Номер провадження: 11-сс/813/1566/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року,-

встановив:

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року повернуто клопотання адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 щодо захисту прав останнього, в порядку ст. 206 КПК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що 20.08.2019 року, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси відносно ОСОБА_11 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, у зв`язку з чим на теперішній час він не перебуває в Ізоляторі тимчасового тримання № 1 ГУНП в Одеській області, місце розташування якого знаходиться в межах територіальної юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси. ДУ «Одеський слідчий ізолятор» знаходиться поза межами територіальної юрисдикції, тому слідчий суддя Приморського районного суду м. Одесине уповноважений розглядати клопотання захисників, подане в порядку ст.206 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 , подали апеляційну скаргу, в якій, вважаючи ухвалу слідчого судді необґрунтованою, просять її скасувати та постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання захисників для його розгляду по суті, іншим слідчим суддею.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про прийняття до провадження апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, яка не входить до переліку рішень слідчого судді, передбаченого ст.309 КПК України, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, апеляційний суд враховує засади верховенства права та законності, визначені ст.ст. 8, 9 КПК України.

Положеннями ч.1 ст.206 КПК України регламентовано, що кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Відповідно до положень ст. 206 КПК України слідчий суддя наділений повноваженнями: 1) постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи; 2) постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи; 3) слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу; 4) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи, доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи, вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Аналіз зазначеної статті кримінального процесуального закону дає підстави стверджувати, що слідчий суддя не наділений повноваженнями для прийняття інших рішень у зв`язку із розглядом заяв про захист прав людини. Крім того, слідчий суддя не наділений повноваженнями ухвалювати рішення поза межами судового засідання, без повідомлення учасників провадження, без їх участі та без фіксації судового розгляду.

Будь-які процесуальні рішення слідчого судді, які не пов`язані із рухом справи або забезпеченням судового розгляду на підставі заяви, яка подана в порядку передбаченому ст.206 КПК України, є такими, що не передбачені кримінальним процесуальним законом, а тому, підлягають апеляційному оскарженню.

До такого висновку апеляційний суд приходить з урахуванням правового висновку викладеного в постанові Верховного суду України від 12.10.2017 року по справі №5-142кс(15)17, в якій касаційний суд зазначив, що у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення ч. 3 ст. 309 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 399 КПК України.

При цьому, право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК України, які його гарантують, з огляду на положення ч. 6 ст. 9 КПК України, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

Апеляційний суд приймає до уваги, що даний висновок касаційного суду підтвердила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 року по справі №237/1459/17, зазначивши при цьому, що оскільки слідчий суддя прийняв рішення, яке не передбачено КПК, суду апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження належало виходити з приписів ст. 9 КПК, яка розкриває принцип законності кримінального провадження та в ч. 6 установлює, що коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу. Однією з таких засад є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (п. 17 ч. 1 ст. 7 КПК), а її зміст розкрито у ст. 24 КПК, згідно з ч. 1 якої кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, зокрема, суду, слідчого судді в порядку, передбаченому КПК.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що повернення клопотання поданого в порядку ст.206 КПК України, за умови надходження такого клопотання до слідчого судді районного суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місце, де утримується особа в інтересах якої подана заява, тобто фактична відмова у розгляді клопотання, є такою, що порушує мінімальні гарантії доступу до правосуддя, право на захист, право на свободу та особисту недоторканість.

Крім цього слід зазначити, що ЄСПЛ неодноразово зазначав у своїх рішеннях про дотримання національним судовими органами та правоохоронними органами прав та свобод людини під час здійснення досудового розслідування, зокрема у рішенні по справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015 року, ЄСПЛ зазначив, що «важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (див. рішення у справах «Б. проти Австрії" (В. v. Austria) від 28.03.1990 року (п. 39), «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey) (п. 26).

В інших справах проти України, зокрема «Луценко проти України» від 03.07.2012 року (п. 62), «Ічин та інші проти України» від 21.12.2010 року (п. 32) вкотре підтверджено, що «стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції.

Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавільність» розуміється ширше, ніж лише невідповідність національному законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством усе одно може бути свавільним і, таким чином, може порушувати Конвенцію, зокрема, коли з боку державних органів мала місце недобросовісність або введення в оману (див. рішення від 9 07.2009 р. у справі «Моорен проти Німеччини», (пункти 72,77 та 78)).

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року, якою повернуто клопотання адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 щодо захисту прав останнього, в порядку ст. 206 КПК України, підлягає розгляду апеляційним судом.
Розглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту щодо законності прийнятого слідчим суддею рішення, апеляційний суд приходить висновку про таке.

На відміну від порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльність слідчого або прокурора, передбаченого статтями 303-308 КПК України, ст. 206 КПК України встановлює загальні обов`язки слідчого судді судді щодо захисту прав людини, які в частині перевірки підстав позбавлення особи свободи реалізуються виключно у передбачений цією статтею спосіб.
Так, відповідно до частин 2-5 ст. 206 КПК України, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. При цьому, слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи. Водночас якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання. Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе: 1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; 2) неперевищення граничного строку тримання під вартою; 3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду».
Отже, слід констатувати, що ст. 206 КПК України надає слідчому судді специфічні повноваження щодо перевірки наявності підстав позбавлення особи свободи (зокрема наявності судового рішення та ін.) та звільнення такої особи, якщо за результатами такої перевірки відповідних підстав не буде встановлено, або забезпечення проведення у найкоротший строк розгляду клопотання прокурора, слідчого про застосування запобіжного заходу.
Таким чином, наведені вище положення ст. 206 КПК України мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках. При цьому, вказаний механізм не включає процедур оскарження рішень, дій чи бездіяльності працівників правоохоронних органів, пов`язаних із затриманням особи в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України, post factum, оскільки відповідні заперечення особа може висловити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу та/або під час підготовчого судового засідання й судового розгляду кримінального провадження по суті.
Разом із тим, положення ст. 206 КПК України визначають, що слідчий суддя має розглянути скаргу, подану в порядку зазначеної норми закону, лише в разі знаходження особи, щодо якої наявні відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що вона позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, в межах територіальної юрисдикції суду.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що ст.206 КПК України встановлює обов`язок слідчого судді отримавши повідомлення в порядку згаданої норми, розглянути його по суті, тобто прийняти рішення про звільнення позбавленої свободи особи, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи, або, в протилежному випадку, рішення про відмову у звільненні особи.
Більш того, стаття 206 КПК України встановлює обов`язок слідчого судді розглянути таке повідомлення негайно, а також визначає чіткий алгоритм дій слідчого судді щодо забезпечення розгляду такої скарги та порядку такого розгляду.
Апеляційним судом встановлено, що клопотання захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в порядку ст. 206 КПК України в інтересах ОСОБА_11 подано слідчому судді Приморського районного суду м. Одеси 19.08.2019 року.
Згідно протоколу автоматичного розподілу справи від 19.08.2019 року, клопотання захисників було розподілене слідчому судді ОСОБА_1 об 11:11:46 год.
В поданому клопотанні захисники вказували на те, що ОСОБА_11 , на час звернення зі скаргою в порядку ст.206 КПК України, утримається в ІТТ №1 ГУНП в Одеській області з 18.08.2019 року без будь-яких правових підстав.
Отже, отримавши таке повідомлення слідчий суддя повинен був виконати вимоги ч.2 ст.206 КПК України, а самепостановити ухвалу, якою мав зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Однак, з матеріалів судової справи убачається, що слідчий суддя не вжив заходів, визначених ч.2 ст.206 КПК України, зокрема не постановив ухвалу про зобов`язання негайно доставити затриману особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи, хоча мав для цього достатньо часу. Лише наступного дня 20.08.2019 року, о 17:15:49 год., слідчий суддя прийняв рішення про повернення клопотання захисників, яке мотивував тим, що 20.08.2019 року, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси відносно ОСОБА_11 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, у зв`язку з чим на теперішній час він перебуває в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», місце розташування якої знаходиться поза межами територіальної юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси.
Таким чином, слідчий суддя прийняв рішення, яке не передбачено кримінальним процесуальним законом, що є неприпустимим та визнається апеляційним судом порушенням кримінального процесуального закону.
Щодо мотивів слідчого судді з яких повернуто клопотання захисників з посиланням на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року, якою відносно ОСОБА_11 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, то апеляційний суд визнає їх необґрунтованими, з огляду на таке.
Матеріали судової справи щодо розгляду клопотання не містять копії ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року, якою відносно ОСОБА_11 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Не містять матеріали справи і відомостей, що ОСОБА_11 , станом на 20.08.2019 року, утримувався в ДУ «Одеський слідчий ізолятор. Слідчий суддя не зазначив в оскаржуваній ухвалі з яких саме джерел ним була отримана інформація щодо прийнятого рішення про обрання відносно ОСОБА_11 , що суперечить положенням ст.ст. 206,370 КПК України.
Апеляційним судом встановлено, що 20 серпня 2019 року, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси відносно підозрюваного ОСОБА_11 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою (єдиний унікальний номер справи № 520/19785/19; судове провадження № 1-кс/520/10689/19). Разом з цим, вказане судове рішення, відповідно до даних Єдиного реєстру судових рішень, розміщене в ЄДРСР під номером 83793237, надіслано судом 22.08.2019 року, зареєстроване в ЄДРСР 23.08.2019 року, оприлюднене 27.08.2019 року. Наведені обставини свідчать про відсутність у слідчого судді на день прийняття ним оскаржуваної ухвали, тобто на 20.08.2019 року, належних та достовірних даних про законність тримання під вартою ОСОБА_11 в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», який знаходиться в Малиновському районі м. Одеси.
За таких обставин, апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок слідчого судді про те, що клопотання захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 щодо захисту прав останнього, поданого в порядку ст. 206 КПК України,на день та час його подання, а також прийняття оскаржуваної ухвали не підлягало розгляду Приморським районним судом м. Одеси.

У зв`язку з встановленими апеляційним судом обставинами, колегія суддів визнає оскаржувану ухвалу необґрунтованою та такою, яка у відповідності до вимог п.2 ч.3 ст.407 КПК України, підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про призначення нового розгляду клопотання захисників поданого в порядку ст. 206 КПК України, в тому ж районному суді, іншим слідчим суддею.

Керуючись вимогами ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року, якою повернуто клопотання захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 щодо захисту прав останнього, в порядку ст. 206 КПК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд клопотання адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 щодо захисту прав останнього, в порядку ст. 206 КПК України, в Приморському районному суді м. Одеси, іншим слідчим суддею.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4