Справа № 488/2563/17
Провадження № 1-кп/488/54/19
У Х В А Л А

30.08.2019 року Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Миколаєві обвинувальний акт, складений щодо ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.156 ч.2 КК України,

в с т а н о в и в :

До суду надійшов вказаний обвинувальний акт.

Прокурор висловилася за можливість призначити судовий розгляд, який проводити у закритому судовому засіданні.

Захисником було заявлено клопотання, яке також підтримав і обвинувачений, про повернення обвинувального акту прокурору з тих мотивів, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, а саме: не відповідає вимогам офіційного документу (не скріплений печаткою), не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, даних щодо розміру витрат на залучення експерта та місця складання.

Заслухавши думки учасників, вивчивши обвинувальний акт, суд доходить таких висновків.

Згідно з п.1 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

За правилами п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Верховний Суд України у постанові № 5-328 кс16 від 24 листопада 2016 року виклав правову позицію стосовно питання про повернення обвинувального акту з підстав відсутності формулювання обвинувачення відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України. У постанові зазначено, що суду належить встановити, чи має таке недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п.А ч.3 ст.6, є детальна(!) поінформованість обвинуваченого про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Девеєр проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змістовного, сутнісного, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст.6 Конвенції Європейський Суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи. Рішення ж Суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року відображає послідовну рекомендацію про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Цією постановою Верховний Суд України також звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, позаяк правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновку слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та реалізації права на захист.

Всупереч вказаним вище положенням процесуального закону та правовим позиціям в обвинувальному акті з необхідною ясністю не зазначені фактичні обставини вчинення ОСОБА_5 розпусних дій щодо малолітньої особи.

Так, в обвинувальному акті взагалі відсутні дані щодо хоча б орієнтовного часу доби, коли мали місце такі дії, а зазначається лише період біля двох місяців.

Але і цей період також визначений неконкретно, тому що вказується, що ОСОБА_5 здійснював дії, які можуть бути кримінально караними, в період з березня 2017 року до 09 травня 2017 року неодноразово, натомість епізоди (або хоча б останній епізод) можливої протиправної діяльності не розмежовані.

Саме цей недолік, на думку суду, є істотним, тому що він «розмиває» обвинувачення, перешкоджає стороні захисту визначити його «кількісну» сторону, тобто той обсяг протиправних дій, які інкриміновані і від яких необхідно захищатися.

Врешті-решт, така невизначеність у разі засудження особи прямо впливатиме на індивідуалізацію покарання (якщо протиправні дії носили разовий характер, покарання може бути призначене більш м?яке, а якщо такі дії були систематичними і тривалими, то покарання має бути більш суворим).

В цій частині суд погоджується із доводами захисника, що судовий розгляд кримінального провадження не може бути призначений, а обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України.

Керуючись ст.ст.314, 315, 372 КПК України, суд

у х в а л и в :

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.156 ч.2 КК України, повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Корабельний районний суд міста Миколаєва протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1