Справа № 211/3934/17
Провадження № 1-кп/211/142/19
У Х В А Л А
про продовження строку тримання під вартою

05 лютого 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар ОСОБА_2 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001247 від 14.07.2017 року, відносно ОСОБА_3 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора - ОСОБА_4 , потерпілої - ОСОБА_5 , захисника - ОСОБА_6 , обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

встановив:

В провадженні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу перебуває вказане кримінальне провадження.

Через канцелярію до суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 тривалий час, а саме з 11.08.2017 року перебуває під вартою без постановлення вироку. Вказує, що прокурор не довів той факт, що інші запобіжні заходи не можуть унеможливити порушення ОСОБА_7 процесуальних обов`язків. Вказує, що на думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики щодо переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та незаконного впливу на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадженні, проте при оцінці вказаного ризику просить суд врахувати позицію Європейського суду з прав людини у справі "В. проти Швейцарії", зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків, у якій його переслідують. Сукупність зазначених даних за обставин не доведення прокурором в судовому засіданні будь-яких обставин, які б вказували на наявність реальних та можливих намірів ухилення ОСОБА_3 від суду або реальних намірів вдатися до таких дій, приводить до висновку про безпідставність існування такого ризику. Сторона захисту при вирішенні клопотання про зміну обраного відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, просить суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, врахувати тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинуваченого особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. Сторона захисту просить звернути увагу на рішенні у справі "Єлоєв проти України" від 06.11.2008 року, відповідно до якого зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою. В судовому засіданні під час розгляду провадження відносно ОСОБА_3 стороною обвинувачення не було надано достатньо обґрунтування ризику ухилення від останнього від суду з посиланням на конкретні докази його реального існування. Лише періодичне (практично кожних два місяці протягом з серпня 2017 року по листопад 2018 року) перерахування стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на даному етапі судового розгляду не дає суду можливості встановити ані міру таких ризиків, ані їх актуальність. Вказує, що прокурор не встановив факт впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків та яким процесуальним документом цей факт зафіксований. Таким чином, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини "Харченко проти України" відповідно до якого при розгляді клопотання про обрання або ж продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, а також на те, що обвинувачений ОСОБА_3 вже один рік, п`ять місяців і 25 днів (а з урахуванням так званого "Закону Савченко" два роки, одинадцять місяців та 20 днів станом на 05.02.2019 року) перебуває під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу, просить суд задовольнити клопотання сторони захисту про зміну обраного ОСОБА_3 запобіжного заходу та застосувати до нього запобіжний захід - домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України. Крім того, захисник вказує, що на даний час обвинувачений ОСОБА_3 не має власного житла у м. Кривому Розі, проте адвокат ОСОБА_6 звернувся із адвокатським запитом до КУ "Будинок нічного перебування Криворізької міської ради" та згідно відповіді на його запит, у випадку прийняття судом рішення про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_3 КУ "Будинок нічного перебування Криворізької міської ради" може забезпечити проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений підтримали клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, просили його задовольнити. При цьому в задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою просили відмовити.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти зміни запобіжного заходу та надала письмове клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, оскільки строк тримання обвинуваченого під вартою спливає 09.02.2019 року, а розгляд справи до цієї дати закінчити неможливо. Вказує, що наразі збереглися ризики згідно ст.177 КПК України, які були підставою для обрання саме такого запобіжного заходу.

Потерпіла вказала, що боїться обвинуваченого, а тому просила не змінювати йому запобіжний захід.

Вислухавши учасників кримінального провадження, дослідивши надані сторонами клопотання, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обовязків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Крім того, відповідно до положень статті 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу обов`язково повинно містити посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини;обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Тобто, одних припущень слідчого та прокурора щодо наявності певних ризиків недостатньо для винесення слідчим суддею, судом рішення про обрання запобіжного заходу, кожен конкретний ризик має бути доведений та обґрунтований доказами його існування, з наданням копій матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ "Александер Макаров проти Росії" національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Кобець проти України» зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (також рішення у справі «Авшар проти Туреччини». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні довести суду обставини, на які вони посилаються

Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вищевказаних обставин.

Вирішуючи питання про доцільність продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, в разі доведення вини, йому загрожує реальна міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. Обвинувачений до затримання не працював, не одружений, малолітніх, неповнолітніх дітей чи інших осіб на утриманні не має, у обвинуваченого відсутне постійне місце проживання, що свідчить про слабкі соціальні зв`язки. Крім того, згідно показів потерпілої ОСОБА_5 , наданих нею у судовому засіданні під присягою, вона боїться обвинуваченого, саме у зв`язку з цим у лікарні вона написала відмову. Під час спільного проживання з обвинуваченим ОСОБА_3 вона піддавалася побиттю з його сторони. Вказана обставина також підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення потерпілої ОСОБА_5 від 14.07.2017 року, згідно якої 19.02.2017 року приблизно о 15.00 год. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , спричинив їй тілесні ушкодження, наніс удар ножем в область шиї. Підставою для подання заяви потерпілою до Довгинцівського ВП КВП майже через чотири місяці після вчиненого злочину, слугувала протиправна поведінка обвинуваченого, який продовжував її переслідувати та погрожувати фізичною розправою, раніше до поліції вона не зверталася, оскільки була сильно налякана через погрози та дії обвинуваченого.

Таким чином, тяжкість, підвищена суспільна небезпека інкримінованого обвинуваченому злочину, показання потерпілої та свідків, дають підстави вважати можливим незаконний вплив на потерпілу, ухилення від суду, що може перешкоджати встановленню істини по даному провадженню.

При цьому, суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, про те, що тримання під вартою є виправданим у тому випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 не буде суперечити вимогам ст. 5 Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод", оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що клопотання захисника не містить спростувань ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не наводить переконливих доводів, у ньому не зазначено нових обставин та не наведено про їх існування, які не розглядалися судом під час продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, про застосування якого просив захисник та обвинувачений, не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження, а тому є підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 197, 331, 369 КПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту відмовити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу - тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 05 квітня 2019 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1