КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження № 0005631 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, зі слів працюючого неофіційно різноробочим, зі середньою технічною освітою, інваліда 3-ї групи, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 20.12.2004 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 2 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 2 роки; 02.06.2005 року;
- 02.06.2005 рокуДніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 01.10.2009 року по відбуттю строку покарання;

- 30.07.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі;
- 19.03.2013 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2016 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 30.07.2012 року по 19.04.2013 року за ч. 5 ст. 72 КК України, 10.11.2016 року звільнений по відбуттю строку покарання;

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання. у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку, суд визнав доведеним, що 11.06.2018 року приблизно о 03 годині 25 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись неподалік магазину «Varus», розташованого по вулиці Малишка, 3, в м. Києві, побачив раніше невідомого йому чоловіка, а саме потерпілого ОСОБА_7 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_6 з метою здійснення телефонного дзвінка, попросив у ОСОБА_7 надати йому мобільний телефон марки «Microsoft Lumia 535», вартістю 1200 гривень з сім-картою мобільного оператора «Київстар», вартістю 40 гривень без залишку грошових коштів на рахунку. Погодившись на таке прохання, потерпілий ОСОБА_7 , набрав на власному мобільному телефоні продиктований ОСОБА_6 абонентський номер телефону, після чого підніс телефон до вух ОСОБА_6 , однак останній вирвав телефон з рук потерпілого та почав з ним тікати в бік станції метро «Дарниця». В цей час, потерпілий ОСОБА_7 , зрозумівши злочинні дії ОСОБА_6 , побіг за ним та вимагав припинити його злочинну діяльність, однак останній, утримуючи при собі викрадене майно, намагався втекти з місця вчинення кримінального правопорушення, маючи при цьому реальну можливість розпорядитись викраденим майном, але в подальшому був затриманий працівниками охорони.
Своїми злочинними діями ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму 1240 гривень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржуваний вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 186 КК України на ч.2 ст. 190 КК України та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд безпідставно зазначив у вироку про те, що викраденим майном він розпорядився на власний розсуд, оскільки у нього не виникало реальної можливості ані скористатися викраденим майном, ані розпорядитися ним, а отже суд мав би кваліфікувати його дії за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України.

Крім того вказує, що будь-якого умислу на вчинення кримінального правопорушення та заволодіння мобільним телефоном у нього не було, а потерпілий добровільно дав йому телефондля здійснення дзвінка, який він поклав собі в кишеню на деякий час, щоб зателефонувати пізніше. Проте, оскільки внаслідок вживання алкоголю потерпілий почав вести себе неадекватно, він ( ОСОБА_6 ) відбіг від нього, щоб уникнути конфлікту, однак був затриманий охоронниками фірми.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги; думку прокурора, який, посилаючись на законність та обгрунтованість вироку суду, заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження № 0005631 та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд справи, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, дійшов висновку про його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності його вини, який ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_8 а також інших досліджених в судовому засіданні письмових доказах, зокрема на даних протоколу місця події від 11.06.2018 року, згідно якого у обвинуваченого ОСОБА_6 виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Microsoft Lumia 535»,, що належить потерпілому (а.с. 74-77), який, згідно постанови від 11.06.2018 року визнаний речовим доказом; на даних протоколів проведення слідчого експерту від 18.06.2018 року за участю потерпілого та обвинуваченого.

Отже, аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що органи досудового слідства та суд дослідили всі обставини кримінального провадження, які могли мати значення для прийняття судом правильного рішення і висновки суду ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах.

Суд першої інстанції ретельно перевірив доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин викладених у обвинувальному акті не визнав та пояснив, що не мав умислу на викрадення мобільного телефону потерпілого, у якого він, в ході розмови попросив телефон, щоб зателефонувати дівчатам, на що потерпілий погодився, добровільно передав йому телефон, а оскільки абонент, якому він телефонував, був зайнятий, він телефон потерпілому не повернув, поклав до своєї кишені щоб потім ще раз зателефонувати і щоб він не розбився, після чого потерпілий став на нього кидатись, повів себе неадекватно. Потім він відійшов від останнього в сторону дороги, забувши віддати телефон, а потерпілий став кричати, що в нього вкрали телефон. Коли в нього стали стріляти охоронці, він побіг, але працівники охорони його затримали та побили.

При цьому версія обставин тієї події, яку виклав ОСОБА_6 у своїх поясненнях будь-якого об`єктивного підтвердження в судовому засіданні не знайшла, а тому суд обґрунтовано не прийняв її до уваги та належним чином мотивував у вироку свої висновки щодо доведеності його вини у вчинені відкритого викрадення чужого майна (грабіжі) вчиненому повторно та вірно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що на його думку вплинуло на правильність кваліфікації його дій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини свого об`єктивного підтвердження не знайшли і з усією очевидністю спростовуються показаннями потерпілого щодо обставин відкритого заволодіння його мобільним телефоном обвинуваченим ОСОБА_9 , показаннями свідка ОСОБА_8 та сукупністю інших доказів досліджених у даному кримінальному провадженні та наведених у вироку.

Отже, на думку колегії суддів, апеляційні вимоги обвинуваченого щодо перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 190 КК України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції не порушив загальних засад його призначення, встановлених кримінальним законом, та обґрунтовуючи висновок щодо міри покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше неодноразово судимий за злочини проти власності та за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, яке на думку колегії суддів є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Процесуальних порушень, як під час досудового слідства, так і під час розгляду провадження в суді першої інстанції, які б давали підстави сумніватися в правильності прийнятого судом рішення відносно обвинуваченого ОСОБА_9 апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому підстав для зміни вироку та перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.2 ст. 186 КК України на ч.2 ст. 190 КК України та призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, про що ставиться питання в його апеляційній скарзі, не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3