Справа № 183/7190/18
№ 1-кп/183/672/19
В И Р О К
іменем України

18 січня 2019 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 24.09.2018 року за № 0000538 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ново-Олександрівка Березнегуватського району Миколаївської області, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, маючої на утриманні неповнолітню дитину, знаходиться у декретній відпустці, військовослужбовця за контрактом військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2016 року наказом № 169 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду санітарного інструктора медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 .

В подальшому, наказом № 72-РС командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) ОСОБА_5 було присвоєно звання «молодший сержант».

Відповідно до положень ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗС України та Військової присяги, молодший сержант ОСОБА_5 , як військовослужбовець, зобов`язана неухильно додержуватися Конституції України та законів України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань доручених їй за посадою, показувати приклад дисциплінованості, скромності і витримки, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників), поводитися з гідністю і честю, не допускати самій і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків та протиправних дій, дорожити честю і гідністю кожної особи, зміцнювати військове товариство.

Крім того, згідно ст.ст. 199, 216 Статуту внутрішньої служби ЗС України необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності

Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», в Україні з 18.03.2014 року розпочато особливий період.

Однак, 19 грудня 2017 року молодший сержант ОСОБА_5 , всупереч вимог Статуту та Законів України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишила розташування військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, свої службові обов`язки не виконувала, час проводила на власний розсуд, не вживаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляла.

24 жовтня 2018 року військовослужбовець ОСОБА_5 самостійно прибула до військової прокуратури Криворізького гарнізону та заявила про себе.

Допитана в режимі відеоконференції в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнала повністю та підтвердила обставини, які лягли в основу обвинувачення, у скоєному розкаялася.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченої ОСОБА_5 , а саме:

- витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 24.09.2018 року за № 0000538, згідно якого 19.12.2017 року військовослужбовець військової служби за контрактом ОСОБА_5 самовільно залишила розташування військової частини НОМЕР_1 без поважних причин

(а.п. 21);

- акт службового розслідування від 29.12.2017 року, згідно якого встановлено факт самовільного залишення частини молодшим сержантом ОСОБА_5 19.12.2017 року

(а.п. 26-29);

- довідка про факт неприбуття 19.12.2017 року на службу військовослужбовця за контрактом молодшого сержанта ОСОБА_5

(а.п. 31);

- копії документів щодо проходження ОСОБА_5 військової служби

(а.п. 36, 37, 42-44, 48-54).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони, кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченої ОСОБА_5 встановленою та доведеною, а її дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчиненого військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_5 відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставинами, які пом`якшують покарання, визначених ст. 66 КК України, суд вважає активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, прийняття безпосередньої участі ОСОБА_5 в антитерористичній операції.

Також суд враховує, що ОСОБА_5 раніше не судима, за місце служби характеризується задовільно, знаходиться у декретній відпустці, має ряд нагород, відзнак, грамот за сумлінне ставлення до виконання обов`язків військової служби та якісне виконання бойових (службових) завдань в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, проходить військову службу та бажає продовжувати службу у ЗСУ.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.

З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченою ОСОБА_5 , суд вважає, що призначення обвинуваченій покарання у виді максимального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією зазначеної статті, буде занадто суворим, а призначення мінімального покарання достатньою мірою сприятиме виправленню обвинуваченої ОСОБА_5 та попередженню вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин.

Враховуючи наявність зазначених вище двох обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а також особу останньої, яка має ряд нагород та грамот при виконанні своїх службових обов`язків та несенні військової служби, приймала безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, заміжня та має малолітню дитину, знаходиться у декретній відпустці, тому має міцні соціальні зв`язки й позитивну характеристику з місця мешкання, суд вважає можливим перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в частині 4 санкції ст. 407 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, ст. 69 КК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 360 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 6120 грн.

Вирок може бути оскаржений в Дніпровський апеляційний суд через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1