Дата документу 10.12.2018 Справа№ 314/1112/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/148/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/1112/18
Категорія ст. 390 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000056 за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, має середню освіту, який не працює, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , неодруженого, раніше судимого:
1) 09.06.2005 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, 70, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;
2) 29.08.2008 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 186, ст.ст. 75, 76 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;
3) 13.11.2008 Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 321 КК України до штрафу 850 гривень;
4) 13.01.2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 191, ст.ст. 75, 76 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, з позбавленням права займати посаду, пов`язану з матеріальною відповідальністю на 3 роки;
5) 12.12.2011 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст.70,71 КК України до 4 років 7 місяців позбавлення волі, з позбавленням права займати посаду пов`язану з матеріальною відповідальністю на 3 роки, звільнений 28.07.2014 на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» за ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 18.07.2014 із Біленьківської виправної колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 99);
6) 20.09.2017 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК та призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі. На підставіст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробовуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік. На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації,

в с т а н о в и л а:

Згідно вироку, ОСОБА_7 20.09.2017 вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя був засуджений за ч. 2 ст. 190 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі.
Згідно цього судового рішення 10.11.2017 засуджений ОСОБА_7 прибув для відбування покарання у вигляді обмеження волі до Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)», юридична адреса: вулиця Олімпійська, 2, селище Дружелюбівка, Вільнянський район, Запорізька область; фактична адреса: вулиця Зелена, селище міського типу Кам`яне, Вільнянський район, Запорізька область. У Державній установі «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» установі 19.11.2017 засуджений ОСОБА_7 під особистий підпис був ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді обмеження волі, які передбачені ст. 56 Кримінально-виконавчого кодексу України, п. 2 розділу 3 «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2186/5 від 29.12.2014. Також він був попереджений під особистий підпис, що у разі ухилення від відбування покарання його буде притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. 390 КК України. Під особистий підпис засуджений ОСОБА_7 був ознайомлений про відомості щодо меж території Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)», та дав письмове зобов`язання їх не порушувати.
Однак, засуджений ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став. 01.12.2017 року близько 20 годин 00 хвилин без відповідного дозволу працівників Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)», діючи умисно, без поважних причин, з метою ухилення від відбування покарання у виді обмеження волі, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, самовільно залишив межі установи, перетнувши контрольно-слідову смугу та стіну основної огорожі. Того ж дня о 20 годині 20 хвилин під час проведення поіменної перевірки засуджених у Державній установі «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» було виявлено відсутність засудженого ОСОБА_7 . У період часу з 01.12.2017 по 21.12.2017 засуджений ОСОБА_7 перебував за межами місця обмеження волі, а саме, Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)». 21.12.2017 засуджений ОСОБА_7 був виявлений працівниками Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» у м. Запоріжжі у районі перехрестя проспекту Соборного та вулиці Базарної та доставлений до місці відбування покарання у вигляді обмеження волі - Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)».

в апеляційній скарзі прокурор, вважає, що вказаний вирок у частині призначеного обвинуваченому покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст.ст. 75. 76 КК України) і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що при винесенні вироку судом недостатньо враховано, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, у тому числі у сфері незаконного обігу наркотичних речовин, проти особистого майна громадян, судимість за які не знято та не погашено. За таких обставин звільнення винної особи від покарання не сприяє її перевихованню, а навпаки стверджує у особі уяву недоторканості, можливості безкарного невиконання судового рішення, що має силу закону, та непокори заходам примусу, встановленим державою.

Крім того, поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_7 новий злочин вчинив в період відбування покарання, перебуваючи в місцях позбавлення волі, що ставить під сумнів доцільність його звільнення від покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України. За таких обставин у суду І інстанції були усі підстави для призначення ОСОБА_7 покарання, пов`язаного з його реальним відбуванням.

Просить вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.08.2018 стосовно ОСОБА_7 - скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст.ст. 75. 76 КК України) та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ст. 390 ч.1 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

ВинуватістьОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 390 КК України.

Доводи прокурора про те, що районний суд неправильно застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, застосовуючи до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що останній свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв органам досудового слідства в розкритті злочину, позитивно характеризується, обставини, які обтяжують покарання, відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд порушив зазначені вимоги закону, оскільки при звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував дані про особу винного, що свідчить про незаконність та необґрунтованість вироку.
Зокрема, місцевий суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 6 (шість) разів був судимим за вчинення умисних злочинів. Враховуючи це, а також те, що до останнього вже неодноразово застосовувалися ст. ст. 75, 76 КК України, однак останній на шлях виправлення не став, оскільки продовжував вчиняти злочини, в тому числі і в період іспитового строку, а тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 схильний до стійкої злочинної діяльності, що характеризує його, як негативну особу.
За таких обставин висновок суду про те, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки для його виправлення достатньо виконання протягом іспитового строку покладених на нього обов`язків, є хибним, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування кримінального закону, що на думку колегії суддів, є підставою для скасування вироку суду в частині призначеного покарання останньому.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи прокурора про необхідність призначення обвинуваченомуОСОБА_7 покарання у виді 2 років позбавлення волі за вчинення цього злочину, виходячи з наступного.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання, офіційно працює, має на утриманні неповнолітню дитину, відсутні обставини, що обтяжують його покарання, а тому колегія суддів вважає необхідним призначити обвинуваченомуОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 390 КК України, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити обвинуваченомуОСОБА_7 за ч. 1 ст. 390 КК України покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Строк покарання обвинуваченомуОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.
Судді: