Єдиний унікальний номер 205/7052/18
У Х В А Л А

31 жовтня 2019 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро обвинувальні акти у об`єднаному кримінальному провадженні № 0002401, №0000027, №0002408, №0002487 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.309, ч.3 ст.185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувають обвинувальні акти у об`єднаному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.309, ч.3 ст.185 КК України.

В судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , посилаючись на те, що ризики, які послужили підставою для обрання йому саме такого запобіжного заходу не змінилися, окрім того, перебуваючи на свободі, ОСОБА_3 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просив суд застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Вислухавши клопотання прокурора, думку обвинуваченого, дослідивши їх доводи і обґрунтування, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до рішення Європейського суду від 26 січня 1993 року «В. проти Швейцарії» …небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших факторів які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою.

Також, суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 року у справі Тодоров проти України, відповідно до якої для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачувань не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою; Єлоєв проти України від 06.11.2008, відповідно до якого навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину, тяжкість обвинувачення не можуть бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

Суд також вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення, сама по собі, не може слугувати виправданням та обґрунтуванням тривалого періоду утримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, а саме, з лютого 2019 року. На це посилається у своєму рішенні і ЄСПЛ у справі «Калашников проти Росії» вкотре нагадавши, що лише сам по собі факт обвинувачення особи у вчиненні тяжкого злочину не може бути підставою для тримання особи під вартою у період проведення судового розгляду.

В справі ЄСПЛ «Манчіні проти Італії», зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 п. 1 (с) Конвенції.

Згідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Так, у судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 має постійне місце проживання та реєстрації, за яким, згідно характеристики, скарги від сусідів не надходили, під вартою перебуває з лютого 2019 року, за місцем мешкання проживає проживає разом з бабусею. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_3 має малолітню дитину 2012 року народження.

Враховуючи вищевикладене та зазначені вимоги діючого законодавства, суд вважає, що прокурорами недостатньо доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України.

Тому, враховуючи обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а також те, що він має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання характеризується з позитивного боку, тому суд вважає необхідним обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки продовжує існувати ризик переховування від суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.110, 177, 181, 183, 331, 369, 371, 372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання прокурорів про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 щодо зміни запобіжного заходу задовольнити.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк судового розгляду, але не більше 60 днів до 24-00 години 28 грудня 2019 року включно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:
1.Не відлучатися цілодобово з постійного місця проживання, що знаходиться для обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду.
2. З`являтися за першою вимогою на виклики до суду.
3. Повідомляти прокурора, суд про зміну місця фактичного проживання.
Обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно звільнити з-під варти в залі суду.
Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання Новокодацькому ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1