Номер провадження: 11-кп/813/231/19
Номер справи місцевого суду: 513/1264/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Арцизького районного суду Одеської області від 22.03.2018 року відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Плахтіївка Саратського району Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, не працевлаштованого, перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах, маючого на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 4 роки.
Задоволено клопотання захисника ОСОБА_10 та звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році».
Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили вирішено не обирати.
Задоволено повністю цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 та стягнено з ОСОБА_7 на її користь в якості відшкодування моральної шкоди 200000 (двісті тисяч) грн.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 02.10.2016 року, приблизно о 19 год., між обвинуваченим, який перебував у стані алкогольного сп`яніння та ОСОБА_12 , що знаходились біля будинку АДРЕСА_1 , виникла сварка, під час якої ОСОБА_7 , необережно ставлячись до своїх дій та їх наслідків, внаслідок злочинної самовпевненості, передбачаючи можливість настання смерті ОСОБА_12 від падіння з висоти власного зросту та удару головою об тверду поверхню, наніс один удар лівою ногою в обличчя потерпілому, від чого останній, втративши рівновагу, з положення стоячи впав назад, вдарившись потиличною частиною голови об асфальтобетонне дорожнє покриття. В результаті падіння, ОСОБА_12 отримав наступні тілесні ушкодження: синець на лівій щічній області, крововилив під м`якими тканинами волосистої частини голови в правій скронево-потиличній області, крововиливи в обидва скроневі м`язи, 5 лінійних переломів потиличної га скроневих кісток, два з яких переходять на основу черепа, крововилив між кістками черепа та твердою мозковою оболонкою в потиличній області справа, крововилив між твердою і м`якими оболонками в лівій лобній області, вогнищеві крововиливи під м`якими мозковими оболонками в лівій скроневій та потиличній областях, розміжчення тканини мозку в тім`яно-потиличній ділянці правої півкулі, розширення бокових шлуночків мозку рідкою кров`ю. Ушкодження у вигляді синця на лівій щічній області не було небезпечним для життя, мало би незначні, скороминучі наслідки, що тривають не більше 6 днів, і за цим критерієм відноситься до легких тілесних ушкоджень стосовно живих осіб. Всі інші ушкодження були небезпечними для життя, привели до смерті і за цим критерієм відносяться до тяжких тілесних ушкоджень стосовно живих осіб. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07 год. 15 хв. у відділенні реанімації та інтенсивної терапії КУ «Саратська центральна районна лікарня».

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюючи призначене обвинуваченому покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі закону про амністію, не погодився із вироком суду в частині задоволення цивільного позову та стягнення з його підзахисного 200000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди з наступних підстав:

- судом не було враховано те, що потерпіла в своєму позові не конкретизувала, в чому полягає спричинена їй моральна шкода, у чому виразились її моральні страждання, які саме вимушені тяжкі зміни виникли у її житті внаслідок смерті брата, з яких міркувань вона виходила, визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, а також не надала жодних доказів на підтвердження вказаних обставин;
- всупереч вимогам ч. 2 ст. 242 КПК України, потерпіла не звернулась до сторони обвинувачення із клопотанням про проведення обов`язкової психологічної експертизи для встановлення розміру заподіяної їй моральної шкоди;
- суд не звернув увагу на те, що потерпілою в кримінальному провадженні була ОСОБА_13 та цивільний позов був заявлений саме нею, однак позов судом був задоволений на користь ОСОБА_11 , не дивлячись на те, що остання змінила прізвище на « ОСОБА_14 » 26.07.2016 року у зв`язку із реєстрацією шлюбу;
- суд залишив поза увагою той факт, що обвинувачений вчинив злочин із необережності, на утриманні у нього знаходиться непрацююча дружина та п`ятеро малолітніх дітей, працює в сім`ї лише він, тому сума відшкодування моральної шкоди для нього є не підйомною.
Посилаючись на викладене, захисник просить вирок суду в частині задоволення цивільного позову змінити та відмовити в задоволенні позову потерпілої ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди у розмірі 200000 грн.
В запереченнях на апеляційну скаргу, потерпіла ОСОБА_13 зазначила, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого не ґрунтуються на вимогах КПК України та є неправильним тлумаченням його норм, оскільки:

- обов`язок слідчого звертатись до експерта для визначення розміру шкоди встановлений для випадків, коли від цієї обставини залежить кваліфікація кримінального правопорушення, а притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України не залежить від розміру моральної шкоди;

- після укладення шлюбу ОСОБА_13 отримала новий паспорт вже в процесі судового розгляду, тому суд помилково зазначив прізвище потерпілої за попереднім документом, що є лише опискою;

- обвинувачений перебуває у фактичних шлюбних відносинах та, відповідно до вироку суду, має на утриманні одну малолітню дитину; інші малолітні особи, які згідно свідоцтва про народження, не є рідними дітьми обвинуваченого, не мають право на утримання згідно із нормами закону, а власні бажання обвинуваченого утримувати необмежену кількість осіб не можуть впливати на розмір відшкодування моральної шкоди;

- обвинувачений зазначає, що сума відшкодування моральної шкоди для нього не підйомна, проте він є працездатною молодою особою, не є інвалідом або особою похилого віку;

- ОСОБА_7 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильницьких дій в сім`ї, що частково спростовує його усні твердження про піклування про дружину та п`ятьох дітей, а також свідчить про агресивну поведінку обвинуваченого;

- за півтора роки, яке триває кримінальне провадження обвинувачений, позбавивши життя людину, не здійснив жодних спроб відшкодувати матеріальну та моральну шкоду потерпілій стороні, категорично заперечував проти задоволення цивільного позову, не проявив дієвого каяття у скоєному, хоча спричинив для сім`ї ОСОБА_15 справжню трагедію, оскільки загиблий був найстаршим у сім`ї (батьки померли); потерпіла на момент вчинення вбивства рідного брата перебувала у стані вагітності та мала двох неповнолітніх дітей, вимушена була їздити до місця вбивства брата, займатись його похованням, перебувала у постійному стресі у зв`язку із вбивством близької людини; загиблому ОСОБА_12 на момент смерті було 35 років, він знаходився у працездатному стані, проживав з жінкою та дитиною, 2007 р.н., підтримував стосунки із братами та сестрами, жив повноцінним життям.

Посилаючись на вищезазначене, потерпіла просила апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду 1-ої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; думку обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; представника потерпілої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи що сума моральної шкоди стягнута судом 1-ої інстанції правильно; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а також правильність призначення покарання останньому, учасниками провадження не оскаржується, вина останнього у вчиненні злочину була повністю доведена шляхом дослідження доказів в судовому засіданні суду першої інстанції та повністю визнана самим обвинуваченим, тому колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.
Разом із тим, апеляційний суд вважає вимоги апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо скасування вироку суду в частині задоволення цивільного позову безпідставними, та погоджується із висновками суду першої інстанції щодо встановленого розміру морального відшкодування, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пункт 2 частини 2 ст. 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» (далі Постанова ПВСУ) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пункт 9 зазначеної Постанови ПВСУ передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного вироку суд зазначених вимог закону та судової практики дотримався, при визначенні морального відшкодування належним чином своє рішення мотивував, навівши відповідні підстави його прийняття.

Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та наголошує на тому, що, враховуючи обставини вчинення злочину; наслідки для потерпілої ОСОБА_13 втрата її близької людини (рідного брата), якому на момент смерті було 35 років; глибину душевних страждань потерпілої, зокрема, її перебування на момент загибелі брата у стані вагітності та утримання двох неповнолітніх дітей, знаходження у стані постійного стресу у зв`язку із вбивством рідної людини; суттєві зміни в способі життя потерпілої, яка вимушена була прибути за місцем вбивства брата та займатись організацією його поховання; а також те, що обвинувачений не здійснив на протязі всього досудового розслідування та судового розгляду жодної спроби відшкодувати моральну шкоду потерпілій стороні добровільно, категорично заперечував проти задоволення цивільного позову, не проявив дієвого каяття у скоєному, з урахуванням вимог розумності та справедливості, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та на підставі норм закону дійшов висновку про необхідність задоволення цивільного позову в повному розмірі та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_13 200000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що обвинувачений вчинив злочин із необережності та на утриманні у нього знаходиться непрацююча дружина та п`ятеро неповнолітніх дітей, в тому числі одна його рідна дитина та четверо дітей його фактичної дружини, колегія суддів вважає їх слушними, однак зазначає, що враховуючи викладені апеляційним судом вище обставини у їх сукупності, заподіяні потерпілій втратою близької людини душевні страждання, вимушені зміни в її звичному ритмі життя та відсутність будь-якої підтримки та добровільного відшкодування шкоди з боку обвинуваченого, апеляційний суд наголошує на неможливості їх врахування як підстави для відмови в задоволенні вимог потерпілої про моральне відшкодування, як про це просить захисник обвинуваченого.
Твердження захисника про те, що потерпіла, в порушення вимог ч. 2 ст. 242 КПК України, не звернулась до сторони обвинувачення із клопотанням про проведення обов`язкової психологічної експертизи для встановлення заподіяної їй моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що є результатом неправильного тлумачення норм кримінального процесуального закону із наступних підстав.

Частина 2 ст. 242 КПК України встановлює перелік випадків обов`язкового проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду за клопотанням слідчого або прокурора, зокрема, задля, як це передбачено п. 6 зазначеної норми: визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Однак, ототожнювання цивільного позову про стягнення моральної шкоди та «шкоди немайнового характеру», як зазначає п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, не є допустимим, оскільки перелік випадків в цілому, вказаних в зазначеній статті, вказує на обов`язок органу досудового розслідування звернутись із клопотанням про проведення експертизи тоді, коли це має значення для кваліфікації кримінального правопорушення.
В іншому разі, правильність складання кожного обвинувального акту буде залежати від подання або неподання цивільного позову під час досудового розслідування.
Однак, відповідно до вимог ст. 56 КПК України, подання цивільного позову є правом, а не обов`язком потерпілої сторони, тому розмір моральної шкоди не підлягає обов`язковому експертному визначенню, оскільки залежить від глибини душевних страждань кожної конкретно визначеної особи та, відповідно до вищенаведених положень закону та судової практики, визначається самою особою під час складання цивільного позову, а також задовольняється судом повністю або частково, в залежності від обставин справи.
Доводи сторони захисту щодо допущення судом помилки при задоволенні цивільного позову на користь ОСОБА_11 та не врахування того, що потерпіла в процесі судового розгляду змінила прізвище колегія суддів вважає обґрунтованими, однак зазначає, що така обставина не є підставою для скасування загалом законного вироку суду, оскільки таке зазначення прізвища є опискою та підлягає виправленню у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 379 КПК України, суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Із матеріалів провадження вбачається, що 21.05.2018 року потерпіла ОСОБА_13 звернулась до Арцизького райсуду Одеської області із заявою про виправлення в резолютивній частині оскаржуваного вироку описки щодо її прізвища « ОСОБА_15 » та вважати правильним її прізвище ОСОБА_14 (т. 2, а.с. 63). Зазначена заява про виправлення описки на теперішній час не була розглянута, у зв`язку із проведенням апеляційного розгляду зазначеного кримінального провадження.
Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладені обставини у всій їх сукупності, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_7 обґрунтованим та таким, що повністю відповідає вимогам закону, а розмір встановленого судом морального відшкодування у сумі 200000 грн. на користь потерпілої достатнім та визначеним належним чином, на підставі об`єктивної, всебічної та повної оцінки всіх обставин заподіяння моральної шкоди потерпілій втратою близької людини рідного брата, у зв`язку із чим апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та скасування законного й обґрунтованого вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 128, 129, 370, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 22.03.2018 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4