Дата документу 24.04.2019 Справа № 323/2602/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/2602/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/788/19 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Новобойківське Оріхівського району Запорізької області, громадянин України, маючий повну середню освіту, одружений, маючий на утриманні малолітню дитину, працюючий водієм в ПП « ОСОБА_11 », зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначеного покарання у вигляді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 8008 гривень в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 70000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 17704 грн. 40 коп.

Стягнуто з ПАТ «СК «Оранта-Січ» на користь ОСОБА_12 витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 9055 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

12 березня 2018 року приблизно о 15 год. 40 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Vito», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Овчаренка в м. Оріхів Запорізької області, з боку вул. Запорізької в напрямку вул. Героїв АТО зі швидкістю понад 50 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху у населеному пункті.
В цей же час, в попутному з водієм ОСОБА_7 напрямку, попереду нього, на велосипеді «Україна» рухалась велосипедист ОСОБА_12 , яка перевозила на задньому багажнику велосипеда малолітнього пасажира ОСОБА_13 , 2011 року народження.
В районі перехрестя вул. Овчаренка та вул. Ветеринарної, велосипедист ОСОБА_12 змінила напрямок свого руху вліво та почала виконувати маневр повороту ліворуч.
В цей же час, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити велосипедиста ОСОБА_12 з моменту зміни нею напрямку руху вліво та маючи при цьому технічну можливість запобігти наїзду на неї, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_12 , яка перевозила малолітнього пасажира ОСОБА_13 .
Водій ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.3, 12.4, 12.9б Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами, згідно з якими:
-п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;
-п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;
-п. 12.9б. «Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4- 12.7».
Невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9б Правил дорожнього руху знаходяться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої малолітній пасажир велосипеду ОСОБА_13 була госпіталізована до лікарні, де цього ж дня померла внаслідок закритої внутрішньочерепної травми, яка виразилась в утворенні забоїв головного мозку та крововиливів під його м`які оболонки, що ускладнилося різким набряком мозку. Виявлені травми утворилися від дії тупих предметів незадовго до надходження ОСОБА_13 у лікарню, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, полягають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а призначене ОСОБА_7 покарання є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення та його наслідки, які полягають у смерті малолітньої особи.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а в решті вирок залишити без змін.

Від обвинуваченого та його захисника на адресу апеляційного суду надійшли аналогічні письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вони зазначають, що судом першої інстанції не було встановлено обтяжуючих покарання обставин, було враховано всі обставини, що характеризують особу обвинуваченого та пом`якшують покарання, в діях потерпілої також вбачається порушення ПДР України, обвинувачений не намагався уникнути справедливого суду та покарання, повністю визнав себе винним, щиро розкаявся, попросив у потерпілої вибачення та не відмовляється від відшкодування шкоди, після проголошення вироку він вже відшкодував їй 10000 гривень, а тому суд обґрунтовано не призначив йому додаткове покарання, і з урахуванням викладеного, просять апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Від потерпілої ОСОБА_12 на адресу апеляційного суду також надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор частково підтримав апеляційну скаргу - лише в частині необхідності призначення обвинуваченому покарання не в мінімальному розмірі і не підтримав апеляційну скаргу в частині необхідності застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, зазначив, що в дорожньо-транспортній пригоді винні як обвинувачений, так і потерпіла матір загиблої, у відношенні якої також направлявся обвинувальний акт до суду та яку було визнано винуватою за ч. 2 ст. 286 КК України, просив вирок в частині призначеного покарання скасувати та призначити обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 3 роки.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав позицію прокурора в частині того, щоб не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами, оскільки він відшкодовував та продовжує добровільно відшкодовувати завдану злочином шкоду, працює водієм, а тому у випадку позбавлення його права керування транспортними засобами не зможе працювати, і як наслідок, не зможе відшкодувати завдану шкоду, вважав, що з урахуванням обставин справи призначене судом першої інстанції покарання є правильним.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду повністю визнав себе винним, просив не позбавляти його права керування транспортними засобами та зазначив, що потерпіла є його сусідкою і він їй допомагає.

Представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора повністю.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника і представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданої шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за порушення ПДР України до адміністративної відповідальності не притягувався, працевлаштований, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, одружений, проживає разом з дружиною та малолітньою дитиною, яка знаходиться на його утриманні, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував досудову доповідь органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, а також думку потерпілої, яка просила не призначати обвинуваченому суворе покарання.

За наявності сукупності цих обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо із застосуванням звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України було призначено не в мінімальних межах санкції, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його м`якість.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість не призначати обвинуваченому ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної Постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Приходячи до висновку про доцільність не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд в достатній мірі врахував, що потерпіла ОСОБА_12 порушила вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, а тому також винна в наїзді на неї та її малолітню доньку, яка від отриманих ушкоджень померла.
Крім того, колегія суддів враховує категоричну думку потерпілої з приводу можливості призначити обвинуваченому покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням та не призначати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, а також надані в суді апеляційної інстанції розписку потерпілої про отримання від обвинуваченого 10000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, позитивні характеристики з місця роботи та проживання.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4