ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/302/19 Справа № 177/1771/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянувши 24 квітня 2019 року у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , законного представника потерпілої ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 , прокурора Криворізьської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_12 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2018 по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР за №0000582 від 23.07.2017 року щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Алапаєвськ, Свердловської області, Росія, громадянин України, одружений, працює машиністом електровозу в ПАТ «Українська залізниця» регіональної філії «Придніпровська залізниця», структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо», військовозобов`язаний, з професійно-технічною освітою, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А :
За цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки та згідно ст. 76 КК України покласти на нього відповідні обов`язки.
Та на підставі п. «є» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного та додаткового покарання.
Цивільні позови ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
У вироку вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За цим вироком ОСОБА_7 визнано винними та засуджено за таких обставин.
23 липня 2017 року приблизно о 13 годині 00 хвилин в Криворізькому районі, Дніпропетровської області водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , слідував по проїзній частині автодороги Н-23 «Кропивницький Кривий Ріг Запоріжжя» в смт. Радушне Криворізького району Дніпропетровської області, з боку м. Апостолове в напрямку м. Кривого Рогу, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху вищевказаного автомобілю, яка б дозволила йому контролювати рух автомобілю та безпечно керувати ним, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 1.5, 2.3 б), д) та 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких:
- «1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
- «2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, ... і не відволікатися від керування ним у дорозі»;
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;
- «12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».
Внаслідок недотримання зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною і достатньою умовою для запобігання ДТП, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїхав на праве узбіччя, відносно свого руху, проїзної частини автодороги Н-23 «Кропивницький Кривий Ріг Запоріжжя», біля електроопори ВУ 17/1 в смт. Радушне, Криворізького району Дніпропетровської області, та в подальшому допустив неконтрольований занос вищевказаного автомобілю, внаслідок чого керований ним автомобіль виїхав на зустрічну смугу, з послідуючим зіткненням з автомобілем «ВАЗ 211440 120 120» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався у зустрічному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 та ОСОБА_13 були травмовані.
У ОСОБА_11 , виявлено тілесні ушкодження у вигляді: закрита травма грудної клітини, переломи задніх відділів 3,4,5 ребер ліворуч зі зміщенням уламків. Забійна рана в проекції правого колінного суглобу, садна лівої верхньої кінцівки та синець лівої гомілки, виявлений комплекс яких знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП та за своїм характером відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, більше 21 доби.
У ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено тілесні ушкодження у вигляді: відкрита черепно мозкова травма: забій головного мозку 2 ст., перелом верхньощелепної пазухи та стінки орбіти ліворуч, забійні рани обличчя, повний вивих 21, 22, 63 зубів, перелом вивих 11 зуба, що викликало в своєму перебігу синдром поліарганної недостатності, недостатність кровообігу 2Бст, неврологічний дефіцит (кома 1 ст), вторинний менінгіт, які за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища.
В діях водія ОСОБА_7 по керуванню автомобілем «Шевроле Авео» вбачається невідповідність вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_11 просять вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_7 та піддати його покаранню у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 800 000 гривень та на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 700 000 гривень.
В апеляційній скарзі законний представник потерпілої та потерпілий не оскаржуючи встановлені судом обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч.2 ст 286 КК України, вказують на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і вважають винесене ОСОБА_7 за вироком покарання несправедливе через його м`якість.
Зазначають свою незгоду з призначенням обвинуваченому покарання в межах санкції статті з застосуванням до нього положень статті 75 КК України звертаючи увагу на те, що в результаті ДТП постраждала їх донька, якій спричинені великі травми та завдано дуже великого болю та страждань. При цьому обвинуваченим сплачено матеріальну шкоду тільки в розмірі 5 тис. грн., а коли неповнолітня донька знаходилася в лікарні не здійснював ніякої допомоги.
Потерпілий ОСОБА_11 вказує, що йому заподіяна моральна шкода. Яка виразилася в емоційному стресі, тривозі, яка охопила його після ДТП, був травмований він та його неповнолітня донька, пошкоджений автомобіль, який йому необхідний для повсякденного використання в роботі. Потерпілий щохвилини переймався за стан своєї доньки, якій спричинені травми внаслідок ДТП загрожували її життю та здоров`ю. Підвищена напруга, стан його здоров`я та емоційна активність потягли за собою виснаженість його організму. Відчуття дискомфорту, характеризує тим, що кардинально змінений усталений спосіб його життя. Змушений був змінювати свій життєвий графік, з`явилися нові труднощі: власне лікування, довге лікування, реабілітація доньки, участь в судових засіданнях, пошук грошей для відновлення автомобіля, звернення до рідних друзів за допомогою. Внаслідок дій відповідача потерпілий поринув у вир болю і стресу. Відчував безпорадність в невзмозі самостійно подолати труднощі та зміни в його житті та відновити колишній стан здоров`я. Відчував постійну схвильованість за здоров`я своє та доньки і дружини та з приводу матеріальних потреб.
Тому потерпілий ОСОБА_11 завдану йому моральну шкоду оцінює в 800 000 грн., виходячи з вини відповідача, глибини моральних страждань і вважає такий розмір підлягає стягненню з обвинуваченого на його користь і є цілком обґрунтованим та справедливим.
Законний представник потерпілої ОСОБА_10 також вказує на спричинення їй душевних, фізичних стражданнях, які вона зазнала внаслідок ДТП. Акцентує увагу на том, що змушена часто звертатися до лікарів, оскільки її донька Ксенія отримала тяжкі травми, перенесла величезний стрес. На сьогоднішній день продовжують лікування, дочка отримала ушкодження обличчя, через що їй все життя треба буде робити пластичні операції, які за попереднім оглядом лікаря буде коштувати близько 600 тис. грн. Донька комплексує через зовнішність, боїться їздити в транспорті, знаходиться на диспансерному обліку у лікаря невролога з діагнозом: наслідки черепно - мозкової травми, черебростенічний синдром, має косметичні дефекти-відсутність зубів, що потребує постійного нагляду дитячого хірурга, консультації стоматолога. Потерпіла через такий спосіб життя знаходиться у стресовому стані у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сім`ї, вимушена змінити свій спосіб життя витрачати час на лікарів, суди, оцінювання шкоди за автомобіль. Зазначені потерпілою обставини спричинили їй моральні страждання. Потерпіла акцентує увагу на своїх стражданнях за наслідки які має її донька від ДТП.
Законний представник потерпілої ОСОБА_10 оцінює спричинену їй моральну шкоду в розмірі 700000 грн., пов`язує свої психологічні страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я її дитиною.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок відносно нього змінити та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 з 50 000 грн. до 10 000 грн. та на користь ОСОБА_11 з 100000 грн. до 20 000грн.
В обґрунтування вказує, що його цивільно-правова відповідальність застрахована у ПрАТ СК УНІКА. Ліміт відповідальності страхової компанії за шкоду, заподіяну життю чи здоров`ю становить 200 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну 100 000 грн, розмір франшизи складає 1000грн. Шкода заподіяна потерпілому ОСОБА_11 внаслідок пошкодження його автомобіля складає 82 284,17грн., разом з тим, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну, передбачений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності становить 100 000 грн., тобто збиток в повній мірі охоплюється сумою страхового відшкодування. Вказує, що на лікування неповнолітньої потерпілої витрачено 15 975 грн. згідно квитанцій, що також охоплюється страховою сумою (лімітом відповідальності), визначеною в полісі у розмірі 200000 грн. Вказує, що законний представник неповнолітньої ОСОБА_10 звернулася до страхової компанії про страхове відшкодування і виплата їй буде проведена після вступу вироку в законну силу.
Обвинувачений, вважає завищеною суму моральної шкоди визначеної у вироку, яку він має сплатити на користь потерпілих, оскільки, на його думку, стягненні кошти на користь ОСОБА_10 необґрунтовані, так як була травмована неповнолітня її донька, а тому і кошти повинні були бути стягненні на її користь а не на користь ОСОБА_10 , яка не була травмована. Також вказує, що ОСОБА_10 не вказала у позові чим саме керувалася оцінюючи свої психологічні страждання і з чого саме складається заявлена нею сума вимог, не обґрунтовує і не доводить факт нанесення їй моральної шкоди.
В апеляції прокурор, що приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції пан ОСОБА_12 , просить вирок змінити в мотивувальній частині виклавши кваліфікацію злочину наступним чином дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.
Мотивує прокурор свої вимоги тим, що суд у вироку при викладені кваліфікуючих ознак зазначив їх не у відповідності змісту статті, а саме замість слова ..., що заподіяли тяжке тілесне ушкодження, виклав як ..., що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, що на його думку є неправильним застосуванням Закону України по кримінальну відповідальність.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника потерпілих, який підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг потерпілих і заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, та проти апеляції прокурора не заперечував; обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, просили її задовольнити та не заперечували проти вимог апеляційної скарги прокурора, проте заперечували проти апеляції потерпілих; прокурора, який підтримав апеляцію прокурора, який приймав участь у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілих, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляції і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, у тому числі звільнення обвинуваченого від покарання за актом амністії, в апеляційних скаргах не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі потерпілих щодо несправедливого покарання призначеного судом обвинуваченому через його м`якість, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі Бакланов проти Росії (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним. У справі Ізмайлов проти Росії (п. 38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий надмірний тягар для особи.

За положеннями ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Втім, обов`язковою умовою застосування цього кримінально-правового інституту, що належить до дискреційних повноважень суду, є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Згідно матеріалів кримінального провадження, при перевірці апеляційним судом вироку з цього питання встановлено, що судом першої інстанції при визначенні обвинуваченому покарання, вказані правові позиції Європейського Суду з прав людини і вимоги закону були дотримані.

Так, при обранні міри і розміру покарання суд першої інстанції, врахував: ступінь тяжкості скоєного злочину, який відноситься до тяжких злочинів, скоєних з необережності; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується за місцем проживання та роботи позитивно, вину визнав, розкаявся, офіційно працевлаштований, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має міцні родині та соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні матір похилого віку, є військовозобов`язаний. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено, до обставин, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття.
При вказаних, встановлених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого і справедливого висновку, що подальше перевиховання та виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, обґрунтовано застосував кримінальний закон, який регламентує порядок призначення покарань та звільнення від відбування покарання з випробуванням, та призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованого йому злочину, що не є мінімальним, із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України, що є пропорційним тяжкості правопорушення і не становить особистий надмірний тягар для особи та цілком відповідає меті та принципам призначення покарань.

Призначене покарання ОСОБА_7 вироком суду, в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК України, оскільки, враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав вважати його м`яким, не вбачається.
З огляду на вище наведене, враховуючи також звільнення обвинуваченого від покарання за актом амністії, апеляційний суд не знаходить підстав для збільшення обвинуваченому ОСОБА_7 призначеного судом першої інстанції терміну основного покарання у вигляді позбавлення волі, у тому числі і призначення додаткового покарання з тих мотивів, які наведені в апеляційній скарзі потерпілих, оскільки призначене судом покарання є законним, обґрунтованим, з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Разом з тим, доводи в апеляції цивільного позивача ОСОБА_10 - законного представника потерпілої щодо несправедливого стягнення судом розміру моральної шкоди на її користь є обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
За приписами частини 1 статті 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до вимог абзацу 7 пункту 2 частини 3 та абзацу 6 пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільний позов.

Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Окрім того, за положеннями статті 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального поправлення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

За приписами ч.1 статті 59 КПК України, якщо потерпілим є неповнолітня особа, до участі в процесуальних діях разом з нею залучається її законний представник.

ОСОБА_10 у даному кримінальному провадженні є матір`ю і законним представником неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_10 зазначала, що вона діє в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та просить стягнути з обвинуваченого моральну шкоду, яка була заподіяна злочином саме неповнолітній ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Окрім того, нею особисто наданий у цьому кримінальному провадженні цивільний позов про стягнення з обвинуваченого на її користь спричиненої злочином їй моральної шкоди.

Отже, заперечення обвинуваченого в апеляції стосовно стягнення з нього на користь ОСОБА_10 моральної шкоди, так як на його думку, остання не отримала тілесних ушкоджень, є безпідставними.

Оскільки, враховуючи наслідки злочину, тяжкість спричинення тілесних ушкоджень неповнолітній ОСОБА_13 , характер моральних страждань, які зазначала неповнолітня ОСОБА_13 та положення вказаних норм закону дають підстави для висновку, що суд першої інстанції законно, правильно і справедливо встановив, що ОСОБА_10 діє в інтересах ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які спричинена моральна шкода в результаті злочину та враховуючи, що ОСОБА_10 також спричинена моральна шкода кримінальним правопорушенням. Вона також в момент ДТП знаходилася разом з чоловіком і дитиною в автомобілі, є близькою людиною потерпілих - дружиною та матір`ю, яка зазнала душевних страждань від тяжкості спричинених її чоловікові та неповнолітній дочці тілесних ушкоджень, яка потребує тривалого лікування, знаходиться на обліку у лікаря невролога, у зв`язку з чим суттєво змінився уклад її життя.

Таким чином, права ОСОБА_10 були безпосередньо порушені діями обвинуваченого, вчинення ним інкримінованого йому злочину, а тому вона має право на відшкодування заподіяної їй цим злочином моральної (немайнової) шкоди, що в повній мірі узгоджується з роз`ясненнями згідно п.7 Пленуму Верховного Суду України №4 в його постанові від 31.031995 року на які також посилається в апеляції обвинувачений ОСОБА_7 .

Разом з тим, апеляційний суд, вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 , суд першої інстанції не в повній мірі врахував, глибину душевних страждань неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матері неповнолітньої потерпілої та дружини потерпілого, погіршення здібностей її близьких людей, спотворення обличчя неповнолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вимушеність зміни її звичайного життя, що значно підвищує ступінь душевних страждань потерпілих.
Зазначені обставини, а також враховуючи ступінь вини обвинуваченого, його матеріальне становище, який є працездатною і працевлаштованою особою, має достатній матеріальний стан, колегія суддів, вважає такими, що дають достатні підстави для визначення розміру спричиненої моральної шкоди ОСОБА_10 в межах 100 000 грн., що є розумним і справедливим, та є пропорційним ступеню вини обвинуваченого, і не є надмірним тягарем для нього.
У зв`язку з викладеним, вимоги цивільного позивача ОСОБА_10 в апеляції підлягають частковому задоволенню, а вимоги обвинуваченого ОСОБА_14 щодо зменшення моральної шкоди на користь ОСОБА_10 до 10 000 грн., з вище наведених висновків апеляційного суду, задоволенню не підлягають.
Оскільки, вказана необхідність збільшення суми розміру моральної шкоди, що підлягають стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 , не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, то апеляційний суд, вважає згідно п.3 ч.1 ст. 408 КПК України внести до вироку в цій частині відповідні зміни.
Щодо вимог апеляції потерпілого ОСОБА_13 про збільшення йому стягненого розміру моральної шкоди, то колегія суддів, перевіряючи доводи потерпілого з цього питання, дійшла висновку, що суд першої інстанції при визначенні розміру спричиненої моральної шкоди, в повній мірі у відповідності до положень ч.3 ст. 23 ЦК України, врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, погіршення його здібностей, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, зокрема суд врахував глибину душевних страждань, переживань його за своє життя та життя його близьких - доньки та дружини під час ДТП, втрату ним нормальних життєвих зв`язків в результаті пошкодження, на що в деталях вказував потерпілий в апеляції.
За таких обставин, визначений і стягнений судом у вироку з обвинуваченого розмір моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_11 з врахуванням матеріального становища обвинуваченого, є обґрунтованим, розумним і справедливим, та є пропорційним ступеню вини обвинуваченого, і не є надмірним тягарем для нього.
Таким чином, виходячи із вказаного висновку апеляційного суду доводи і вимоги в апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 щодо зменшення стягненої з нього судом моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_11 до 20 тис.грн., є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Стосовно посилання обвинуваченого в апеляції на наявність у нього страхового полісу ПрАТ СК УНІКА, де спричинений ним майновий збиток в повній мірі охоплюється лімітом відповідальності , який становить 100000 грн. та за шкоду заподіяну життю та здоров`ю в розмірі 200 000 грн., з зазначенням, що ОСОБА_10 , як законний представник в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 вже звернулася до цієї стразової компанії за виплатою страхового відшкодування, то колегія суддів, вважає такі доводи обвинуваченого безпідставними і необґрунтованими.
Так, щодо стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди на користь потерпілих, суд першої інстанції обґрунтовано з врахуванням саме наявності цивільної відповідальності вказаної страхової компанії, відмовив потерпілим у задоволенні цих вимог, навівши у вироку відповідні мотиви такого рішення. Таке рішення в цій частині учасниками кримінального провадження не оскаржується, у тому числі воно не оскаржується і обвинуваченим.
При цьому, сам по собі факт звернення ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 не позбавляє права інших осіб, а саме як ОСОБА_10 , так і потерпілого ОСОБА_11 права на звернення до обвинуваченого з цивільним позовом про стягненням на їх користь спричиненої їм шкоди як матеріальної так і моральної, яка є більшою за встановлений ліміт відповідальності.
Щодо доводів і вимог прокурора в апеляції стосовно необхідності внесення змін в мотивувальну частину вироку, у зв`язку з з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів, вважає їх надуманими і безпідставними.

Так, прокурор стверджує, що суд зазначив у мотивувальній частині вироку кваліфікуючу ознаку за ч.2 ст. 286 КК України неправильно, а саме замість слова: що заподіяли тяжке тілесне ушкодження, зазначив слово: що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Колегія суддів, звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно обвинувального акту, дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України і кваліфікуюча ознака зазначена також, як, ...що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Проте, прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, який також затверджував даний обвинувальний акт і надав апеляцію, у відповідності до вимог статті 338 КПК України, з зазначеного приводу і обставин, викладених ним в апеляції обвинувальний акт не змінював і такі питання перед судом першої інстанції не ставив.

Перевіряючи дані доводи прокурора, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, за змістом вказаної ч.2 статті 286 КК України, зазначено, що ті самі діяння, тобто як викладено в ч.1 цієї статті - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а за ч.2 далі викладено, якщо вони спричинили смерть або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Таким чином, кваліфікуючою ознакою за вказаною статтею і її другою частиною є не що інше, а ступінь тяжкості тілесних ушкоджень.

Колегія суддів, враховує, що слова спричинення і заподіяння, згідно правил української мови є синонімами і їх заміна один одного у даному випадку не змінює ніяким чином визначеної кваліфікуючої ознаки, а саме визначення ступеню тяжкості в даному випадку зазначення спричинення є тотожне заподіянню тяжкого тілесного ушкодження.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, допущене судом першої інстанції порушення, на думку прокурора, полягає у помилковому зазначенні у мотивувальній частині вироку при кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України замість слова: що заподіяли тяжке тілесне ушкодження,суд зазначив слово: що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
На думку колегії суддів, така помилка жодним чином не вплинула на висновки суду про подію злочину, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, не позначилася на правильності кваліфікації суспільно небезпечного діяння, на справедливості обраного обвинуваченому виду та розміру заходу примусу, а також на порядку його відбування, що не заперечується прокурором у поданій апеляційній скарзі. Таким чином, сама по собі вказана помилка не потягла за собою негативних наслідків, які слугують безумовними підставами для втручання у вирок та його зміни.
Тому суд апеляційної інстанції, проаналізувавши характер допущеного порушення, не може визнати його істотним і, таким, що є підставою для зміни вироку суду.
За викладених обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку в мотивувальній його частині з мотивів наведених прокурором в апеляції.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляцій обвинуваченого, прокурора та потерпілого ОСОБА_11 , а апеляцію ОСОБА_10 задовольнити частково та змінити вирок в частині стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 розміру моральної шкоди, в решті вирок залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_11 та прокурора Криворізьської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_15 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу законного представника потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2018 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди змінити, та:
Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4