ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8874/18
провадження № 1-кп/753/578/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2019 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0010734 від 06.10.2017 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Шверін, Німеччини, українки, громадянки України, неодруженої, непрацюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. вона знаходилась за місцем свого проживання, а саме: за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час до загального коридору під`їзду прийшла сусідка з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 з метою з`ясування обставин затоплення квартири останньої.

Побачивши ОСОБА_5 на загальному коридорі десятого поверху біля квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_7 підійшла до останньої поговорити, однак між ними виник словесний конфлікт на побутовому ґрунті.

В ході словесного конфлікту у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, направлений на нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, підійшла до ОСОБА_5 та нанесла один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілої ОСОБА_5 , чим спричинила останній легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій виличній ділянці.

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в умисному легкому тілесному ушкодженні, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 винною себе у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України не визнала та суду пояснила, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. в її квартиру АДРЕСА_5 прийшов сантехнік для перевірки справності сантехнічного вузла на кухні, який засмітився. Вхідні двері вона не зачиняла та супроводила сантехніка на кухню. Через декілька хвилин вона почула крики сусідки ОСОБА_5 , яка без її дозволу увійшла до квартири та почала висловлювати погрози в її адресу нецензурною лайкою. Вона вийшла з кухні, підійшла до ОСОБА_5 та попросила її залишити квартиру, оскільки крики та нецензурна лайка ОСОБА_5 налякали дітей. ОСОБА_5 в свою чергу почала її бити, після чого вона виштовхнула ОСОБА_5 з квартири в тамбур, де ОСОБА_5 продовжила наносити їй тілесні ушкодження. В конфлікт також втрутилась донька ОСОБА_5 , яка піднялась на поверх в той час як вона разом із ОСОБА_5 перебували в тамбурі. Після цього вона зайшла до себе в квартиру та викликала працівників поліції. Таким чином, ОСОБА_7 стверджувала, що наявні у потерпілої ОСОБА_5 тілесні ушкодження вона могла нанести в той час, коли захищалась від ОСОБА_5 , відштовхуючи потерпілу з квартири. У зв`язку з цим просила суд ухвалити виправдувальний вирок та визнати її невинуватою у вчиненні інкримінованого злочину у зв`язку із відсутністю в її діях складу злочину.

Допитані в судовому засіданні потерпіла та свідки дали наступні пояснення.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що у неї протягом тривалого часу склались неприязні відносини зі своєю сусідкою ОСОБА_7 з приводу неодноразових випадків залиття її квартири. 05.10.2017 їй подзвонила донька та повідомила про те, що обвинувачена в черговий раз залила їх квартиру, у зв`язку з чим вона попросила свою доньку викликати аварійну службу, а сама в цей час поверталась додому. Приблизно о 17-00 год. вона повернулась додому. На місце виклику вже прибув сантехнік, який спочатку відвідав їх квартиру, після чого піднявся в квартиру АДРЕСА_4 для перевірки. Вона також піднялась на поверх, де знаходилась ця квартира, побачила відчинені двері в тамбур, та через відчинені двері почала робити зауваження ОСОБА_7 з приводу залиття її квартири та просила сантехніка навчити обвинувачену користуватись раковиною. При цьому в квартиру до обвинуваченої вона не заходила. В цей час обвинувачена вибігла з квартири в загальний коридор, де вона перебувала, схопила її за волосся та нанесла удар правою рукою в ліве око та подряпала нігтями обличчя. В цей час до них прибігла її донька та стала свідком цих подій. В подальшому вона звернулась до Дарницького управління поліції із заявою стосовно її побиття обвинуваченою. Жодних тілесних ушкоджень обвинуваченій вона не наносила.

Свідок ОСОБА_8 , який працює слюсарем в ЖЕД -204, в судовому засіданні пояснив, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. він перебував в квартирі АДРЕСА_5 по офіційній заявці щодо перевірки та налагодження сантехнічного вузла в цій квартирі. Зайшовши всередину вказаної квартири, вхідні двері в квартиру він прикрив, але не зачиняв. Після перевірки сантехнічного обладнання на кухні він спілкувався з ОСОБА_7 в приміщенні квартири. В цей час у квартиру зайшла сусідка з нижнього поверху ОСОБА_5 та полізла в бійку з обвинуваченою ОСОБА_7 , почавши наносити удари по обличчю ОСОБА_7 , після чого остання почала захищатись та відбулась обопільна штовханина та обвинувачена разом з потерпілою вийшли до тамбуру, де продовжився конфлікт, в який також втрутилась донька потерпілої.

Таким чином, свідок ОСОБА_8 стверджував, що ініціатором конфлікту була потерпіла, яка розпочала бійку з ОСОБА_7 , зайшовши без дозволу ОСОБА_7 до квартири останньої.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. до квартири АДРЕСА_5 , де вона проживала разом із матір`ю ОСОБА_7 , подзвонив сантехник. Вона йому відчинила двері, після чого сантехнік зайшов у квартиру, а вона пішла до кімнати брата. Через деякий час вона почула крики та нецензурну лайку, та, вийшовши з кімнати, побачила сусідку ОСОБА_5 , яка стояла в квартирі в передпокої та голосно кричала, після чого почала бити її матір ОСОБА_7 ключами, а остання в свою чергу виштовхувала сусідку з квартири в тамбур та наказала їй разом з братом сховатись в кімнаті. Все це відбувалось також на очах її малолітнього брата, який був схвильований цим та почав плакати.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що 05.10.2017 близько 16-30 год. вона перебувала у себе в квартирі та побачила на кухні, що сусіди з квартири АДРЕСА_4 почали затоплювати її квартиру, після чого вона викликала аварійну бригаду. Близько 17-00 год. вона піднялась у квартиру АДРЕСА_4 , щоб сповістити сусідів про факт затоплення квартири. Вона подзвонила у двері квартири АДРЕСА_4 , які відчинив власник квартири ОСОБА_11 та обвинувачена ОСОБА_7 , які були агресивно налаштовані щодо неї та погрожували їй, після чого вона пішла. Близько 17-30 год. до її квартири прийшов сантехнік, який оглянув приміщенні кухні, після чого піднявся в квартиру АДРЕСА_4 . За сантехніком слідом до квартири АДРЕСА_4 зайшла її матір ОСОБА_5 . Через декілька хвилин вона також піднялась до квартири АДРЕСА_4 та почула крики, які доносились з тамбура. Зайшовши в тамбур, вона побачила свою матір ОСОБА_5 з видимими пошкодженнями обличчя. Її матір вказала, що її побила ОСОБА_7 . Коло них також перебував сантехнік. Вона разом із матір`ю повернулись до себе в квартиру, після чого викликали працівників поліції.

В обґрунтування доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_7 прокурором було надано суду наступні докази:

-заява потерпілої ОСОБА_5 від 05.10.2017 р. про те, що квартирантка з квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_7 накинулась на неї, вдарила та подряпала обличчя /т.2 а.с. 2/;

-висновок судово-медичної експертизи № 247/е від 22.02.2018 р., дослідженням якого встановлено отримання ОСОБА_5 під час перебігу обставин, які досліджуються судом, тілесного ушкодження у виді синця в лівій виличній ділянці, яке утворилось за рахунок ударної дії тупого предмету та відноситься до легкого тілесного ушкодження /т.2 а.с. 4-8/.

Стороною захисту на підтвердження показів обвинуваченої ОСОБА_7 стосовно обставин, які досліджуються судом, був наданий відеозапис слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_7 з іншого кримінального провадження №0002986 від 02.04.2018 р., розпочатого за заявою ОСОБА_7 стосовно нанесення ОСОБА_5 їй тілесних ушкоджень, який був відтворений в судовому засіданні. В ході проведення даного слідчого експерименту ОСОБА_7 на місці показала та відтворила обставини, за яких їй було спричинено тілесні ушкоджені зі сторони ОСОБА_5 / т.2 а.с. 71/.

З суб`єктивної сторони злочин, передбачений ч.1 ст. 125 КК України, характеризується лише умисною формою вини.

Оцінюючи дії ОСОБА_7 на предмет наявності у неї умислу на нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, суд враховує покази свідка ОСОБА_8 , який в судовому засіданні підтвердив, що ініціатором конфлікту була потерпіла, яка розпочала бійку з ОСОБА_7 , зайшовши без дозволу ОСОБА_7 до її квартири. Покази свідка ОСОБА_8 щодо протиправного вторгнення до квартири, погроз по відношенню до ОСОБА_7 та намагання нанести останній тілесні ушкодження підтвердила також свідок ОСОБА_9 , а також сама обвинувачена, яка заперечувала наявність умислу на спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, які могли утворитись внаслідок захисту від неправомірних дій останньої, які полягали в тому, що ОСОБА_5 без її дозволу увійшла до квартири, почала їй погрожувати на очах у неповнолітніх дітей та почала чинити бійку.

Таким чином, об`єктивно встановлено, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 були спрямовані на припинення неправомірних дій потерпілої ОСОБА_5 , які, як підтвердили свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачена ОСОБА_7 , носили протиправний характер та посягали як на недоторканість житла, так і на здоров`я ОСОБА_7 , що свідчить про те, що дії ОСОБА_7 носили характер оборони.

При цьому, суд враховує положення ст. 36 КК України, де зазначено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як зазначено у правових висновках Верховного Суду України (справи № 5-31кс14, 5-125кс15), виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у ч. 1 ст. 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом у разі необхідної оборони.

З роз`яснень, які викладені в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» вбачається, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Аналізуючи правомірність дій ОСОБА_7 з огляду на положення ч.1 ст. 36 КК України та поведінку потерпілої ОСОБА_5 , яка зайшла до квартири обвинуваченої, проти волі останньої, оцінюючи наявність реальної загрози суспільно небезпечного посягання, суд враховує наступні положення законодавства, які регулюють недоторканість житла.

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканості житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканості й іншого володіння особи.

Відповідно до статті 30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі України як засади кримінального судочинства (статті 7, 13 КПК), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, частиною першою статті 233 КПК передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Отже, в Конституції та інших законах України не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у частині другій статті 30 Конституції України.

Слід зазначити, що недоторканість житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканість приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи і у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві.

При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК).

Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року).

Таким чином, об`єктивно встановлено, що ОСОБА_5 без дозволу постійного мешканця квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_7 , зайшла у цю квартиру, та не дивлячись на вимогу ОСОБА_7 залишити житло, ОСОБА_5 не покинула цю квартиру, а навпаки, встановлено, що знаходячись протиправно в квартирі, де проживала ОСОБА_7 , ОСОБА_5 почала висловлювати погрози життю та здоров`ю обвинуваченої, після чого почала вчиняти дії, спрямовані на нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченій ОСОБА_7 .

Отже, враховуючи характер дій ОСОБА_5 , яка без будь-якого дозволу мешканки квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_7 , увійшла та продовжувала знаходитись у цій квартирі, незважаючи на вимогу ОСОБА_7 покинути приміщення цієї квартири, в сукупності із протиправними діями ОСОБА_5 , які виражались у словесних погрозах на адресу обвинуваченої, та в активних діях ОСОБА_5 , яка намагалась нанести обвинуваченій ОСОБА_7 тілесні ушкодження, суд вважає, що у обвинуваченої ОСОБА_7 були наявні всі підстави сприймати загрозу від дій ОСОБА_5 , як реальну та таку, що могла мати вкрай негативні наслідки для неї та її наляканих дітей.

Таким чином дії ОСОБА_7 у даній ситуації були правомірними та виправданими з огляду на положення ч. 1 ст. 36 КК, оскільки були співмірними та достатніми для негайного відвернення посягання й водночас відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту від неправомірних дій потерпілої ОСОБА_5 . При цьому, наявність у потерпілої ОСОБА_5 синця відповідає встановленим обставинам отримання вказаного тілесного ушкодження в ході відвернення обвинуваченою протиправних посягань потерпілої ОСОБА_5 , та не свідчить про перевищення обвинуваченою меж необхідної оборони.

Обговорюючи позицію потерпілої ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні стверджувала про те, що обвинувачена ОСОБА_7 умисно нанесла їй тілесне ушкодження в загальному коридорі, а не в квартирі, суд враховує, що зазначена позиція не підтверджена належними доказами та спростовується сукупністю вищенаведених доказів, а саме: показами обвинуваченої ОСОБА_7 , яким суд надає перевагу, оскільки вони цілком узгоджуються із показами свідків: доньки обвинуваченої - ОСОБА_9 , а також стороннього свідка слюсаря ОСОБА_8 , які в судовому засіданні стверджували, що потерпіла ОСОБА_5 увійшла до квартири, де проживала ОСОБА_7 , почала погрожувати останній та чинити бійку, перебуваючи в квартирі без дозволу обвинуваченої. Крім того, покази обвинуваченої стосовно спричинення їй тілесних ушкоджень в ході захисту від неправомірних дій ОСОБА_5 узгоджуються із дослідженим в судовому засіданні відеозаписом слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0002986 від 02.04.2018 р., в якому вона є потерпілою.

Також, заслуговує на увагу суду посилання захисника ОСОБА_6 на відсутність об`єктивних доказів, які б свідчили, що вказана в обвинувальному акті подія мала місце саме на загальному коридорі десятого поверху біля квартири АДРЕСА_4 , оскільки в заяві ОСОБА_5 , яка стала підставою для початку досудового розслідування, потерпілою не було вказано місце, де відбувався конфлікт з обвинуваченою. Зазначена обставина також свідчить про неналежність показів потерпілої ОСОБА_5 як доказу винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого правопорушення.

При цьому, суд не може визнати належним доказом винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованих діянь покази свідка ОСОБА_10 , доньки потерпілої, оскільки вказаний свідок не була очевидцем обставин, які відбувались в квартирі АДРЕСА_4 та обставин отримання потерпілою тілесних ушкоджень. Також суд не може взяти до уваги твердження свідка ОСОБА_10 про неодноразові випадки погроз з боку ОСОБА_7 щодо неї та її батьків, залякування, оскільки ці доводи є голослівними та не підтвердженими належним чином.

Обговорюючи позицію представника потерпілого ОСОБА_4 про необхідність визнання недопустимим доказом надані в ході судового розгляду покази свідка ОСОБА_8 та надання переваги показам, які останній надавав під час досудового розслідування, суд враховує, що вказана позиція не відповідає принципам щодо безпосередності дослідження судом доказів, оскільки відповідно до ч.1 ст. 23 КПК України показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а відповідно до положень ч.2 вказаної статті не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

При цьому, суд не може взяти до уваги посилання представника потерпілого ОСОБА_4 на надання свідком ОСОБА_8 завідомо неправдивих показів, оскільки твердження представника потерпілого в цій частині не підтверджені належними доказами, зокрема обвинувальним вироком суду, яким би був встановлений факт надання свідком завідомо неправдивих показів. При цьому суд звертає увагу, що у разі встановлення факту надання свідком завідомо неправдивих показів, вирок суду може бути переглянути за нововиявленими обставинами на загальних підставах.

Внаслідок аналізу наведених обставин та сукупності доказів, встановлених та досліджених у судовому засіданні, які суд визнає належними та допустимими, суд вважає, що з суб`єктивної сторони обвинувачена не мала умислу наносити потерпілій тілесні ушкодження, та приходить до висновку про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України, ст.17 КПК України кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню поки не буде визнана винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора.

Аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення свідчить про те, що ці докази прямо не встановлюють сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б вказували на наявність в діянні обвинуваченої складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.7 ст. 284 КПК України - якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої ст. 284 КПК України виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок. Однією із таких обставин, яка передбачена п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України є встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 373 КПК України - виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Аналіз сукупності наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що органом досудового розслідування та прокурором у суді не доведено наявність в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визнання невинуватою ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину з підстав відсутності в її діянні складу зазначеного кримінального правопорушення та про необхідність ухвалення виправдувального вироку.

Враховуючи положення ч.3 ст. 129 КПК України, суд вважає за необхідне залишити цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374,375,376 КПК України суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та виправдати її у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 «Про відшкодування матеріальної та моральної шкоди» - залишити без розгляду.
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченій та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1