Справа № 308/3667/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі колегії суддів :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю
сторони обвинувачення:
прокурора ОСОБА_5 ,
сторони захисту:
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в залі суду м. Ужгород, кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000017 від 18.03.2016 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.110, ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону № 1689 VII від 07.10.2014 року),
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року із прокуратури Закарпатської області до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000017 від 18.03.2016 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.110, ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону № 1689 VII від 07.10.2014 року).
У підготовчому судовому засіданні прокурор заявила клопотання , яке подала у письмовій формі , про здійснення спеціального судового провадження відносно оголошеного у міжнародний та міждержавний розшук ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.110, ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону № 1689 VII від 07.10.2014 року), який переховується від органу досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Клопотання мотивовано тим, що у відповідності до положень КПК України проводилось спеціальне досудове розслідування, в зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_7 переховувався від органу досудового розслідування і продовжує переховуватися і надалі у зв`язку з чим оголошений в розшук та міжнародний розшук, письмове повідомлення про підозру, складене щодо ОСОБА_7 , вручене під розписку дорослому члену його сімї, а саме його батьку ОСОБА_8 08.09.2016 р. На даний час місце перебування ОСОБА_7 на території України не встановлене, за місцем реєстрації та проживання відсутній. Встановлено, що 10.10.2014 року ОСОБА_7 виїхав в РФ, фактів повернення ОСОБА_7 в Україну не зафіксовано. Повістка про виклик в якості підозрюваного надіслана за останнім відомим місцем проживання ОСОБА_7 та опублікована в газеті Урядовий кур`єр та розміщена на офіційному веб сайті СБ України, інтереси ОСОБА_7 захищені шляхом залучення до участі у справі захисника. Таким чином , сторона обвинувачення, вважає , що ОСОБА_7 переховується від слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, обізнаний про розслідування кримінального провадження за його підозрою та його виклик до слідчого від своїх знайомих та від свого батька, якому було вручено повідомлення про оголошення підозри його сину, оголошений у міждержавний та міжнародний розшук, отже наявні підстави для здійснення відносно ОСОБА_7 спеціального судового провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 заперечив щодо призначення розгляду справи в порядку спеціального судового провадження. Вважає, що обвинувачений належним чином про кримінальне провадження відносно нього не повідомлений, обвинувальний акт вручений захиснику, який був призначений під час досудового розслідування, він, як захисник, із своїм підзахисним не спілкувався, не погоджував лінію захисту. Вважає, що право на захист його підзахисного порушено.

Обвинувачений ОСОБА_7 в підготовче судове засідання не з`явився, неодноразово про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом направлення судових повісток за останнім відомим місцем перебування. Судовий виклик повернувся на адресу суду з відміткою Укрпошти адресат не проживає.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього документи, клопотання про здійснення спеціального судового провадження з додатками , колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог Розділу ІV КПК України участь обвинуваченого під час підготовчого судового засідання та судового розгляду є обов`язковою, що відповідає гарантіям, закріпленим міжнародними нормативно-правовими актами в сфері захисту прав людини.

Так, право обвинувачуваного захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, є істотним елементом засобів процесуального захисту, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Крім того, Міжнародний пакт про громадянські та політичні права 1966 р. передбачає, що кожний має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому обвинувачення на ряд гарантій на основі повної рівності й, зокрема, бути засудженим у його присутності та захищати себе особисто або за допомогою обраного ним захисника.

Таким чином, особиста присутність особи у судовому процесі виділена як одна з найбільш фундаментальних гарантій права на справедливий розгляд справи, гарантований ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., відповідно до якої «кожна людина має право під час будь-якого кримінального обвинувачення, що їй пред`явлене, на справедливий розгляд справи судом».

Відповідно до ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, до яких зокрема віднесено злочини, передбачені ст. ст. 110,111 КК України , може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

При цьому слід мати на увазі, що процедури іn absentia неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання обвинуваченого. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. Порядок залучення захисника до участі у справі детально регламентований КПК України.

Так, у рішенні «Меденіца проти Швейцарії» ЄСПЛ зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в межах розгляду кримінального провадження відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійсненне відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»). Повідомлення має бути зроблене офіційно, а твердження про наявність повідомлення з листів родичів (справа «Т. проти Італії») або від співробітників засобів масової інформації (справа «Шомоді проти Італії»), є необґрунтованими.

Так у справі «Сейдович проти Італії» Суд зазначив, що питання, яке слід вирішити в даній справі, полягає в тому, чи можна за відсутністю офіційного повідомлення про справу вважати заявника в достатній мірі проінформованим про те, що він був притягнутий до кримінальної відповідальності та відбудеться судовий розгляд його справи, щоб він мав можливість вирішити: відмовитися від свого права приймати участь в слуханні справи чи ухилитися від правосуддя. В даній справі Суду не було продемонстровано, що заявник був в достатній мірі проінформований про притягнення його до кримінальної відповідальності та про пред`явлені йому обвинувачення. З цих підстав неможна робити висновок, що він намагався ухилитися від суду чи недвозначно відмовився від свого права прибути в судове засідання. Така ситуація може мати місце, зокрема, коли обвинувачений публічно або в письмовій формі заявляє про те, що не має наміру реагувати на повістку про явку до суду, яка була отримана не від властей, а з інших джерел, або, коли обвинуваченому вдалося уникнути арешту.

У справі «Колоцца проти Італії» Суд зауважив, що гарантії, які містяться у статті 6 п. 3 Конвенції, є складовими елементами серед інших загального поняття "справедливий розгляд у суді". На аргумент Уряду про те, що неможливість проведення судового засідання у разі неявки сторони здатна паралізувати розгляд кримінальних справ, оскільки, наприклад, з часом може закінчитися термін давності кримінального переслідування, Суд зазначив, що ніщо не виправдовує в очах Суду повну і непоправну втрату права на участь у судових слуханнях.

Значущим у розумінні практики ЄСПЛ видається знаходження компромісу між санкціями, що вводяться законодавцем щодо підсудного, який не з`явився до суду, і його процесуальними правами, що гарантують справедливість судового розгляду. Європейський суд у подібних справах окремо досліджує як заходи, що були вжиті владою для запобігання відмов від присутності на слуханнях справи, так і в цілому наявність у влади можливості вживати будь-які заходи. Крім того, підсудний, що не з`явився до зали судового засідання, ні за яких обставин не може бути позбавлений права на захист за посередництвом обраного ним захисника. При цьому Суд зазначає, що у будь-якому разі, до яких би заходів не вдавалася влада для забезпечення належної явки підсудного, вона не вправі застосовувати несумірні засоби для досягнення зазначеної мети.

Більш того, як зазначено ЄСПЛ в рішенні «Колоцца проти Італії» підпункти (с), (d) та (е) п. 3 гарантують кожній людині, якій пред`явлено кримінальне обвинувачення, право "захищати себе особисто", "допитувати свідків, що показують проти неї, або мати право на те, щоб ці свідки були допитані", "користуватися безкоштовною допомогою перекладача, якщо вона не розуміє мови, що використовується в суді, або не говорить на цій мові", і важко уявити собі, як обвинувачений може здійснювати ці права, не будучи присутнім. В даному випадку Суду не доводиться встановлювати, відмовився і за яких обставин обвинувачений від здійснення свого права бути присутнім при розгляді справи, оскільки в будь-якому випадку, відповідно до уставленої прецедентної практики Суду, відмова від здійснення права, гарантованого Конвенцією, повинна бути встановлена недвозначним чином.

Приписами КПК України покладено обовязок на прокурора звернутись до суду з клопотанням про здійснення спеціального судового провадження, обов`язковим додатком до якого мають бути матеріали, що підтверджують, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження та лише в такому випадку суд може постановити ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Так, в підготовчому судовому засіданні , заявивши клопотання про спеціальне судове провадження, сторона обвинувачення надала : постанову слідчого УСБУ в Закарпатській області від 09.09.2016 р. про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_7 , проведення якого доручено відділу ЗНД УСБУ в Закарпатській області; постанову слідчого УСБУ в Закарпатській області від 14.09.2016 р. про оголошення міждержавного розшуку підозрюваного ОСОБА_7 , проведення якого доручено відділу ЗНД УСБУ в Закарпатській області; лист начальника СВ УСБУ в Закарпатській області від 13.09.2016 року, адресований Укрбюро Інтерполу НП України щодо міжнародного розшуку ОСОБА_7 .

Однак, відповідно до відповіді, Укрбюро Інтерполу від 06.10.2016 р. у виконанні доручення щодо оголошення ОСОБА_7 у міжнародний розшук відмовлено, так як статутом Інтерполу прямо заборонено втручання вказаної інтистуції до дій у справах політичного характеру.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не було надано підтвердження щодо виконання постанови слідчого УСБУ в Закарпатській області від 14.09.2016 р. про оголошення міждержавного розшуку підозрюваного ОСОБА_7 , до матеріалів клопотання не додано підтвердження щодо внесення ОСОБА_7 до переліку осіб, яких розшукують.

Частиною першою статті 297-5 КПК України передбачено, що повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обовязково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Стороною обвинувачення до клопотання про здійснення спеціального судового провадження долучено копію публікації повістки про виклик підозрюванго ОСОБА_7 на 09 год. 00 хв. 10.04.2017 року для для участі в проведенні слідчих та процесуальних дій в ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме в газеті «Урядовий кур`єр» № 65 від 06.04.2017 року.

Водночас прокурором до клопотання не надано жодних підтверджень того, що в порядку передбаченому частиною першою статті 297-5 КПК України повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилались за останнім відомим місцем його проживання чи перебування. Крім того, прокурором не підтверджено в підготовчому судовому засіданні, що в порядку передбаченому частиною першою статті 297-5 КПК України на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування було здійснено публікацію таких повісток .

Тобто, в порушення вимог кримінального процесуального закону підозрюваного ОСОБА_7 не було повідомлено в порядку, передбаченому ч.1 ст.297-5 КПК України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 297-5 КПК України копії процесуальних документів, що підлягають врученню підозрюваному, надсилаються захиснику.

До загальних засад кримінального провадження, зокрема, відносяться: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань. При цьому зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ст.7 КПК України, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Сторона обвинувачення зобов`язана використати всі передбачені законом можливості для дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого (зокрема, прав на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя) у разі здійснення кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia).

Окрім цього, прокурор в своєму клопотанні зазначає, що письмове повідомлення про підозру, складене щодо ОСОБА_7 вручене захиснику ОСОБА_9 , який був залучений стороною обвинувачення до участі у справі та вручено під розписку батьку ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_7 обізнаний про розпочате відносно нього кримінальне провадження, що також на думку сторони обвинувачення підтверджується показами допитаних в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , протоколи допиту яких долучені стороною обвинувачення до клопотання.

В підготовчому судовому засіданні встановлено, що відповідно до показів батька обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , 18.03.1959 рн., який був допитаний у якості свідка, покази якого зафіксовані у протоколі допиту свідка від 15.03.2017 року, останній зазначає, що востаннє спілкувався з ОСОБА_7 в серпні 2016 року за допомогою інтернет зв`язку , повідомив , що його син ОСОБА_7 обізнаний у тому, що він підозрюється СБУ у вчиненні злочинів (він особисто про це його повідомив, після того, як йому було вручено повідомлення про підозру стосовно ОСОБА_7 ).

Як слідує зі змісту клопотання прокурора - ОСОБА_8 08.09.2016 р. під розписку було вручено письмове повідомлення про підозру, складене щодо ОСОБА_7 , однак відповідно до показів ОСОБА_8 він востаннє спілкувався зі своїм сином ОСОБА_7 в серпні 2016 р. за допомогою Інтернет зв`язку, а відтак , на переконання колегії суддів, не міг повідомити ОСОБА_7 про те, що останній підозрюється СБУ у вчиненні злочинів, так як станом на серпень 2016 року йому ще не було вручено письмове повідомлення про підозру, складене щодо ОСОБА_7 .

Окрім цього, відповідно до показів свідка ОСОБА_10 , який був допитаний у якості свідка, покази якого зафіксовані у протоколі допиту свідка від 15.03.2017 року, останній зазначає, що в останній раз спілкувався з ОСОБА_7 навесні 2015 року та наскільки йому відомо ОСОБА_7 обізнаний щодо того, що його розшукує СБУ, у зв`язку з чим повертатись в Україну не планує.

Однак як вбачається з обвинувального акту та долучених матеріалів до клопотання прокурора , відомості про кримінальне провадження були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000017 лише 18.03.2016 р. та 07.09.2016 р.старшим слідчим в ОВС СВ УСБУ було складено повідомлення про підозру щодо ОСОБА_7 , а відтак під час розмови навесні 2015 року ОСОБА_10 не міг повідомити ОСОБА_7 про розпочате відносно останнього кримінальне провадження, а покази ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 обізнаний щодо того, що його розшукує СБУ, є сумнівними та голослівними.

Так, стороною обвинувачення не надано даних, які б вказували про те, що обвинувачений ОСОБА_7 знає або має знати про пред`явлення йому обвинувачення, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Пункт 3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має, як мінімум, такі права: бути негайно й докладно сповіщеним зрозумілою для нього мовою про характер обвинувачення; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; захищати себе особисто або через обраного чи призначеного захисника; допитувати свідків обвинувачення й мати право на виклик і допит свідків захисту.
Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. Порядок залучення захисника до участі у справі детально регламентований КПК України.

Таким чином, аналізуючи долучені стороною обвинувачення до клопотання матеріали, колегія суддів приходить до переконання, що стороною обвинувачення суду не було надано жодного підтвердження про те, що ОСОБА_7 повідомлений про розпочате відносно нього кримінальне провадження, а також підтвердження, що обвинуваченому було вручено підозру та обвинувальний акт, чи останній заявив про небажання реагувати на такі виклики чи повідомлення органу досудового розслідування.

Узагальнюючи практику Європейського суду з прав людини ( справа Колоцца проти Італії від 12.02.1985р.; Шомоді проти Італії від 18.05.2004р., Кромбах проти Франції від 13.02.2001р.; Зейдович проти Італії), колегія суддів звертає увагу на те, що суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні стороною обвинувачення всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, для чого КПК України зобов`язує сторону обвинувачення використати всі, передбачені законом можливості для дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що, рішення суду не може ґрунтуватися на сумнівах та припущеннях, в тому числі й про те, що обвинувачений взагалі поінформований про розпочате стосовно нього кримінальне провадження, за відсутності достовірного та належного підтвердження про належне повідомлення ОСОБА_7 про розпочате кримінальне провадження відносно нього, отримання ОСОБА_7 повідомлення про підозру та обвинувального акту, що узгоджується із практикою Європейського суду, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження.

За таких обставин суд вважає, що у даному кримінальному провадженні судовий розгляд на підставі зазначеного обвинувального акту не може бути призначений, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Разом з тим, слід зазначити, що обвинувальний акт у провадженні вручений захиснику, який був призначений під час досудового розслідування ( доручення ст. слідчого в ОВС СВ УСБУ в Закарпатській області про призначення адвоката для здійснення захисту за призначенням), що підтверджується розпискою в матеріалах справи.
Статтею 20 КПК України закріплене право на захист, зокрема підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Так, положення кримінально-процесуального кодексу регламентує, в яких участь захисника є обов`язковою, зокрема, відповідно до положень п.8 ч.2 ст. 52 КПК України, - щодо осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження, - з моменту прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, згідно ст. 48 КПК України захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні. Захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням у випадках та в порядку, визначених статтями 49 та 53 цього Кодексу.

Статтею 49 КПК України визначено випадки залучення захисника слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням.
Так, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобовязані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо:

1) відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.
Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 52, ч. 1 ст. 297-3 КПК України якщо підозрюваний самостійно не залучив захисника, слідчий суддя зобов`язаний вжити необхідних заходів для залучення захисника.
Таким чином, Законом чітко визначено порядок та підстави для залучення захисника для участі у справі:
самостійне залучення його підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні,
або слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом лише у випадку коли участь захисника є обовязковою, якщо підозрюваний самостійно не залучив такого захисника.
Для останнього випадку необхідна сукупність подій (обставин) у виді обовязковості участі захисника у провадженні та наявності в субєкта, що залучає захисника (слідчого, прокурора, слідчого судді, суду) даних про те, що обвинувачений самостійно захисника не залучив, що в будь-якому випадку повязано з необхідністю висловлення вказаного самим обвинуваченим.
Разом з тим, захисник у вказаному провадженні залучений, всупереч вказаних вимог закону, самостійно слідчий за відсутності в нього даних про те, що обвинувачений самостійно захисника не залучить, що є істотним порушенням вимог КПК України, оскільки захисник залучений до участі у справі з порушенням вимог ст. ст. 48, 49, 52, 297-3 КПК України та беззаперечно свідчить про те, що обвинувачений не обізнаний про наявність стосовного нього кримінального провадження.
Відповідно до п. 3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Вимоги щодо форми та змісту обвинувального акту визначені ст. 291 КПК України.

Згідно вимог вищезазначеної статті КПК, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт має містити найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер, анкетні відомості кожного обвинуваченого, анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), прізвище, ім`я по батькові та займана посада слідчого, прокурора, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди, завданої правопорушенням, розмір витрат на залучення експерта, дату та місце йог складання та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

До обвинувального акта додається: реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність, або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора. Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.
Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті - процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.
Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак. Колегія суддів звертає увагу, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.
Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.
У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.
Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим. А таке дослідження суд, відповідно до ст. 337 КПК України, здійснює в межах, установлених на стадії досудового розслідування і викладених слідчим в обвинувальному акті.
Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим і прокурором не дотримані.
Частина 2 статті 110 КК України ( в редакції Закону 1689 VII від 07.10.2014 року) визначає злочином умисні дії, вчинені з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а також публічні заклики чи розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій, якщо вони вчинені особою, яка є представником влади, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або поєднані з розпалюванням національної чи релігійної ворожнечі.
Частина 1 статті 111 КК України ( в редакції Закону 1689 VII від 07.10.2014 року) визначає злочином діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.
Приписам частини другої ст. 291 КПК України, надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 не відповідає: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення в ньому текстуально співпадає з формулюванням обвинувачення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, унеможливлюють правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виконання завдань кримінального провадження.
Зокрема, в обвинувальному акті не вказано, форма вини, мотив і мета кримінальних правопорушень; за яких обставин ОСОБА_7 та ОСОБА_11 змовились, як розподілили між собою ролі, у який спосіб ОСОБА_7 підшукав громадян України ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; також інші, з числа зазначених у ст. 91 КПК України, фактичні обставини, які, мають значення для кримінального провадження.
Такий брак відомостей про фактичні обставини кримінального правопорушення та вказані порушення вимог кримінального процесуального закону унеможливлювали судовий розгляд, тому суд виявивши невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, згідно з приписами ст. 314 цього Кодексу, приходить до висновку про повернення його прокуророві.
У відповідності до положень п.(а) ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу розясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти ОСОБА_8», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Разом з тим, закріплення в КПК України вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство. При цьому, при визначені справедливості судового розгляду необхідно розглядати кримінальне провадження в цілому, оскільки справедливий характер розгляду може суттєво зачіпатися, якщо на початкових етапах слідства такі вимоги не дотримані (Imbrioscia v. Switzerland, 24 November 1993).

В даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів а та b п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому звязку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємоповязані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення «Жупнік проти України»).

Згідно з ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

В даному випадку , викладені вище порушення , судом розцінені як порушення права обвинуваченого на захист, тобто як істотне порушення норм кримінального процесуального закону, яке в майбутньому перешкодить чи може перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що свідчить про наявність у обвинувальному акті таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

П.1 ч.3 ст.42 КПК установлює, що обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. А неконкретність та незрозумілість обвинувачення є порушенням п.«а» ч.3 ст.6 Конвенції та права на захист. А відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги приписи ст.314 КПК України , якими передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, колгія суддів приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а відтак обвинувальний акт слід повернути прокурору для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

А тому колегія суддів приходить до переконання, що вказаний обвинувальний акт з додатками підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України для усунення зазначених недоліків.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 291, 297-1, 314, 323, 370-372 КПК України , суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000017 від 18.03.2016 р. стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 - відмовити.
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000017 від 18.03.2016 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.110, ч.1 ст.111 КК України ( в редакції Закону № 1689 VII від 07.10.2014 року) повернути прокурору прокуратури Закарпатської області для усунення вищезгаданих порушень вимог КПК України.
Повний текст ухвали складено і проголошено 16 січня 2019 року о 08 год. 50 хв.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3