УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького міського суду Вінницької області клопотання адвоката ОСОБА_2 який діє в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, за відсутності фіксації судового розгляду технічними засобами, -

ВСТАНОВИВ:
Адвокат ОСОБА_2 подав до Вінницького міського суду Вінницької області клопотання про скасування арешту майна.

Клопотання мотивовано тим, що 08.11.2004 року прокурором Вінницького району відносно ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за №04040469 від 08.11.2004 року за ч. 5 ст. 191 КК України.

Постановою слідчого прокуратури Вінницького району ОСОБА_4 від 15.11.2004 року накладено арешт на моє рухоме майно, а саме:

- автомобіль Fiat Punto 55 EL 1996 року випуску, синього кольору, ДНЗ НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_2 від 21.10.2004 року;

- автомобіль OPEL KADET 1.3, 1987 року випуску, білого кольору ДНЗ НОМЕР_3 , свідоцтво НОМЕР_4 від 10.06.2003 року.

16.11.2004 року слідчим прокуратури Вінницького району було винесено постанову про накладення арешту на моє нерухоме майно, а саме:

- частину житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 .

01.02.2005 року ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України.

Надалі прокурором Вінницького району 06.07.2007 року винесено постанову про скасування постанови від 01.02.2005 року про притягнення її в якості обвинуваченого.

Також, прокурор Вінницького району своєю постановою від 06.07.2007 року в зв`язку з відсутністю в діях складу інкримінованого їй злочину закрив щодо ОСОБА_3 кримінальну справу № 04040469, порушену 08.11.2004 року.

Разом з тим, скасовуючи постанову про притягнення ОСОБА_3 в якості обвинуваченого та закриваючи відносно неї кримінальну справу, прокурор Вінницького району не скасував постанови про накладання арешту на рухоме і нерухоме майно.

В органах МРЕВ УДАЇ у Вінницькій області їй повідомили, що обтяження згідно з постановами від 16.11.2004 року і від 15.11.2004 року про накладення арешту на рухоме і нерухоме майно, не скасовано.

Така ситуація грубо порушує її право на вільне розпорядження своїм майном і воно підлягає захисту відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України.

Спірні правовідносини виникли із дії Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. Оскільки порядок накладення арешту на майно та його скасування урегульовано у ст. ст. 126, 234 КПК України 1960 року.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. За змістом ч.3 ст.174 КПК, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 214 КПК 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження втрачається легітимна мета арещту майна як втручання в конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції, ст.13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи суд має керуватися тим, що арешт на майно ОСОБА_3 було накладено під час дії КПК 1960 року за процедурою, установленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п.9 розд. ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК 1960 року.

Під час кримінального провадження застосовується кримінальний процесуальний закон, який діє відповідно під час досудового розслідування або судового розгляду справи. Складність вирішення питання про застосування кримінального процесуального закону у часі обумовлена тією обставиною, що кримінальне провадження за конкретним фактом вчинення злочину є тривалим. Під час провадження може набути чинності не один процесуальний закон. У цьому разі не потрібно повторно виконувати усі процесуальні дії. Порядок кримінального провадження визначається тією нормою права, що діє в момент здійснення процесуальної дії чи ухвалення процесуального рішення.

Проте положеннями цього кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження в кримінальній справі: або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч. 1 ст.214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч.6 ст.126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, ОСОБА_3 не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як власник майна чинним на той час кримінально- процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.

З урахуванням викладеного, а також утрати чинності КПК 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання в право власності ОСОБА_3 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК 1960 року, очевидно, не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК 1960 року не містив. Прийняття рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації з огляду на зміст п. 7 ч. 1 ст. 253, п. 8 ч. 1 ст. 324, ч. 13 ст. 335 цього Кодексу передбачалося тільки після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку в кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте кримінальну справу, у межах якої на майно ОСОБА_3 накладено арешт, закрито за реабілітуючими обставинами.

Згідно зі ст. 174 нині чинного КПК як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, у тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому чинним КПК. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, у тому числі в кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим кодексом, КПК не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч.2 ст.19 Конституції зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п.2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою, вимог інших актів законодавства.

КПК 1960 року, як і чинний КПК, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою прокурора Вінницького району у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу інкримінованого злочину. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування ОСОБА_3 . Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача й таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке явно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше ніж 12 років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване конвенцією і Конституцією, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне за собою погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод в отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває в стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Разом з тим кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє такі відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного, процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, утрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

З огляду на зазначене будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна в такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 чинного КПК України суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Враховуючи все вищенаведене, захисник просив його клопотання задовольнити.

В судові засідання адвокат ОСОБА_2 неодноразово не з`являвся, про день, час та місце розгляду клопотання був повідомлений завчасно та належним чином.

Слідчий в судові засідання неодноразово не з`являвся, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлявся завчасно та належним чином.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України, клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

З огляду на те, що адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, в судовому засіданні не довів обставин необхідності скасування арешту майна, тому слідчий суддя дійшов висновку, що в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_2 слід відмовити.

Крім того, слідчий суддя вважає, що неявка без поважної причини сторони кримінального провадження, якою подане клопотання про скасування арешту майна, свідчить про фактичне не підтримання поданого клопотання та не доведення згаданих обставин, що оцінюється як підстава для відмови у задоволенні такого клопотання.

На підставі наведеного, керуючись ст. 172, 174, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна відмовити.

Ухвала суду остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя