Провадження № 1-кс/761/8404/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання затримання останнього незаконним,

за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_2 ,

підозрюваного ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

слідчого ОСОБА_6

перекладача ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА :

В провадження слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва 21 березня 2019 року надійшла скарга адвоката ОСОБА_2 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання затримання підозрюваного незаконним.

Скаргу захисник ОСОБА_2 обгрунтовує наступним.

Так, старший слідчий СВ Шевченківського УП ГУНП в м.Києві ОСОБА_8 14.03.2019 року в період часу з 22 год. 55 хв. до 23 год. 13 хв. у кабінеті № 332 слідчого відділу Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Герцена, 9, затримав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що ним було складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.03.2019 року. Підстава затримання - п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України: якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

ОСОБА_3 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, по кримінальному провадженню, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000858 від 30.01.2019 року.

Вважає затримання ОСОБА_3 на підставі п.2 ч.1 ст.208 КПК України незаконним з огляду на те, що відсутня особа очевидець події, яка за твердженням слідства вказала на ОСОБА_3 як особу, що вчинила кримінальне правопорушення. Крім того, на тілі, одязі ОСОБА_3 відсутні ознаки, які б давали підстави вважати, що саме ОСОБА_9 вчинив злочин. При цьому, відсутні дані вважати ОСОБА_3 особою, яка щойно вчинила злочин.

Захисник ОСОБА_2 посилається на положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено правила позбавлення особи свободи, згідно з якими ніхто не може бути позбавлений свободи інакше, як відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини фіксація точних даних про затримання, також як і підстави затримання, є необхідною умовою законності затримання для цілей передбачених ст. 5 Конвенції.

Так, зазначає про те, що в протоколі затримання ОСОБА_3 від 14.03.2019 року не зазначено, які саме очевидці, потерпілий або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі ОСОБА_3 чи місці події вказали правоохоронцям на те, що саме він щойно вчинив злочин. Відсутність цієї інформації в протоколі та оформлення затримання після спливу тривалого часу після вчинення кримінального правопорушення дає підстави вважати, що затримання ОСОБА_3 відбулось у незаконний спосіб.

На момент затримання ОСОБА_3 були відсутні такі умови, як «безпосередньо після вчинення злочину» і «щойно вчинила злочин», тобто відсутній визначений законом проміжок часу в продовж якого таку особу можливо затримати відповідно до п. 2 ч. 1 ст.208 КПК України без ухвали слідчого судді.

Захисник вважає, що у правоохоронців не було жодних законних підстав затримувати ОСОБА_3 на підставі ст. 208 КПК України без ухвали слідчого судді, зважаючи на ту обставину, що подія кримінального правопорушення мала місце 30.01.2019 року, а фактичне затримання відбулось тільки 14.03.2019 року, тобто через півтора місяці після вчинення кримінального правопорушення.

15.03.2019 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Цього ж дня ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва до підозрюваного ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою тривалістю 60 днів з моменту затримання, тобто до 12.05.2019 року включно з можливістю внесення застави в розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 38 420 (тридцять вісім тисяч чотириста двадцять) грн. 00 коп.

Враховуючи наведені обставини, просить визнати затримання ОСОБА_3 , оформлене протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.03.2019 року, незаконним.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_2 свою скаргу підтримав з підстав у ній наведених та просив задовольнити. Крім того, зазначає про те, що кримінальне правопорушення за ч.2 ст.186 КК України було вчинене 30.01.2019 року, а ОСОБА_9 був затриманий 14.03.2019 року, а тому затримання останнього на підставі п.2 ч.1 ст.208 КПК України є незаконним. В органу досудового розслідування не було підстав затримувати ОСОБА_3 без ухвали слідчого судді, оскільки затримувати особу, що вчинила злочин на підставі п.2 ч.1 ст.208 КПК України можливо протягом нетривалого часу після вчинення злочину. Таке затримання відбулося в порушення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 2 Конституції України та загальних засад кримінального провадження.

Підозрюваний ОСОБА_9 підтримав позицію свого захисника, просив визнати його затримання незаконним.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення скарги захисника ОСОБА_2 та в обґрунтування своєї позиції пояснив, що ОСОБА_9 є громадянином іншої держави та тривалий час не мав статусу підозрюваного, оскільки орган досудового розслідування не володів інформацією щодо адреси проживання підозрюваного в України, що унеможливлювало вручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру, а тому не можливо було звернутися до слідчого судді із дозволом на затримання ОСОБА_3 . При цьому, з моменту вчинення злочину відбувалося постійне переслідування ОСОБА_3 . 14 березня 2019 року на виконання доручення слідчого у м.Кривий Ріг потерпілий впізнав ОСОБА_3 , після чого останній був затриманий, оскільки на нього вказав потерпілий. Звертає увагу на те, що слідчий суддя за результатами розгляду клопотання про обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, таке клопотання задовольнив. Вважає затримання ОСОБА_3 законним та таким, що не суперечить нормам КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Матеріалів кримінального провадження на підтвердження своїх доводів слідчому судді не надав.

Слідчий ОСОБА_6 підтримав позицію прокурора, зазначив про те, що з моменту вчинення злочину і до моменту затримання підозрюваного ОСОБА_3 здійснювалося його переслідування. Підтверджує те, що затримання ОСОБА_3 було законним. Матеріалів кримінального провадження на підтвердження своїх доводів слідчому судді не надав.

Після виступу слідчого та прокурора, адвокат ОСОБА_2 доповнив про те, що ОСОБА_3 спершу затримали, а лише потім його допитували і проводили впізнання з потерпілим, а тому надані слідчим та прокурором пояснення не відповідають дійсності. Отже, не зрозуміло, що саме стало підставою для затримання ОСОБА_3 .

Вивчивши матеріали скарги та долучені до неї документи, заслухавши позицію захисника ОСОБА_2 , підозрюваного ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_5 та слідчого ОСОБА_6 , слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями ст.ст. 3, 8 Конституції України встановлено засади верховенства права. Так, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з положеннями ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання. Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.

Пріоритет положень Конституції над законами та підзаконними актами є очевидним та не підлягає доведенню. Окрім іншого, це підтверджено у рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» та інших справах.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», завданням суду є здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

Згідно п.18 ч.1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право вимагати перевірки обґрунтованості затримання.

Відповідно до ч.1 ст.208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках:

1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;

2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин;

3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України .

Згідно з ч.4 ст.208 КПК України уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Частина 5 ст.208 передбачає, що про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому, а також надсилається прокурору.

Як вбачається зі змісту протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.03.2019 року, відповідно до якого було затримано ОСОБА_3 , підставою затримання останнього стала підстава наведена у п.2 ч.1 ст.208 КПК України, а саме: якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів, наявних у розпорядженні слідчого судді, кримінальне правопорушення за ч.2 ст.186 КК України, яке інкримінується ОСОБА_10 , було вчинено 30.01.2019 року. При цьому, ОСОБА_3 як особу, яка підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, було затримано 14 березня 2019 року, тобто за мінуванням 42 днів з дня вчинення злочину, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 затримано як особу, яка щойно вчинила злочин.

При цьому, прокурор та слідчий в судовому засіданні в обґрунтування підстав для затримання ОСОБА_3 , зазначили про те, що з моменту вчинення злочину велося переслідування ОСОБА_3 , а також підозрюваний був затриманий після того, як потерпілий 14.03.2019 року впізнав в особі ОСОБА_3 особу, яка вчинила злочин, однак підтверджуючих такі доводи документів, слідчому судді надано не було, а зазначені доводи ґрунтується лише на словах.

Водночас слід зазначити й про те, що на запит слідчого судді про надання матеріалів кримінального провадження №0000858, для вирішення питання щодо законності затримання підозрюваного ОСОБА_3 , у судове засідання, яке було призначене на 21 березня 2019 року та в судове засідання, призначене на 22 березня 2019 року, ані слідчим, ані прокурором надано не було, такі запити слідчого судді були проігноровані, а тому, з урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги наявні у розпорядженні слідчого судді матеріали, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість доводів, які містяться у скарзі адвоката ОСОБА_2 про незаконність затримання підозрюваного ОСОБА_3 , які слідчим та прокурором в судовому засіданні спростовані не були.

Твердження прокурора та слідчого про те, що слідчим суддею при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_3 була надана оцінка доводам захисника ОСОБА_2 щодо незаконного затримання підозрюваного ОСОБА_3 і такі доводи були відхилені, не ґрунтується на матеріалах, які надані у розпорядження слідчого судді. Зокрема зі змісту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_11 від 15.03.2019 не вбачається, що при розгляді клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_12 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слідчим суддею вирішувалась скарга захисника на незаконність затримання ОСОБА_3 .

Разом з тим, статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З аналізу статті 8 та частини 5 статті 9 КПК України слідує, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У п. 3.2 рішення Конституційного Суду України 30 червня 2009 року у справі №1-17/2009 зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикції відноситься судовий контроль за дотриманням законності в діяльності правоохоронних органів в період проведення дізнання та досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини і громадянина. Зазначені доводи безперечно доводять можливість та необхідність оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора в період досудового провадження до суду без будь-якого винятку.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», вся діяльність суддів повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина, шляхом розгляду судових справ у повній відповідності з Конституцією та законами України суди зобов`язані забезпечити рівність громадян перед законом і судом. Враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, суди не вправі з часу введення Конституції в дію відмовляти фізичним чи юридичним особам у прийнятті до судового розгляду заяв і звернень. Суди не вправі відмовити у судовому захисту прав та свобод людини і громадянина, у прийнятті скарг на рішення, дії чи бездіяльність органі державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб з підстав, не передбачених Конституцією чи законом. При цьому слід мати на увазі, що коло прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією, не є вичерпним.

Статтею 12 КПК України визначено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право вимагати перевірки обґрунтованості затримання.

Згідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, жодна особа не може бути позбавлена свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом та судовим органом, створеним відповідно до закону.

Статтею 13 Конвенції передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту. Так, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, у справі «Кудла проти Польщі» (заява No 30210/96), Суд наголосив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність у національній правовій системі засобів правового захисту, що забезпечують на національному рівні захист конвенційних прав і свобод в будь-якій формі. Таким чином стаття 13 Конвенції вимагає надання внутрішньодержавного засобу правового захисту, що дозволяє розглянути по суті "обґрунтовану скаргу" на порушення Конвенції та надати відповідну компенсацію (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кайя проти Туреччини»). Засіб правового захисту, який вимагається за статтею 13 Конвенції, має бути "ефективним" як на практиці, так і на законодавчому рівні.

Суд заявив, що метою статті 13 «є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав, перед тим як вдатися до міжнародного механізму оскарження в Суді».

Окрім того, у справі «Кабулов проти України» (заява № 41015/04) суд повторює, що метою Конвенції є захист не теоретичних та ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Метьюз проти Сполученого Королівства» (Matthews v. the United Kingdom) [ВП], заява № 24833/94, п. 34). Крім того, Уряд, стверджуючи, що національні засоби юридичного захисту не були вичерпані, повинен переконати Суд у тому, що засіб юридичного захисту був на той час ефективним та доступним не тільки теоретично, а й практично. Іншими словами, що він був доступний, був здатним забезпечити у відношенні скарг заявника відповідну сатисфакцію та мав розумні шанси на успіх (див. рішення від 28 листопада 1997 року у справі «Ментеш та інші проти Туреччини» (Mentes and Others v. Turkey), п. 57, Reports of Judgments та Decisions 1997-VIII).

Отже, оскільки слідчим та прокурором не було наведено переконливих та достатніх доказів на обґрунтування законності затримання підозрюваного ОСОБА_3 на підставі п.2 ч.1 ст.208 КПК України, за таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга адвоката ОСОБА_2 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 щодо визнання затримання ОСОБА_3 незаконним є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 3, 8, 29, 55 Конституції України, статтями 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 8, 9, 12, 42, 208, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И Л А:

Скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання затримання останнього незаконним задовольнити.

Визнати незаконним затримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.03.2019.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду прокурором, підозрюваним, його захисником протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Повний текст ухвали оголосити 26 березня 2019 року о 17 годині 00 хвилин.

Слідчий суддя ОСОБА_1