Справа № 569/2907/18
У Х В А Л А

15.11.2018

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

слідчого судді Сидорука Є.І.,

при секретарі Григорчук В.М.,

з участю прокурора Гуменюка В.Ю.,

слідчого Герасимчука Т.В.,

представника ТОВ «АПМ ПЛЮС» - адвоката Петришина А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву представника ТОВ «АПМ ПЛЮС» адвоката Петришина А.П. про роз`яснення ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 23.02.2017 у справі 569/2907/17, -

в с т а н о в и в:

Представник ТОВ «АПМ ПЛЮС» адвокат Петришин А.П. звернувся до слідчого судді Рівненського міського суду із заявою про роз`яснення ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 23.02.2017 у справі № 569/2907/17 у якій просить роз`яснити пункт другий резолютивної частини ухвали, щодо використання приватного майна ТОВ «АПМ ПЛЮС».

В судовому засіданні представник ТОВ «АПМ ПЛЮС» адвокат Петришин А.П. заяву про роз`яснення рішення підтримав в повному обсязі з підстав викладених у ній.

Прокурор та слідчий в судовому засідання повністю заперечили щодо задоволення заяви про роз`янення рішення, оскільки ухвала слідчого судді від 23.02.2017 у справі № 569/2907/17 є законною і зрозумілою, та потреби у її роз`ясненні немає.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.5 ст. 534 КПК України процесуальні питання, пов`язанні з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 380 КПК України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення, приватного виконавця ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст.

Роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно є незрозумілим, і це ускладнює його реалізацію. При здійсненні роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі.

Види судових рішень визначені в ст. 369 КПК України, якою встановлено, що судове рішення може бути викладене у формі вироку або у формі ухвали суду.

Частиною 1 ст. 9 КПК України, визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно дотримуватись вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до положень п. 19 ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/2907/17 від 23.02.2017 по кримінальному провадженню № 0000090 від 26.07.2016 за ч. 1 ст. 366 КК України накладено арешт на квартиру № 117 за адресою: вул. Мельника, 16, м. Рівне, а саме: заборонено здійснювати реєстрацію, перереєстрацію вказаного об`єкту нерухомості та здійснювати будь-які дії щодо розпорядження квартирою №117 за адресою: вул. Мельника, 16, м. Рівне.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру №117 за адресою: вул. Мельника, 16, м. Рівне зареєстроване за ТОВ «АПМ ПЛЮС».
Тобто, вказане товариство являється одноосібним власником вказаної квартири, і має право мирно користуватись своєю власністю.
Відповідно до витягу з кримінального провадження № 0000090 від 26.07.2016, Рівненським ВП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366 КК України.
Таким чином, на даний момент більше двох років проводиться досудове розслідування за вищевказаної статтею КК України, тобто порушуються розумні строки розслідування, і вищевказане товариство не може користуватись своєю власністю.
Згідно ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушеннь, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забеспечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982, для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини.

На думку суду, всі наслідки заходів, про які йдеться (п.58), випливають з обмеженої можливості власників розпорядитися своїм майном. До цих наслідків призвели обмеження, встановлені стосовно права власності, які зробили це право відкличним і позначилися на вартості цієї нерухомості. Проте, втративши певної мірою свій зміст, таке право не зникло. Наслідким згадуваних заходів не є такими, щоб можна було їх прірівняти до наслідків позбавлення майна.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі "Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі "Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Фактично ця стаття Першого протоколу складається з трьох частин. Ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії, в якому зазначив: "Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забеспечує право власності".

Ч.2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ї заборона позбавлення права власності інакше як у загально суспільних інтересах та на умовах, передбачених законом. В цій частині встановлюється підстави та обмеження можливого позбавлення права власності.

Ч.3 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнається право держави контролювати здійснення права власності та вводити обмеження щодо такого права відповідно до загально суспільних інтересів та сплати податків або штрафів.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, суд вважає, ТОВ " АПМ ПЛЮС" має право вільно володіти та користуватись своєю власністю, а тому заява підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 380 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в :

Заяву представника ТОВ «АПМ ПЛЮС» адвоката Петришина А.П. про роз`яснення ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 23.02.2017 у справі № 569/2907/17 задоволити.

Роз"яснити ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду від 23.02.2017, а саме: дозволити ТОВ «АПМ ПЛЮС» користуватись квартирою № 117 в будинку № 16 по вул. А. Мельника в м. Рівне в частині використання даної квартири по збереженню її цілісності та можливості проживання інших осіб, проведенню поточного ремонту, вчинення інших дій, які спрямовані на використання майна без порушення його цілісності, цільового призначення та збереження і використання за прямим цільовим призначенням як житлової квартири в багатоквартирному житловому будинку.
Ухвала може бути безпосередньо оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п"яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Рівненського міського суду Є.І. Сидорук