Справа № 738/1484/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/271/18
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛЬНИЙ» в особі генерального директора ОСОБА_8 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Інзовка Приморського району Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , одруженого, освіта вища, пенсіонера, засудженого 27.03.2013 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.191, ч.5 ст.191, ст.69, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займати керівні посади на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності строком на 2 роки, без конфіскації майна,

задоволено клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання та останнього звільнено умовно-достроково від відбування основного покарання на невідбутий строк покарання 7 місяців 24 дні позбавлення волі.

Місцевий суд зазначив, що засудженого ОСОБА_10 можливо звільнити вiд подальшого відбування покарання умовно-достроково, так як він став на шлях виправлення та відбув більше 3/4 частини призначеного строку покарання.

Не погодившись із рішенням суду, ТОВ «ВІЛЬНИЙ» в особі генерального директора ОСОБА_8 звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу місцевого суду як незаконну. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_10 від подальшого відбування покарання, не взяв до уваги дані про особу засудженого, зокрема те, що ОСОБА_10 не відшкодував завдану ТОВ «ВІЛЬНИЙ» шкоду. Також вказав, що матеріали про умовно-дострокове звільнення щодо ОСОБА_10 не містять відомостей про попередні судимості засудженого. Крім того, послався на незаконність ухвали Менського районного суду від 11 червня 2014 року про скорочення ОСОБА_10 наполовину невідбутої частини покарання, призначеного вироком Приморського районного суду Запорізької області від 27.03.2013 року, на підставі ст.6 Закону України «Про амністію у 2014 році». Так, до засудженого вже застосовувався Закон України «Про амністію» від 12.12.2008 року, зокрема, постановою Приморського районного суду Запорізької області від 24.11.2010 року ОСОБА_10 був звільнений від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.222, ч.1 ст.366 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; представника потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий частково погодився з доводами апелянта; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що вироком Приморського районного суду Запорізької області від 27 березня 2013 року ОСОБА_10 був засуджений за ч.2 ст.191, ч.5 ст.191, ст.69, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права займати керівні посади на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки, без конфіскації майна (а.к.п.5-9).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 липня 2013 року вирок Приморського районного суду від 27.03.2013 року змінено, стягнуто з засудженого ОСОБА_10 на користь ТОВ «Вільний» у рахунок відшкодування матеріального збитку 140 000 грн. У решті вирок залишено без змін (а.к.п.10-17).

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2013 року, вирок Приморського районного суду Запорізької області від 27.03.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01.07.2013 року залишено без змін (а.к.п.18-19).

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахується з 15 липня 2013 року.

Засуджений ОСОБА_10 з 13 вересня 2013 року відбував покарання у Державній установі «Менська виправна колонія № 91».

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 11 червня 2014 року засудженому ОСОБА_10 скорочено наполовину невідбуту частину покарання за вироком Приморського районного суду від 27.03.2013 року, на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» (а.к.п.24).

Відповідно до ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття засудженим відповідної частини призначеного судом строку покарання.

Із пункту 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року № 2 убачається, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою для прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Отже, місцевий суд при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_10 про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання належно оцінив всі обставини справи, дані про особу засудженого та дійшов правильного висновку про необхідність його задоволення, оскільки він став на шлях виправлення та відбув більше 3/4 частини призначеного строку покарання, має заохочення, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання апелянта на поверхове дослідження даних про особу ОСОБА_10 є непереконливими, так як при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від подальшого відбування покарання місцевий суд вислухав учасників судового провадження та дослідив особову справу засудженого, зокрема, щодо його ставлення до скоєного злочину, додержання ним вимог режиму, а також ставлення до суспільно-корисної праці.

Крім того, доводи представника потерпілого про незаконність ухвали Менського районного суду 11 червня 2014 року про скорочення ОСОБА_10 наполовину невідбутої частини призначеного покарання, на підставі ст.6 Закону України «Про амністію у 2014 році», не заслуговують на увагу, оскільки вищевказана ухвала місцевого суду щодо ОСОБА_10 на даний час є чинною, відомості щодо її апеляційного оскарження відсутні.

До того ж у даному провадженні здійснюється апеляційний перегляд ухвали Менського районного суду від 30 вересня 2015 року, а не ухвали Менського районного суду від 11.06.2014 року, на незаконність якої вказує апелянт.

Відтак, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛЬНИЙ» в особі генерального директора ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2015 року про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_10 від подальшого відбування покарання - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4