Ухвала
Іменем України
14 січня 2019 року

м. Київ
справа № 461/4528/17
провадження № 51 - 10295 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 12 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 12 березня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, частиною 3 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі частини 1 статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі частини 4 статті 70 КК частково приєднано невідбуте покарання, призначене вироком Личаківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2017 року та визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 12 березня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що потерпілий не погоджується з вказаними судовими рішеннями щодо засудженого. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року касаційну скаргу потерпілого залишено без руху з наданням йому п`ятнадцятиденного строку для усунення недоліків з дня її отримання.
Зокрема, в цій ухвалі вказано, що потерпілий у касаційній скарзі посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту досудового розслідування та судового слідства, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.
Крім того, потерпілий, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не зазначав їх зміст з урахуванням вимог статті 412 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) та не наводив мотивів такої позиції, як і не вказував яких саме помилок допустили суди першої та апеляційної інстанцій при постановленні оскаржуваних судових рішень.
Водночас вимоги потерпілого були викладені не у відповідності до статті 436 КПК.
До того ж, касаційний суд звертав увагу потерпілого на те, що згідно з положеннями статті 425 КПК він має право оскаржити ухвалені судові рішення лише в частині, що стосуються його інтересів.
В ухвалі, якою залишено без руху касаційну скаргу потерпілого, йому роз`яснювалися вимоги статті 427 КПК, відповідно до якої у касаційній скарзі, окрім іншого, наводяться обґрунтування вимог щодо незаконності чи необґрунтованості судових рішень з урахуванням підстав для їх скасування або зміни судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК, а також зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувались зі статтею 436 КПК.
При цьому потерпілому у резолютивній частині цієї ухвали визначено строк на усунення недоліків та роз`яснено порядок їх виконання.
В межах встановленого строку на усунення недоліків потерпілий звернувся до Верховного Суду з повторною касаційною скаргою.
Проте скаржник повторно не дотримався вимог статті 427 КПК та не врахував вказівок суду касаційної інстанції.
Зокрема, у повторній касаційній скарзі потерпілий знову фактично просить надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм дано судами першої та апеляційної інстанцій, тобто посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту досудового розслідування та судового слідства, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.
Крім того, зміст касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 повторно зводиться до його пояснень щодо невинуватості засудженого, а також зазначає про порушення прав інших 29 потерпілих в цьому кримінальному провадженні. Тобто потерпілий знову не звернув уваги, що згідно з положеннями статті 425 КПК він має право оскаржити ухвалені судові рішення лише в частині, що стосуються його інтересів.
Також вимоги потерпілого у повторній касаційній скарзі про скасування вироку в частині визнання засудженого винним за епізодом крадіжки майна потерпілого та ухвалення в цій частині виправдувального вироку, знову викладено не у відповідності до змісту статті 436 КПК.
При цьому такі вимоги потерпілого повторно стосуються лише вироку місцевого суду, однак зі змісту касаційної скарги вбачається, що він також не погоджується з ухвалою апеляційного суду, однак у прохальній частині цієї скарги знову не зазначає її, чим допустив неузгодженість своєї позиції та суперечності у своїй касаційній скарзі.
Отже, скаржник не усунув недоліки, на які йому вказувалося в ухвалі касаційного суду, а відтак його касаційна скарга підлягає поверненню.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 1 частини 3 статті 429 КПК, Суд

постановив:

Повернути потерпілому ОСОБА_4 його касаційну скаргуна вирок Галицького районного суду м. Львова від 12 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3