Справа № 369/2958/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/199/19 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі :
суддів ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0004024 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2018 року, яким
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, українця, громадянина України, який має повну середню освіту, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком від 16.11.2010 року Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі, звільненого 16.06.2014 року з Ізяславської ВК Хмельницької області (№ 31) від подальшого відбування покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію від 2014 року,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено йому покарання:

за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;
за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
Вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат,
в с т а н о в и л а:
Згідно з вироком 21.12.2014 року близько 14 години (більш точного часу не встановлено) ОСОБА_11 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_12 , під час спільного вживання алкогольних напоїв, в ході сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_12 , тобто посягаючи на найвищу соціальні цінність життя людини, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх діянь, передбачаючи їх настання, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя потерпілого ОСОБА_12 , з метою заподіяння смерті останньому, в короткий проміжок часу наніс не менше семи ударів скляною пляшкою в область голови ОСОБА_12 , після чого почав наносити удари руками та ногами по різним частинам тіла, чим заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми (множинні синці, садна та забійні рани обличчя і вушних раковин, сім забійних ран волосистої частини голови, крововиливи в м`яких покривах голови, лінійні переломи лівої лобної тім`яно-скроневої ділянки з переходом на основу черепа, крововиливи під м`якою мозковою оболонкою, забій правої скроневої частки, кров`яниста спинномозкова рідина у шлуночках мозку, набряк-набухання головного мозку), закритої травми грудей та живота, що супроводжувалось переломами ребер, розривам правої легені, внаслідок чого ОСОБА_12 помер.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_12 , згідно висновку експерта №613/д від 13.02.2015р. були спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Смерть ОСОБА_12 наступила внаслідок поєднаної травми голови та грудей у вигляді синців, саден, забійних ран голови, крововиливів в м`які покриви голови, перелому кісток черепа, крововилив під оболонку в шлуночки та речовину, набряку набухання головного мозку, синців правої підлопаткової ділянки з переломом 10-го ребра справа і розривами правої легені. Поєднана травма голови та грудей відноситься до тяжких тілесних ушкоджень і знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Крім цього, продовжуючи свою злочинну діяльність, маючи не зняту і непогашену судимість за вироком від 16.11.2010 року Києво-Святошинського районного суду Київської області, ОСОБА_11 21.12.2014 року близько 14 години (більш точного часу не встановлено), знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , скориставшись відсутністю сторонніх осіб та тим, що потерпілий був непритомний, шляхом вільного доступу таємно викрав телевізор марки «Samsung» 32 дюйми вартістю 1803 грн. та мобільний телефон марки «Nokia C201» вартістю 350 грн., які належали потерпілому ОСОБА_12 . З викраденим майном з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому майнову шкоду у розмірі 2153 грн.
Не погоджуючись з вироком захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2018 року та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що у відповідності до ст. 349 КПК України, судом першої інстанції, враховуючи думку учасників судового розгляду, було визначено обсяг доказів, які будуть досліджуватись та порядок їх дослідження, в зв`язку з чим суд обмежився допитом деяких свідків, не допитавши при цьому свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , на допиті яких наполягав обвинувачений та які підтвердили не винуватість ОСОБА_11 . Разом з тим, допитані у судовому засіданні свідки не підтверджують причетність ОСОБА_11 до вбивства ОСОБА_12 . Такі свідчення не можуть бути доказами винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, не було допитано і самого обвинуваченого ОСОБА_11 , що є обов`язковим у будь-якому випадку, який до того ж не визнав свою вину в скоєному ним злочині. І лише після наголошення про це захисником у промові в судових дебатах, обвинуваченого було допитано.

Вказує, що обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення ґрунтується переважно на даних висновків судових молекулярно-генетичних експертиз, дактилоскопічних експертиз, що не є прямим доказом вчинення безпосередньо ОСОБА_11 даного кримінального правопорушення. Інші докази, надані стороною обвинувачення і досліджені у судовому засіданні, зокрема, дані протоколів огляду місця події, висновків судово-медичних експертиз трупа ОСОБА_12 , підтверджують лише факт та спосіб вбивства потерпілого, однак не доводять винуватість у ньому саме ОСОБА_11 поза розумним сумнівом.

До того ж, встановлення мотиву вчинення злочину є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України.
Крім того, твердження суду першої інстанції в мотивувальній частині вироку щодо підтвердження доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України про те, що: «оскільки під час огляду місця події зафіксована явна відсутність телевізора у місці де він знаходився, а показання потерпілого ОСОБА_9 доведена відсутність у вбитого ОСОБА_12 мобільного телефону» не доводять винуватість у цьому саме обвинуваченого ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати на призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Крім того просить зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі з моменту затримання, а саме з 09.11.2015 року до моменту вступу вироку в законну силу.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що під час судового засідання його захисником було заявлено клопотання про допит свідків, яке судом було відхилено, що суттєво вплинуло на з`ясування обставин по даному кримінальному провадженню.
Вказує, що незаконність і необґрунтованість вироку полягає в невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Посилається на те, що висновок експерта № 613 від 24.12.2014 року є незрозумілим і не чітким, так як вказує лише на можливість нанесення забійних ран голови, перелом черепа від ударів дерев`яним стільцем, ніжками дерев`яного стільця, праскою.
Вказує і те, що судом не були допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Вказує і те, що відповідно до ч. 5 ст. 72, ч. 4 ст. 5 КК України строк попереднього ув`язнення необхідно зарахувати із розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі з моменту його затримання до винесення судового рішення Апеляційним судом Київської області.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого, який підтримав вимоги поданої ним та його захисником апеляційних скарг, пояснення захисника, яка підтримала вимоги поданої обвинуваченим апеляційної скарги та уточнила вимоги поданої нею апеляційної скарги, а саме, просила вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, пояснення потерпілого, який просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги обвинуваченого у повному об`ємі та часткового задоволення апеляційної скарги захисника з огляду на таке.
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 409 КПК України наявність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування вироку при розгляді справи судом першої інстанції.
Поняття істотного порушення вимог кримінального процесуального закону дане у ч.1 ст. 412 КПК України. Відповідно до цієї норм закону істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За результатами апеляційного розгляду даного кримінального провадження колегією суддів встановлено, що як у ході досудового розслідування, так і у ході судового розгляду, а також під час ухвалення вироку були допущені порушення вимог КПК України, які регламентують конкретність пред`явленого обвинувачення, обсяг обвинувачення яке розглядається судом, формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, оцінку судом наданих сторонами доказів, належність та допустимість доказів.

За змістом п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Аналіз цієї норми закону у поєднанні із положеннями ст. 91, п.5 ч.2 ст. 291 КПК України дає підстави стверджувати те, що обвинувачення повинне бути конкретним. Конкретним є те обвинувачення, у якому викладені усі необхідні дані щодо злочину, інкримінованого особі що узгоджуються із вимогами ст. 91 КПК України, не містить суперечностей між собою, відповідає наданій правовій кваліфікації і є зрозумілим для особи, якій воно висунуте. Саме те обвинувачення, яке є конкретним вважається належним чином висунутим і породжує у обвинуваченого необхідність захисту від цього обвинувачення.
Цих вимог закону при висуненні обвинувачення ОСОБА_11 стороною обвинувачення у повній мірі дотримано не було. Так, при формулюванні обвинувачення стороною обвинувачення було зазначено те, що ОСОБА_11 наносив потерпілому удари скляною пляшкою в область голови, а потім руками та ногами по різних частинах тіла. При цьому у обвинуваченні не конкретизовано те, по яких частинах тіла потерпілого ОСОБА_12 обвинуваченим наносились удари руками та ногами та яка кількість ударів була нанесена. Також не конкретизовано якими ударами була завдана травма голови, що стала однією із причин смерті потерпілого ОСОБА_12 . Зазначивши у обвинуваченні про завдання ОСОБА_12 тілесних ушкоджень у вигляді різаних ран лобної ділянки з правого боку та лівої скроневої ділянки, а також двох непроникаючих колото-різаних ран під лівою лопаткою, органом досудового слідства не був зазначений механізм утворення цих тілесних ушкоджень із урахуванням того, що ОСОБА_11 у вину не ставилось завдання ОСОБА_12 тілесних ушкоджень із використанням предметів, які мають ріжучі чи колючі властивості. На думку колегії суддів, формулювання у обвинуваченні цих обставин є необхідним для забезпечення права обвинуваченого на захист, доведення у ході судового розгляду факту завдання обвинуваченим ударів потерпілому, можливості завдання потерпілому тих тілесних ушкоджень, які у нього були виявлені, та в цілому для доведення участі обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_12 . Наведене дає підстави стверджувати те, що органом досудового слідства у даному кримінальному провадженні були допущені порушення вимог п.13 ч.1 ст.3, ст. 91, п.5 ч.2 ст. 291 КПК України.
Не звернувши уваги на указані недоліки обвинувачення, суд першої інстанції, формулюючи обвинувачення, яке він визнав доведеним повністю продублював обвинувачення сформульоване у обвинувальному акті, допустивши ті ж самі недоліки та ту ж саму неконкретність обвинувачення, що і орган досудового слідства, чим допустив порушення п.2 ч.3. ст. 374 КПК України. При наданні правової оцінки діям обвинуваченого, суд взагалі вийшов за межі пред`явленого обвинувачення зазначивши, що обвинувачений завдав потерпілому не менше 39 ударів в голову та тулуб, хоча кількість ударів органом досудового розслідування при формулюванні обвинувачення не зазначалась, та не були конкретизовані місця нанесення цих ударів. Судом указано, що удари потерпілому ОСОБА_12 наносились стільцем на якому виявлені сліди папілярних узорів пальців та долонь обвинуваченого, хоча обвинувачення у завданні ударів потерпілому саме стільцем ОСОБА_11 не висувалось. Наведене указує на те, що суд, в порушення вимог ст. 337 КПК України вийшов за межі висунутого обвинувачення, цей вихід не був пов`язаний із необхідністю зміни правової кваліфікації в сторону покращення становища обвинуваченого.
У відповідності до п.2 ч.3 ст.374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Положеннями КПК України врегульовані вимоги щодо належності та допустимості доказів (ст.ст. 85, 86 КПК України), визначене поняття доказів та процесуальні джерела доказів (ст. 84 КПК України), урегульований порядок та умови оцінки доказів (ст.94 КПК України). Із положеннями КПК України, які регулюють питання доказів, пов`язані положення КПК України, які висувають вимоги до судового рішення. Зокрема ч.3 ст.370 КПК України визначені вимоги щодо обґрунтованості судового рішення, яким є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень ст. 94 КПК України. Цих вимог закону судом першої інстанції при наведенні у вироку доказів, наведення мотивів визнання доказів належними та допустимими, а також мотивів врахування та неврахування доказів судом першої інстанції не дотримано.
Так, судом першої інстанції у вироку зроблені посилання на докази, які здобуті не із процесуальних джерел, вичерпний перелік яких визначений у ч.2 ст.84 КПК України. Зокрема, судом визнано доказами фактичні дані, які здобуті із рапорту начальника СКР Києво - Святошинського РВ (т.2 а.с. 83-84) та із пояснень ОСОБА_11 , які він дав під час бесіди із експертами, що проводилась у ході судово-психіатричної експертизи (т.4 а.с.42-44, 87-89). Суд першої інстанції у вироку навів перелік доказів, однак не зробив будь-яких висновків щодо належності цих доказів, зокрема, які фактичні обставини ці докази підтверджують чи спростовують. Пославшись на протокол огляду місця події та висновок дактилоскопічної експертизи, які указують на наявність відбитків пальців рук та долоней ОСОБА_11 на табуретці, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обвинуваченим ОСОБА_11 не заперечувався факт присутності його у квартирі, де був виявлений труп ОСОБА_12 , та можливість того, що він тримав дану табуретку у процесі вчинення певних побутових дій. Доказів, які би спростовували ці пояснення обвинуваченого судом першої інстанції у вироку не наведено. Судом фактично не зазначено жодного доказу, який би підтверджував те, що ОСОБА_11 вчинив будь-які дії, що утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України. В частині обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України суд взагалі не зазначив жодного доказу, якими би підтверджувалась вина обвинуваченого у вчиненні цього злочину.
Наведене у своїй сукупності указує на те, що судом першої інстанції у ході ухвалення вироку були допущені порушення зазначених вище положень КПК України. Ці порушення перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому вони визнаються істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
За наявності зазначених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, вирок Києво - Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2018 року щодо ОСОБА_11 не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню. Оскільки, усунення зазначених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону пов`язане із можливістю чи необхідністю усунення не конкретності пред`явленого обвинувачення, що допустимо тільки під час судового провадження у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути ці порушення шляхом ухвалення у даному кримінальному провадженні рішення по суті. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.
Оскільки, на час постановлення судом апеляційної інстанції даної ухвали не припинили свого існування ризики, із якими було пов`язане обрання щодо ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та продовження строку його тримання під вартою, колегія судді вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою на 60 днів.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 412, 419, КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Києво - Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2018 року щодо ОСОБА_11 скасувати. Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_11 у виді тримання під вартою залишити без змін, продовживши строк тримання обвинуваченого під вартою на 60 днів, тобто до 06.06.2019 включно.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4