межах, встановлених санкцією статті, що передбачає відповідальність за вчинений ним злочин, з дотриманням вимог ст.ст. 65, 66 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та даним, що характеризують його особу.

Судом, на час розгляду провадження, було вірно встановлено, що ОСОБА_6 ніде не працював, не мав законних джерел доходу, наявного рухомого чи нерухомого майна, про що відсутні документи в матеріалах кримінального провадження, а відтак призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу суперечило б загальним принципам призначення покарань.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений на час розгляду справи апеляційним судом став фізичною особою-підприємцем та в силу своєї зайнятості не має часу, щоб витрачати його на громадські роботи та має можливість сплатити штраф в розмірі 850 грн., апеляційним судом до уваги не беруться, виходячи з наступного.

Так, санкцією ч.2 ст.125 КК України передбачено покарання у виді: штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

Суд першої інстанції в повній мірі врахував позитивні характеристики обвинуваченого, те, що він є особою молодого віку, одружений, до кримінальної відповідальності не притягався, пом`якшуючі обставини: щире каяття та наявність на утриманні малолітньої дитини, про що у вироку наведені відповідні обґрунтування, та призначив справедливе покарання, яке відповідно до ст.51 КК України визнається менш суворим аніж покарання у вигляді виправних робіт, арешту чи обмеження волі.

Незважаючи на обставини, наведені в апеляційній скарзі, а також те, що санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, крім громадських робіт, передбачений більш м`який вид покарання, такий як штраф, колегія суддів вважає, що цей менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки розмір штрафу, передбачений вказаною вище нормою закону не дозволить повною мірою досягнути мети покарання, яка визначена законом.
Що ж стосується посилання обвинуваченого на те, що призначене йому покарання у вигляді громадських робіт унеможливить його роботу як фізичної особи-підприємця, то його слід визнати безпідставним, оскільки громадські роботи, як це передбачено ч. 1 ст. 56 КК України, полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи час безоплатних корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.
Тобто вказане покарання жодним чином не пов`язано з робочим часом, а тому наведені у скарзі обставини не можуть слугувати перешкодою для його виконання або навпаки для реалізації трудових прав та обов`язків обвинуваченого.
До того ж ОСОБА_6 не відноситься до числа осіб, відносно яких, відповідно до вимог закону, не можуть бути призначені громадські роботи.
Також апеляційним судом враховується думка потерпілого, який заперечує щодо призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу та настоює на залишенні без зміни призначеного покарання у вигляді громадських робіт.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді 150 годин громадських робіт за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому підстав для призначення йому більш м`якого покарання не має.

Апеляційна скарга обвинуваченого є безпідставна та не підлягає до задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну судового рішення, перешкоджали чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, такий слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:
Вирок Галицького районного суду м.Львова від 20 березня 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4