Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2122/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 135 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000205 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2019 року, щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Андрушівка Житомирської області, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, фізичну особу-підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ч.1 ст.135 КК України,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_10 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. У разі неможливості прийняття такого рішення, просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає про невірну оцінку судом показів обвинуваченого ОСОБА_10 та свідків. Надає свою оцінку фактичним обставинам кримінального провадження та вважає, що сторона обвинувачення не надала суду будь-яких допустимих доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України. Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказами письмових доказів по справі.

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2019 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
Початок строку відбуття покарання встановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_10 не обирався.
За обставин встановлених судом та викладених у вироку, 03 грудня 2017 року близько 05-ї години, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Гагаріна в м. Малині Житомирської області в напрямку м. Радомишль скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалась попереду в попутному напрямку руху автомобіля.
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті, яка настала на місці події внаслідок закритої мозкової травми з переломом кісток основи та склепіння черепу, розрушенням речовини головного мозку, що зумовило зупинку центральної нервової системи, серцевої діяльності, дихання.
Після здійснення наїзду на пішохода ОСОБА_11 , водій ОСОБА_10 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог п.2.10 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілу до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди і з метою уникнення відповідальності за скоєне, на автомобілі, причетному до дорожньо-транспортної пригоди, з місця пригоди поїхав, чим завідомо залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_11 , яка перебувала у небезпечному для життя стані та була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати їй допомогу.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілої та її представника в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка сама поставила потерпілу в небезпечний для життя стан. Дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст. 135 КК України судом кваліфіковано правильно.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 свою вину не визнав та пояснив, що ввечері 02 грудня 2017 року він, незважаючи на те, що перебував в розважальному закладі «Замок володарів» в м. Малині спиртних напоїв не вживав, оскільки мав намір вранці поїхати в м. Радомишль. Близько 05-ї години ранку 03.12.2017 року, він рухаючись зі швидкістю приблизно 60 км/годину з ввімкненим світлом фар по вул. Гагаріна по своїй смузі руху, перетнувши залізничну колію, попереду побачив силует людини, який на відстані 20-25 м. від автомобіля різко змінив напрямок руху, вийшовши на проїзну частину, внаслідок чого обвинувачений не зміг уникнути зіткнення, що відбулося передньою правою частиною транспортного засобу. Зупинившись, та вийшовши з автомобіля, він побачив, як на відстані 1-2 м. на узбіччі на спині лежала дівчина без ознак життя. Не переміщаючи тіло, встановив відсутність пульсу на шиї, та будучи розгубленим поїхав додому, не повідомивши ні швидку, ні поліцію. Вважає, що його вини в тому, що сталось немає.
Проте, вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.
Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показах свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні показав, що 03 грудня 2017 року близько 08-ї години ранку на відстані близько 200 метрів від залізничного переїзду на вул. Гагаріна в м.Малині в напрямку м. Радомишля на дорозі прогулюючись, він виявив жіночий чобіт та куски пластмаси, та зупинившись побачив на узбіччі на відстані близько 10м. тіло дівчини, яке лежало в снігу та слідів поруч ніяких не було. Він відразу викликав поліцію, та чекав її прибуття;
- показах свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що близько 07-ї години 03 грудня 2017 року до неї додому приїхав обвинувачений, який був в нормальному не схвильованому стані, пробувши в неї близько 2 годин нічого про дорожньо-транспортну пригоду не розповідав;
- показах свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , згідно яких ні слідів гальмування (юзу), ні слідів поруч з тілом ОСОБА_11 не було.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 підтверджується наступними матеріалами кримінального провадження:
- згідно рапорту старшого слідчого органу внутрішніх справ відділу розслідувань злочинів у сфері транспорту вбачається, що 03 грудня 2017 року внесено відомості та здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000919 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме 03 грудня 2017 року близько 05-ї години водій ОСОБА_10 керуючи а/м Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та проїжджаючи біля будинку №40 вул. Гагаріна в м. Малині Житомирської області в напрямку м. Радомишль скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалася попереду у попутному автомобілю напрямку, після чого водій з місця пригоди поїхав, завідомо залишившя потерпілу без допомоги (а.п.133 т.1);
- витягом з ЄРДР, згідно якого 21 серпня 2018 року в межах кримінального провадження внесені нові відомості до ЄРДР за №00000205 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 135 КК України за даним фактом (т.1 а.п. 132);
- ухвалою слідчого судді від 28.08.2018 року, згідно якої в рамках кримінального провадження №00000205 за ч.1 ст. 135 КК України, отримано дозвіл на тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження №0000919, які перебувають в окремому провадженні відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Житомирській області з наданням можливості виготовлення з них завірених належним чином копій (т.1 а.п. 138-139);
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03 грудня 2017 року, згідно якого виявлено, що місце ДТП являє собою горизонтальну пряму без нерівностей ділянку дороги вулиці Гагаріна в м. Малині, покриття: вологий чистий асфальтобетон на якому розташовано осип скла та уламків автомобіля, згідно їх розміщення напрямок руху транспортного засобу від м. Малин до м. Радомишль. На узбіччі дороги поруч з лісосмугою виявлено труп ОСОБА_16 (т.1 а.п. 141-152);
- протоколом додаткового огляду місця події 22.02.2018 року з участю свідка ОСОБА_12 , згідно якого встановлено, що частина дороги вул. Гагаріна неподалік від місця дорожньо-транспортної пригоди має ямковість різних розмірів, глибиною до 10 см. Цього ж дня, свідок ОСОБА_12 вказав, що на межі правого узбіччя та проїзної частини в напрямку м. Радомишль він виявив взуття та уламки сіро-білої пластмаси, які він вказав знаходяться поперечно на відстані 4,3 м. від осьової розмітки та поздовжньо - 9м. від умовної лінії розташування залізобетонної опори Далі за межами дороги на снігу в положенні на спині лежало тіло дівчини, яке розташовувалось поперечно на відстані 8,2 м. від осьової розмітки та поздовжньо 19 м. від залізобетонної опори (т.1 а.п. 217-223);
- висновком судово-медичної експертизи №171 від 28.03.2018 року, з якого вбачається, що причиною смерті ОСОБА_11 , 1990 р.н., явилась закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток основи та склепіння черепу, розрушенням речовини головного мозку, що зумовило зупинку центральної нервової системи, серцевої діяльності, дихання.
Смерть її настала відразу після отримання тілесних ушкоджень.
При судово-медичному дослідженні трупа виявлено тілесні ушкодження у вигляді забійної рани потиличної ділянки голови, закритого перелому правого плеча, переломів забійної рани потиличної ділянки голови, закритого перелому правого плеча, перелому ребер справа по середньо-лопатковій лінії, по задньо-підпаховій лінії, по околохребтовій лінії, по околохребтовій лінії з пошкодженням пристінкової плеври, пошкодженням правої легені, по задній поверхні верхньої долі, множинних розривів печінки верхньої ділянки, крововиливів під м`які тканини темно-червоного кольору на потиличній ділянці, множинних багато уламкових переломів потиличної кістки, починаючи з кордону з тім`яною кісткою до великого потиличного отвору, переломів пірамід лівої та скроневих кісток, тіла основної кістки, турецького сідла, розмноження речовини головного мозку, потиличних долей обох півкуль, продовгуватого мозку, мозочка, які мають ознаки тяжкого ступеню важкості, що є небезпечним для життя в момент їх спричинення, могли виникнути від дії твердих тупих предметів, майже одномоментно із значною силою прикладання і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю.
Численність, характер, локалізація ушкоджень свідчать про те, що вони могли виникнути внаслідок транспортної травми і відносно до травмую чого об`єкту вона могла перебувати задньою поверхнею голови, тулубу.
При судово-токсикологічному дослідженні крові виявлено етиловий спирт у концентрації 2,5 ‰, що відносно живої особи відповідало би середньому ступеню алкогольного сп`яніння (т.1 а.п. 161-162);
- протоколом огляду автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 03 грудня 2017 року на подвір`ї домоволодіння по АДРЕСА_2 за місцем проживання обвинуваченого, яким встановлено, що передня частина автомобіля з правого боку ушкоджена, а саме передня права фара, розбите скло фари, переднє праве крило, у верхній частині капоту знаходиться вм`ятина, лобове скло у нижній частині має ушкодження у вигляді розколення скла кругоподібне, виявлено відсутність на правій передній дверці дзеркало заднього виду, у плечі розміщення дзеркала виявлено електродріт (т.1 а.п. 154-159);
- висновком судово трасологічної експертизи (цілого за частинами) №1/1-150 від 23.03.2018 року, згідно якого три полімерні уламки, які вилучені 03.12.2017 року під час огляду місця ДТП в м. Малині та частини пошкодженого переднього правого крила, яке встановлено на автомобілі, до розділення складали одне ціле переднє праве крило автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; три полімерні уламки та частина пошкодженого облицювання радіатора, складали одне ціле облицювання радіатора автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; два полімерні уламки та частини рефлекторного розсіювача, які знаходяться в корпусі пошкодженої передньої правої фари автомобіля до розділення складали одне ціле - рефлекторний розсіювач передньої правої фари автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.п. 199-215);
- висновком експертизи технічного стану транспортного засобу №3/149 від 14.022018 року, згідно якого на момент дорожньо-транспортної пригоди гальмівна система, рульове керування автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходились в технічно працездатному стані, та яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки не встановлено. При цьому, відмічено, що ходова частина автомобіля знаходились в технічно працездатному стан, однак не відповідала вимогам п. 31.4.5 (а) Правил дорожнього руху (т.1 а.п. 177-184);
- протоколом проведення слідчого експерименту 29 січня 2018 року з участю ОСОБА_10 з метою встановлення конкретної видимості пішохода в місці ДТП шляхом зближення транспортного засобу до місця знаходження пішохода, згідно якого встановлено, що видимість його в ближньому світлі фар задіяного автомобіля, становить 40 м, а видимість елементів дороги 48 м. (т.1 а.п. 185-188);
- висновком експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди №198 від 26.02.2018 року, згідно якого встановлено, що місце наїзду автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода, розташоване у повздовжньому напрямку перед місцем розташування полімерних уламків від автомобіля в безпосередній близькості до правого краю проїзної частини вул. Гагаріна в м. Малин в напрямку руху до м. Радомишль.
З технічної точки зору, в умовах місця пригоди, при заданих вихідних даних, безпечна швидкість руху автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 за умов видимості елементів проїзної частини 48,0 м. визначається рівною близько 62,3 …73,6 км/год. При цьому, водій не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.
В причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки і виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди є рух пішохода ОСОБА_11 в напрямку смуги руху автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент знаходження останнього на відстані недостатній для термінової зупинки автомобіля до лінії руху пішохода з моменту виникнення небезпеки для руху;
- висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №51-3/334 від 24.04.2018 року, яким підтверджено, що враховуючи характер пошкоджень кузова автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 та характер виявлених тілесних ушкоджень при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 в момент контакту виступаючими частинами автомобіля з тілом потерпілої швидкість могла бути в межах 60-80 км/год.
Пошкодження мають єдиний механізм утворення та могли утворитися в процесі наїзду автомобіля Mercedes-Benz Vito-115, реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_11 та в момент первинного контакту потерпіла знаходилась в вертикальному чи близькому до нього положенні з закиданням тіла на праву бокову частину кузова автомобіля, з послідуючою придачею тілу великої кінетичної енергії та відкидуванням його на дорогу.
Покази водія ОСОБА_10 стосовно зміни напрямку руху пішохода ОСОБА_11 ліворуч при її русі в попутному напрямку можуть відповідати матеріалам кримінального провадження (т.1 а.п. 227-230);
- протоколом проведення слідчого експерименту 19.05.2019 року, відповідно до якого ОСОБА_10 на місці ДТП, зорієнтувавшись на місцевості, не зміг вказати де саме лежала ОСОБА_11 та в якому положенні на животі чи спині, тощо (т.1 а.п. 237-238).
Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, доведена повністю.

З висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, при оцінці доказів, як правило, суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Таким чином, установивши в порядку статті 91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, належність та допустимість доказів, з урахуванням доводів обвинуваченого та сторони захисту та наведенням мотивів на їх спростування, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні даного злочину.
Доводи апелянта про недопустимість письмових доказів колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Під час апеляційного розгляду процесуальних порушень, порушень прав обвинуваченого гарантованих Конституцією України та Конвенцією прав захист людини та основоположних свобод суд апеляційної інстанції не встановив.
Крім того, з вироку суду вбачається, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про визнання недопустимими доказами протоколу слідчого експерименту від 19.05.2018 року зі свідком ОСОБА_10 ; протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 28 серпня 2018 року відкритих стороні захисту 22 листопада 2018 року та, як наслідок всіх матеріалів кримінального провадження з посиланням на правову позицію Верховного Суду та зазначено наступне.
Верховний Суд України у своїй постанові від 9 червня 2016 року № 5-360кс15 щодо неоднакового правозастосування судами касаційної інстанції п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК, виявив свою несхильність до абсолютизації правила отруєного дерева та зробив висновок про відсутність істотного порушення прав та свобод особи обвинуваченого, який надав показання про обставини дорожньо-транспортної пригоди як свідок під час проведення слідчого експерименту, а відтак і відсутність підстав для скасування підсумкового судового рішення. При цьому суд послався зокрема на те, що проведенню допиту свідка, який надалі став підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, передувало роз`яснення цій особі права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії особі була надана можливість висловити свою власну точку зору причин травмування пішохода і в такий (законний) спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права. Адже іншого способу викласти власну версію події, відомості про яку внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, законодавець не встановив.
Частина 12 ст. 290 КПК України встановлює, що якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази. Системне тлумачення указаних положень ст.290 КПК України дає підстави вважати, що відкриття матеріалів кримінального провадження відбувається саме на стадії досудового розслідування до направлення обвинувального акту на розгляд суду.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, доступ до матеріалів досудового розслідування обвинуваченому та його захисникові було надано 17.09.2018 року, в реєстрі матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні (т.1 а.п. 5-8) маються відомості про заходи забезпечення кримінального провадження - надання тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження від 28.08.2018 року з наданням можливості виготовлення з них завірених належним чином копій.
Відповідні положення ст.290 КПК України передбачають обов`язок сторони обвинувачення лише надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, тобто створити можливість для сторони захисту ознайомитися з цими матеріалами, зробити копії або інші відображення цих матеріалів.
Правило недопустимості доказів, передбачене ч.12 ст.290 КПК України, стосується лише ситуації, коли сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, внаслідок чого та була позбавлена можливості ознайомитися з ними.
Відповідні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 05.03.2019 року у справі №754/8571/17 та в ухвалі від 13.03.2018 року у справі №336/6314/16-к.
Зважаючи на відкриття всіх матеріалів кримінального провадження 17.09.2018 року та відсутність зауважень з цього приводузі сторони захисту, підстав для визнання матеріалів кримінального провадження, в тому числі протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 28.08.2018 року та опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 28.08.2018 року не вбачається.
Отже, докази, зібрані під час досудового розслідування та досліджені у судовому засіданні, колегія суддів вважає належними та допустимими, оскільки вони отримані у законному порядку слідчим з дотриманням принципу диспозитивності, докази є належними та допустимими, узгоджуються між собою і в сукупності підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення та доводять винуватість ОСОБА_10 у його вчиненні.
В апеляційній скарзі захисника фактично викладено незгоду з висновками суду першої інстанції, щодо належності і допустимості доказів, які сторона захисту вважала недопустимими. Однак, доводи зазначені в апеляційній скарзі захисника були предметом розгляду суду першої інстанції і на них дані вичерпні відповіді, з якими погоджується і апеляційний суд.
Доводи апелянта про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, колегія суддів вважає необгрунтованими.
Так, ч.1 ст.135 КК України передбачає відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Суспільна небезпека цього злочину полягає у поширенні аморальної поведінки, змістом якої є неповага до права людини на життя і безпеку, нехтування моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людям, які перебувають у небезпечному для життя стані.
Об`єктивна сторона даного злочину характеризується бездіяльністю- невтручанням, яка виражається в залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані й позбавлена можливості вжити заходів щодо самозбереження.

Кримінальна відповідальність за бездіяльність наступає тоді, коли особа була зобов`язана та могла вчинити певні дії. Обов`язок особи надати необхідну допомогу, передбачений в ст.135 КК виникає також, коли ця особа сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан своїми необережними або невинними діями. В останньому випадку, сам факт створення небезпеки для життя крім того що породжує спеціальний правовий обов`язок надати допомогу, підлягає самостійній юридичній оцінці.
Суб`єктивна сторона даного злочину полягає в тому, що попереднє діяння яким поставлено потерпілого в небезпечний для життя стан знаходиться за рамками даного складу злочину і лише зумовлює обов`язок надати йому допомогу та потребує самостійної правової оцінки. Якщо воно є результатом невинних дій особи то не потребує додаткової кваліфікації.

З наведеного вбачається, що в разі коли водій не був винний у злочинному порушенні Правил дорожнього руху, але життя або здоров`я потерпілого були поставлені під загрозу внаслідок випадку з керованим ним автотранспортним засобом, то завідоме залишення потерпілого без допомоги за наявності інших необхідних ознак тягне за собою відповідальність за ст. 135 КК України.

Крім того, згідно правових висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 06 березня 2014 року, постанові Верховного Суду №51-1673км18 від 24.05.2018 року особа, яка залишила потерпілого у небезпеці, має нести кримінальну відповідальність за ст. 135 КК України навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений одразу після наїзду на ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що такими своїми діями він поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, маючи можливість для надання допомоги, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагався вжити заходи щодо надання їй медичної допомоги та транспортування до медичного закладу, хоча сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, та з метою уникнення від кримінальної відповідальності, завідомо залишив її у небезпечному для життя стані, з місця події втік, при цьому перемістив з місця події та сховав за місцем проживання свій автомобіль, повідомивши вітчиму ОСОБА_17 про те, що потрапив в дорожньо-транспортну пригоду без наслідків, про що засвідчив останній під час допиту в засіданні місцевого суду.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги захисника про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України
Покарання обвинуваченому ОСОБА_10 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України в межах санкції статті за якою його засуджено з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст. 135 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через суворість, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.
Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2019 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: