КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07.12.2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07.12.2018 року залишено без задоволення подання начальника ДУ «Ірпінський виправний центр №132» про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання засудженого ОСОБА_6 за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року.

Своє рішення місцевий суд обґрунтував тим, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року, зміненого ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності, крім житла, що належить йому на праві спільної власності, де він постійно проживав. Початок строку відбування покарання засудженому рахується з 04.03.2013 року.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 24.02.2016 року засудженому було зараховано строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з 04.03.2013 року до 12.03.2014 року включно, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 02.06.2017 року засудженому ОСОБА_6 було замінено невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке у вигляді обмеження волі строком на 4 роки 8 місяців 13 днів.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17.08.2017 року засудженому було зараховано в строк відбування покарання час слідування під вартою до виправного центру, а саме з 02.06.2017 року по 01.08.2017 року.
Відповідно до характеристики на засудженого, ОСОБА_6 01.08.2017 року прибув до ДУ «Ірпінський виправний центр № 132» з ДУ «Менська виправна колонія № 91» для відбування покарання у виді обмеження волі, де й перебуває по теперішній час.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», перебіг покарання у виді обмеження волі починається для засудженого ОСОБА_6 з 02.06.2017 року, тобто з дня заміни невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке у вигляді обмеження волі строком на 4 роки 8 місяців 13 днів ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 02.06.2017 року.
На підставі викладеного місцевий суд дійшов висновку, що на день розгляду подання начальника ДУ «Ірпінський виправний центр №132» засуджений не відбув 2/3 частини покарання у виді 4 років 8 місяців 13 днів обмеження волі, а тому його не може бути звільнено від подальшого відбування покарання умовно-достроково.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подане ним клопотання.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом застосовано Постанову Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», яка не є обов`язковою для застосування та має рекомендаційний характер. Крім того, дані положення не підлягають застосуванню у даному випадку, а застосуванню підлягають норми ст.ст. 81-82 КК України.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали справи, обговоривши і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.5 ст.82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.
Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким щодо засудженого, покарання якому було пом`якшено згідно з актом амністії, помилування або за рішенням суду, фактично відбута частина покарання повинна обчислюватись виходячи з покарання, встановленого актом амністії, помилування або рішенням суду.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року, зміненого ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, ОСОБА_6 засуджено до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності, крім житла, за вчинення тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
Призначене вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року ОСОБА_6 основне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі не змінювалось внаслідок акту амністії або помилування та не пом`якшувалось судовим рішенням.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 02.06.2017 року ОСОБА_6 було замінено невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке у виді обмеження волі строком на 4 роки 8 місяців 13 днів.
Однак заміна невідбутої частини покарання більш м`яким під час відбування покарання не можна розцінювати як пом`якшення вироку суду першої інстанції, адже за своєю правовою природою таке рішення є засобом заохочення до осіб, які відбувають покарання та стали на шлях виправлення, та не може розцінюватись як таке, що змінює вирок суду першої інстанції в бік пом`якшення.
Таким чином, на підставі положень ст.81 КК України строк фактично відбутого засудженим ОСОБА_6 основного покарання слід обчислювати з 04.03.2013 року, тобто з початку відбування ним покарання у виді позбавлення волі за вироком суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що місцевим судом надано помилкове тлумачення змісту п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», а висновок місцевого суду про те, що строк фактично відбутого покарання слід обчислювати ОСОБА_6 з часу винесення ухвали місцевого суду про заміну невідбутого покарання під час виконання вироку напряму суперечить вимогам ст.81 КК України та порушує права засудженого на умовне-дострокове звільнення на умовах, визначених законом.
При обчисленні строку фактично відбутого ОСОБА_6 основного покарання необхідно враховувати строк відбутого ним покарання у виді позбавлення волі за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року та у виді обмеження волі, після заміни невідбутої частини покарання на більш м`яке, а також зарахування строків попереднього ув`язнення та слідування під вартою до виправного центру.
Загальна тривалість вказаних строків дає підстави вважати, що на час внесення начальником ДУ «Ірпінський виправний центр №132» подання про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання ОСОБА_6 засуджений відбув більше двох третин строку основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного йому вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року.
Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо відбуття ним не менше двох третин строку покарання на час звернення начальника ДУ «Ірпінський виправний центр №132» до місцевого суду з поданням про умовно-дострокове звільнення засудженого від подальшого відбування покарання знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вказаного подання, колегія суддів враховує, що засуджений під час перебування в місцях позбавлення та обмеження волі зарекомендував себе позитивно, лише двічі допускав порушення порядку відбування покарання у Менській ВК-91, в Ірпінському виправному центрі № 132 порушень не допускав, був працевлаштований, багаторазово заохочувався за сумлінну поведінку та ставлення до праці, у відношеннях із засудженими конфліктів не мав, до працівників адміністрації відносився ввічливо.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що подання начальника ДУ «Ірпінського виправного центру №132» є обґрунтованим, оскільки засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07.12.2018 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою подання начальника ДУ «Ірпінського виправного центру №132» про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання засудженого ОСОБА_6 за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року задовольнити, звільнивши ОСОБА_6 від покарання умовно достроково на невідбутий термін у виді 2 років 10 місяців 5 днів обмеження волі з моменту винесення ухвали.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3