Ухвала
іменем України
06 березня 2019 року

м. Київ
справа № 746/323/18

провадження № 51-1050 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000063, щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 липня 2018 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. На підставі ч. 4 ст. 70, 72 КК ОСОБА_4 остаточно визначено покарання шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, та покарання, призначеного за вироком Срібнянського районного суду від 07 травня 2018 року, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці 3 дні.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Судом ОСОБА_4 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням до приміщення (крадіжка).
Як установив суд, ОСОБА_4 18 квітня 2018 року близько 3-ї години за обставин, детально викладених у вироку, проник на територію господарства за адресою: АДРЕСА_2 , звідки викрав велосипед «Аіст», заподіявши потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 1862,50 грн.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Чернігівської області задовольнив частково. Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 липня 2018 року щодо ОСОБА_4 змінив у частині призначення покарання. Виключив з рішення суду посилання на призначення ОСОБА_4 остаточного покарання за сукупністю вироків та з урахуванням положень ст. 72 КК. Постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК до покарання, призначеного судом, у виді позбавлення волі на 3 роки 3 місяці зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців та покладенням на нього судом першої інстанції обов`язків відповідно до ст. 76 КК. В іншій частині вирок суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій за ч. 3 ст. 185 КК, на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Оскільки апеляційний суд не виправив допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає постановлене рішення таким, що не відповідає ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проведено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимоги ст. 65 КК дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_4 діяння враховано особу винного, а саме: його вік та стан здоров`я, сімейний стан, характеристику за місцем проживання, притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності та зміст досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації. Також суд зважив на обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілій завданого збитку, та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд апеляційної інстанції врахував позицію потерпілої ОСОБА_5 , яка в засіданні апеляційного суду просила не позбавляти волі ОСОБА_4 , заявляла, що давно його знає й примирилась з ним, та вказала про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі.

З огляду на все це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_4 інституту умовного звільнення.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

З огляду на викладене й те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва