Справа № 457/1322/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/251/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 03 травня 2018 року відносно ОСОБА_6

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 03.05.2018 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено їй покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на два роки з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь потерпілої ОСОБА_8 витрати за надання правової допомоги в розмірі 9148,02 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь потерпілого ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави витрати за проведення експертиз у розмірі 2474 гривні.
Вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , 28.09.2017 року о 15 год. 38 хв. керуючи автомобілем марки Volkswagen Transporter, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по дорозі для автомобілів по вул. І.Мазепи у м. Трускавці Львівської області, всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, а саме п.1.5., п.2.3 (підпункту «б»), п.12.3, п.18.1, вимогам дорожнього знаку 5.35.1 «пішохідний перехід», всупереч дорожній розмітці 1.14.1 «зебра», не надала перевагу пішоходам ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які переходили проїжджу частину дороги нерегульованим пішохідним переходом, напроти будинку №23 по вул. І.Мазепи у м. Трускавці Львівської області, зліва на право відносно автомобіля та здійснила наїзд на останніх. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичної експертизи №528 від 03.10.2017 року отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі що в своєму клінічному перебігу створили небезпечні для життя явища. Пішохід ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи №529 від 03.10.2017 року отримав тілесні ушкодження, які відносяться до легкого ступеня тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я.
На даний вирок обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій не оспорюючи вину та кваліфікацію дій просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити їй покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

Зменшити розмір грошового відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 до 10000 гривень та зменшити розмір витрат за надання правової допомоги стягнутих на користь ОСОБА_8 до 4933,60 гривень.

Зменшити розмір грошового відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_12 до 5000 гривень. В решті вирок суду залишити без змін.

У своїх доводах на підтвердження апеляційних вимог обвинувачена ОСОБА_6 покликаються на те, що суд першої інстанції, при призначенні покарання не врахував того, що ОСОБА_6 не є суспільно-небезпечною особою, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Врахування зазначених обставин, на думку ОСОБА_6 дає можливість застосування при призначенні покарання вимог ст.69 КК України. Також ОСОБА_6 зазначає, що вона є одинокою матір`ю, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а тому позбавлення права керування транспортними засобами суттєво утруднить можливість здійснювати догляд за останніми.

Крім цього, обвинувачена ОСОБА_6 , що судом першої інстанції у вироку не обґрунтовано жодним чином стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 гривень на користь ОСОБА_8 та 10000 гривень на користь ОСОБА_12 .. При цьому ОСОБА_6 зазначає, що ніде не працює з 31.01.2018 року, здійснює догляд за дитиною за станом здоров`я до досягнення нею шестирічного віку, отримує соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям в розмірі 2654,14 грн. щомісячно, та не отримує аліментів на дитину понад шість місяців. А тому визначені розміри моральної шкоди обвинувачена ОСОБА_6 вважає непомірними.

Крім цього, обвинувачена ОСОБА_6 вважає необґрунтованим розраховану суму витрат потерпілих на правову допомогу, оскільки така розрахована неправильно.

23.11.2018 року обвинувачена ОСОБА_6 подала доповнення апеляційної скарги, у яких вказала, що цивільний позов розглянутий невірно, оскільки до розгляду справи не була залучена у якості відповідача страхова компанія, а вона була застрахована обов`язковим страхуванням цивільно-правової відповідальності як власник транспортного засобу. У зв`язку з чим просила вирок суду в частині задоволення цивільного позову скасувати та залишити цивільний позов потерпілих без розгляду.

26.06.2018 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшли заперечення представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на подану апеляційну скаргу обвинуваченою ОСОБА_6 .. В запереченнях представник потерпілої ОСОБА_10 зазначає, що обвинувачена ОСОБА_6 щиро не розкаялась у вчиненому, не сприяла в розслідуванні злочину, до моменту поданні цивільних позовів у справі обвинувачена ОСОБА_6 не мала на меті добровільно відшкодовувати заподіяні збитки, посилаючись на наявність договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Таким чином, адвокат ОСОБА_10 просить вирок суду відносно ОСОБА_6 залишити без змін, оскільки такий, на його думку, є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник та обвинувачена підтримали подану апеляційну скаргу, та навели аналогічні мотиви, викладені в апеляційній скарзі.

Прокурор, потерпілі та представники потерпілих заперечили подану обвинуваченою апеляційну скаргу, вважають вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи, зміст апеляційної скарги та заперечення на неї, пояснення прокурора, захисника, обвинуваченої, потерпілих та їхніх представників, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд судом першої інстанції проводився відносно обвинуваченої ОСОБА_6 в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Вина обвинуваченої ОСОБА_6 та правильність кваліфікації її дій не оспорюється в апеляційній скарзі обвинуваченої, які, на думку суду апеляційної інстанції, правильно кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив отримані у передбаченому КПК України порядку докази в даному кримінальному провадженні, оцінивши їх в сукупності, зробив правильний висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який вона засуджена, повністю та об`єктивно стверджується зібраними та перевіреними в ході судового розгляду доказами.
Суд апеляційної інстанції вважає, що слід не погодитися із доводами обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції, призначаючи додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк обвинуваченій, не дотримався вимог ст.65 КК України, оскільки ОСОБА_6 здійснювала керування транспортним засобом та вчинила наїзд на двох пішоходів на пішохідному перехрестку у денну пору доби без будь-яких для водія перешкод, її діяння мало наслідком спричинення тяжких тілесних пошкоджень потерпілій ОСОБА_8 та легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , що на думку суду апеляційної інстанції виключає можливість призначення покарання ОСОБА_6 без призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, місцевий суд керуючись вимогами ст.ст.50, 65 КК України правильно врахував те, що обвинувачена по місцю проживання та з колишнього місця праці характеризується позитивно, раніше не судима, добровільно відшкодувала завдані матеріальні збитки потерпілим, розлучена, одна виховує двоє неповнолітніх дітей, згідно досудової доповіді існує ймовірність виправлення обвинуваченої без призначення покарання у виді позбавлення або обмеження волі, через що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обвинуваченій слід обрати покарання в межах санкції частини статті, за якою вона притягується до кримінальної відповідальності у виді позбавлення волі з випробуванням з позбавлення права керування транспортними засобами, яке буде необхідним і достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів, а тому не підлягають до задоволення апеляційні вимоги обвинуваченої щодо призначення їй більш м`якого покарання.
Також колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про повне задоволення цивільних позовів потерпілих про стягнення із ОСОБА_6 заподіяної злочином моральної шкоди, та, зважаючи на визнання ОСОБА_6 винною у вчиненні інкримінованого їй злочину, не вбачає за можливе задовольнити апеляційні вимоги обвинуваченої щодо залишення цивільних позовів потерпілих без розгляду.
На думку колегії суддів обвинувачена ОСОБА_6 є належним цивільним відповідачем у даному кримінальному провадженні, оскільки саме вона завдала моральну шкоду потерпілим внаслідок вчинення злочину.
Також колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги обвинуваченої щодо зменшення стягнених вироком на користь потерпілої ОСОБА_8 витрат за надання правової допомоги не підлягають до задоволення, оскільки не підкріплені жодними належними доказами.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про те, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, а вирок суду першої інстанції слід залишити в силі, оскільки він є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування чи зміну вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419, 426 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 03 травня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути безпосередньо оскаржена до суду касаційної інстанції шляхом подання касаційної скарги на протязі трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: