справа № 208/1675/17
№ провадження 1-кп/208/133/18
УХВАЛА

03 вересня 2018 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000020 від 03.02.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, -

встановив:
В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні захисником обвинуваченого подано клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами оптичного диску, долученого до протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 28.02.2017 року, а саме проведення аудіо-відеоконтролю стосовно ОСОБА_4 та оптичного диску, долученого до протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 28.02.2017 року, у вигляді втручання у приватне спілкування ОСОБА_4 , шляхом зняття інформації з транспортних телекомунікаціних мереж. Клопотання обґрунтовано тим, що згідно протоколу, складеного за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 28.02.2017 року, проведення аудіо-відеоконтролю стосовно ОСОБА_4 , проводилось на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_6 № 13-438т/2017 від 07.02.2017 року, а також протоколу складеного за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 28.02.2017 року, негласна слідча (розшукова) дія у вигляді втручання у приватне спілкування ОСОБА_4 , шляхом зняття інформації з транспортних телекомунікаціних мереж проводилась на підставі ухвал слідчого судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_6 №13-439т/2017 та №13-437т/2017 від 07.02.2017 року, зазначені ухвали слідчого судді Апеляційного суду Дніпропетровської області відсутні в матеріалах кримінального провадження та сторонам під час ознайомлення не надавались, тобто не відкриті сторонам кримінального провадження. Факт відсутності в матеріалах кримінального провадження ухвал слідчого судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_6 , на які посилається оперативний співробітник в протоколах складених за результатами проведення негласних (слідчих) розшукових дії від 22.02.2017 року та 28.02.2017 року як на підставу проведення НСРД, позбавляє суд можливості встановити, які конкретно негласні слідчі (розшукові) дії були санкціоновані слідчим суддею, щодо кого саме, на який строк, та чи діяли правоохоронні органи у межах та у спосіб, передбачених відповідними судовими рішеннями. Тобто неможливо з достатньою повнотою з`ясувати правові підстави та порядок застосування заходів, які тимчасово обмежували конституційні права і свободи ОСОБА_4 , що становить основний критерій допустимості їх результатів як джерела доказів.

Також захисник зазначає, що контрольна закупка, яка виконується інформатором, повинна бути здійснена у суворій відповідності до встановленої процедури і за умови її належного документування. При цьому стороною обвинувачення не долучено до матеріалів кримінального провадження та не надано суду відомостей, які б підтверджували наявність у правоохоронних органів конкретних та об`єктивних підстав для проведення оперативної закупки наркотичних засобів у ОСОБА_4 хоча зобов`язані це зробити, оскільки відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 12.10.2012 року у справі «Веселов та інші проти Російської Федерації», якщо доказ є результатом негласної операції, такої як оперативна закупівля наркотиків, органи влади повинні бути готовими продемонструвати, що у них були обгрунтовані причини для організації негласної операції. Наявність конкретних та об`єктивних підстав є обов`язковою умовою для здійснення негласних операцій, в тому числі і використання агентів під прикриттям. Разом з цим, у ході здійснення оперативно-розшукової діяльності, спрямованої на викриття ОСОБА_4 у вчиненні збуту наркотичного засобу, органами досудового розслідування не було вжито заходів до фіксації цього факту з використанням технічних засобів, тобто контрольної закупівлі наркотичних засобів у ОСОБА_4 проведено не було, що в результаті, ставить під сумнів достовірність даних, отриманих у ході оперативної закупки.

Таким чином, на думку захисника, стороною обвинувачення не надано суду доказів про проведення негласних слідчих (розшукових) дій (контроль за вчиненням злочину у вигляді оперативної закупки та зняття інформації з транспортних телекомунікаціних мереж), які були б проведені в межах кримінального провадження щодо тяжкого злочину, на підставі ухвал слідчого судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, в межах цього провадження, в межах визначеного строку на проведення цієї слідчої дії, з використанням заздалегідь ідентифікованих засобів (грошей), із залученням до конфіденційного співробітництва сторонньої особи, з належною фіксацією її ходу та результатів як слідчим, уповноваженим здійснювати досудове розслідування в межах цього провадження, так і співробітниками оперативного підрозділу на підставі відповідного доручення слідчого, відтак дані, які містяться в протоколі огляду покупця та вручення грошових коштів, протокол огляду покупця за результатами оперативної закупівлі, протоколи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а відповідно і електронні носії на яких міститься фіксація проведення закупівлі, не можна приймати до уваги як належні та допустимі докази вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника.

Прокурор вважав зазначене клопотання таким, що задоволенню не підлягає, послався на те, що зібрана доказова база у своїй сукупності має бути оцінена, зокрема, на предмет допустимості, у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку.

Вислухавши заявлене клопотання, думку учасників судового засідання, суд приходить до наступних висновків.

Конституційний Суд України у рішенні N 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.

Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів. За змістом ст. 290 КПК України, відкриття матеріалів кримінального провадження під час судового провадження допускається, що і було здійснено прокурором, тобто сторона захисту має можливість ознайомитись з підставами та порядком проведення негласних слідчих (розшукових) дій у цьому провадженні, надати суду свої заперечення проти таких дій та конкретизовані аргументи щодо визнання отриманих внаслідок їх проведення доказів недопустимими.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

З огляду на положення ст. 86, 87, 290 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави, на які посилається захисник в своєму клопотанні, суд вважає його таким, що задоволенню не підлягає, вказані докази підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України.

Керуючись ст. 86, 87, 89 КПК України, суд, -

постановив:
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимими доказами оптичного диску, долученого до протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 28.02.2017 року, а саме проведення аудіо-відеоконтролю стосовно ОСОБА_4 та оптичного диску, долученого до протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 28.02.2017 року, у вигляді втручання у приватне спілкування ОСОБА_4 , шляхом зняття інформації з транспортних телекомунікаціних мереж відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1