Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/22/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького Апеляційного Суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційними скаргами адвоката обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в особі адвоката ОСОБА_11 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 березня 2018 року, за яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, безробітного, зареєстрованого та такого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки; покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалено задовольнити цивільний позов Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Олександрійської міської ради про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину і стягнути з ОСОБА_10 на користь держави в особі Олександрійської міської ради суму витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину в розмірі 6 841 гривня 68 копійок.
Ухвалено задовольнити частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування витрат на лікування» і стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_9 , суму витрат на лікування потерпілої в розмірі 35 449 гривень 47 копійок.
Ухвалено задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування моральної шкоди і стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 гривень 00 копійок.
Ухвалено задовольнити частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди і стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень 00 копійок.
Ухвалено відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалено стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів загальним розміром 2 638 гривень 80 копійок.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим за вчинення порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Кримінальне правопорушення вчинене при наступних обставинах.
ОСОБА_10 , 27 жовтня 2016 року, приблизно о 08 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2104320 ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Героїв Сталінграду в напрямку від вулиці Кіровоградське шосе до проспекту Будівельників, поблизу ПАТ «Оболонь», в місті Олександрії Кіровоградської області, рухаючись зі швидкістю 73-76 км/год, порушуючи вимоги п. 1.5, 2.3 «б», 2.3 «д», 12.4 Правил дорожнього руху, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , яка рухалася в попутному напрямку та перетинала проїзну частину дороги справа наліво відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ 2104320.
В результаті вказаного потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми: підапоневротична гематома, забої головного мозку, субдуральні гематоми у сукупності з множинними переломами кісток основи та склепіння черепу, - які в комплексі відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння.

В апеляційних скаргах:

адвокат обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити, призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у види позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк тривалістю три роки.
Вважає призначене його підзахисному покарання занадто суворим.
Зазначає, що ОСОБА_10 повністю визнав свою винуватість у вчиненому, щиро розкаявся, однак, при цьому, потерпіла також допустила декілька порушень вимог ПДР, він вжив всіх заходів для уникнення зіткнення, проте потерпіла не реагувала на його попереджувальні звукові сигнали, не оглядалася та не звертала увагу на інших учасників дорожнього руху.
Судом першої інстанції не визнано як обставину, яка пом`якшує обвинуваченому покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди потерпілій;

представник цивільного відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в особі адвоката ОСОБА_11 (далі представник цивільного відповідача) просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, ухвалити в цій частині новий вирок, яким відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

В обґрунтування своїх вимог наводить наступні доводи.

ПрАТ «УПСК» вважає вирок суду першої інстанції у частині, що стосується вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ПрАТ «УПСК», таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості, а неповнота судового розгляду призвела до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення від 13.03.2018 р. при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Зауважує, що судом першої інстанції не враховано п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 02 липня 2004 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», відповідно до якого не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення. При виникненні такої ситуації суд повинен роз`яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.
Також судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; абз. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування»; п. 36.7. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказує, що у даному випадку, правовідносини між цивільним позивачем і ПрАТ «УПСК» є цивільно-правовими і не випливають із обвинувачення.

Цивільний відповідач акцентує увагу на тому, що позов потерпілої ОСОБА_9 у кримінальному провадженні може стосуватися лише обвинуваченого - ОСОБА_14 , а вимоги до ПрАТ «УПСК» можуть розглядатись лише поза межами кримінального провадження, тобто в порядку цивільного судочинства.
Разом із цим, оскільки Страховик несе відповідальність перед потерпілою особою не на підставі загальних правил відшкодування шкоди (деліктної правової моделі), так як не є завдавачем шкоди, він не може бути відповідачем при вирішенні позову в порядку ст. 128 КПК України. Такі позови повинні вирішуватись в порядку цивільного судочинства.
Характер правовідносин, що виникли між потерпілою особою і завдавачем шкоди, не є тотожним характеру правовідносин між потерпілою і страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та мають різний режим правового регулювання.
Так, завдання ОСОБА_9 шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання (недоговірне зобов`язання), в якому праву потерпілої (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України)
Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Крім того, цивільний відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що потерпіла ОСОБА_9 зверталася до ПрАТ «УПСК» у відповідності до ст. 35 та ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із заявою про страхове відшкодування.

ПрАТ «УПСК» не приймало рішення про виплату чи відмову у здійсненні страхового відшкодування, оскільки потерпіла до страхової компанії заяву про страхове відшкодування щодо компенсації витрат на лікування, відшкодування моральної шкоди не подавала.

Таким чином, станом на дату звернення ОСОБА_9 з цивільним позовом до суду, її право на отримання страхового відшкодування з боку ПрАТ «УПСК» не було порушене, а, отже, позов слід вважати передчасним.
Крім того, як встановлено судом, розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілої, становить 35 499 грн. 47 копійок.

Відтак, виходячи із положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір моральної шкоди складає 1 774 грн. 98 коп. (35 499 грн. 47 коп. х 5 %);

прокурор у кримінальному провадженні просить змінити вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_10 , та цивільного позову потерпілої до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (далі за текстом ПАТ «УПСК», цивільний позов потерпілої до обвинуваченого та до цивільного відповідача ПАТ «УПСК» залишити без розгляду.
Свої вимоги умотивовує наступними доводами.
Вирішуючи питання цивільного позову, суд першої інстанції послався на положення ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ухвалив цивільний позов ОСОБА_9 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування моральної шкоди задовольнити і стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 (десять тисяч) гривень 00 коп.; цивільний позов ОСОБА_9 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування витрат на лікування» - задоволено частково, і з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ухвалено на стягнути суму витрат на лікування потерпілої в розмірі 35 449 гривень 47 коп.
Відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 5% страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю від суми 35449 грн. 47 коп. має складати 1772 грн.50 коп.
У цивільному позові зазначено та у даному кримінальному провадженні як третю особу допущено ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія»
Згідно із поясненнями ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія»: дійсно, між компанією та ОСОБА_10 укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Разом із тим, посилаючись на ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власником наземних транспортних засобів». ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» зазначає, що позивач не звертався до страхової компанії щодо виплати страхового відшкодування, відповідну заяву не подавав, що є обов`язковим.
При цьому, ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» зазначає, що у разі звернення позивача до страхової компанії, розрахунок та виплата страхового відшкодування здійснювалася б на підставі ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власником наземних транспортних засобів».
В даному випадку, правовідносини між Позивачем і ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» є цивільно-правовими і не випливають із обвинувачення ОСОБА_10 .
Вказані вище обставини, на переконання прокурора, судом першої інстанції не достатньою мірою досліджені, а відтак, ухвалено передчасне рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Вислухавши доповідь судді-доповідача, у дебатах думку прокурора, яка підтримала подану прокурором апеляційну скаргу в повному обсязі, не заперечила задоволення апеляційної скарги ПАТ «УПСК», заперечила задоволення апеляційної скарги сторони захисту, думку адвоката обвинуваченого, який висловився на підтримку поданої ним в інтересах обвинуваченого апеляційної скарги, просив змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, пом`якшивши таке покарання, думку потерпілої та її представника-адвоката, які заперечили задоволення апеляційних скарг, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У межах даного кримінального провадження вирок суду першої інстанції оскаржений в частині призначення покарання обвинуваченому та в частині вирішення цивільного позову.
Учасниками судового провадження не оскаржено фактичних обставин справи, доведеності винуватості ОСОБА_10 , кваліфікації його дій.
Відтак, колегія суддів не надає оцінки означеним обставинам, вважаючи винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за яке його засуджено, доведеною, а кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 286 КК України правильною.

Адвокат обвинуваченого вважає призначене обвинуваченому покарання занадто суворим, просить пом`якшити його.
Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання ; особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Вказаних вимог судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, дотримано, і колегія суддів не погоджується із позицією та доводами сторони захисту про недостатнє врахування судом певних обставин, як: повного визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненому, щирого каяття, відшкодування шкоди потерпілій.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, судом першої інстанції зазначено у вироку про визнання вини ОСОБА_10 , і про те, що останній висловив щирий жаль у вчиненому, розкаявся (а.п. 102 т. 2 ), разом із тим, обвинувачений вказав, що потерпіла першою порушила вимоги ПДР, не надала переваги в русі.

Як убачається зі змісту вироку, дослідження всіх доказів у сукупності надало суду першої інстанції підстав прийти до висновку про відсутність прямого причинного зв`язку між діями потерпілої та ДТП, тоді як безпосередньо такий зв`язок і винуватість у вчиненні ДТП встановлено у діях обвинуваченого; і саме внаслідок таких дій обвинуваченого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Наразі, і на стадії апеляційного оскарження, сторона захисту акцентує увагу на наявності порушень з боку потерпілої, тоді як обвинувачений вживав всіх заходів до уникнення ДТП.

Щире каяття, активне сприяння характерні добровільністю і безумовним з боку винної особи визнанням вини, критичним оцінюванням своєї протиправної поведінки, її осудом.
Тобто, у конкретному випадку, судом правильно зазначено про те, що обвинувачений вказав про своє визнання винуватості. Проте, поряд з тим, обвинувачений виправдовує свою протиправну поведінку тим, що потерпіла перша порушила ДТП, вчинила неправомірні дії, спровокувала зіткнення.
Тож, за таких обставин, суд першої інстанції правомірно не врахував таку обставину, яка пом`якшує обвинуваченому покарання, як щире каяття, оскільки таке поняття не може бути «умовним», існувати за наявності умови, що потерпіла теж є винуватою особою, і першою вчинила порушення.
Що до добровільного відшкодування шкоди потерпілій, що її завдано кримінальним правопорушенням, на що вказує сторона захисту, - потерпілою у кримінальному провадженні заявлено цивільний позов, одним із відповідачів визначено обвинуваченого ОСОБА_10 ; останнім цивільний позов потерпілої до нього визнано частково.
Даних про добровільне (до ухвалення обвинувального вироку у справі) відшкодування обвинуваченим завданої кримінальним правопорушенням потерпілій шкоди не встановлено; стороною захисту під час апеляційного оскарження таких доказів не надано.
Матеріали кримінального провадження містять заяву потерпілої, датовану листопадом 2017 року, на стадії судового розгляду, де потерпіла зазначає, що підтримує поданий нею цивільний позов, просить задовольнити його в повному обсязі, потребує коштів на подальше лікування (а.п. 70 т. 2).
У подальшому судові засідання у справі ще двічі відкладено, та 13 березня 2018 року ухвалено обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_10 , де й вирішено цивільний позов потерпілої.
Вказане свідчить, що завдана потерпілій шкода обвинуваченим не відшкодована у добровільному порядку.
Тож, доводи апеляційної скарги сторони захисту з приводу неврахування судом першої інстанції ряду обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, характеристик його особи, і як наслідок призначення занадто суворого покарання, - свого підтвердження не знайшли.
Крім того, слід зауважити, що, разом із врахуванням позитивних характеристик особи обвинуваченого, відсутності обставин, які обтяжують покарання, досудової доповіді органу пробації (за якою обвинувачений становить низький рівень небезпеки для суспільства, його виправлення можливе без його ізоляції від суспільства), слід брати до уваги, що вчинене кримінальне правопорушення, хоч і характерне необережною формою вини, проте потягло за собою настання тяжких наслідків (спричинення істотної шкоди здоров`ю людини), і ці наслідки є довготривалі для здоров`я потерпілої, а тому призначене судом першої інстанції покарання вочевидь не є несправедливим через суворість.
Більш того, судом першої інстанції, надано обвинуваченому шанс виправлення без його ізоляції від суспільства, відстрочивши виконання вироку, звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Тож, доводи апеляційної скарги адвоката свого підтвердження не знайшли.

Представником ПАТ «УПСК» та прокурором оскаржено вирок суду першої інстанції в частині вирішення питання цивільного позову потерпілої.
Зокрема, прокурор вважає, що цивільний позов має бути залишений без розгляду, ПАТ «УПСК» вважає, що слід відмовити у позові, ухваливши новий вирок, а, фактично, за змістом апеляційної скарги, - переконаний, що даний цивільний позов не підлягає розгляду у порядку кримінального судочинства, а страховик не є цивільним відповідачем у кримінальному провадженні.
Колегія суддів вважає, що вказані вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно із ч. 5, ч. 7 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства; особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст. 129 КПК України.

Як встановлено ч. 1 та ч. 3 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому; у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_9 , яка є у даному кримінальному провадженні потерпілою (особою, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди), пред`явила цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 .
Крім того, позов пред`явлено також і до юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого, - ПАТ «УПСК».
Суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_10 , вирішив цивільний позов відповідно до ст. 129 КПК України, зваживши доведеність підстав цивільного позову, його розміру, задовольнив його частково.
Підстав до залишення судом цивільного позову без розгляду (ч. 3 ст. 129 КПК України) у конкретному випадку не виникло.

У даному кримінальному провадженні є встановленим: ОСОБА_10 , 27 жовтня 2016 року, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2104320 ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок порушення вимог Правил дорожнього руху, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , в результаті протиправних дій ОСОБА_10 потерпіла ОСОБА_9 отримала чисельні тілесні ушкодження, які в комплексі відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння.
Судом першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України.
Винуватість ОСОБА_10 та кваліфікація його дій ніким з учасників судового провадження не оскаржена, а відтак визнана обґрунтованою і правильною.
Як встановлено, власником автомобіля ВАЗ 2104320 ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_13 .
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
У конкретному випадку, ОСОБА_10 , на законних підставах, керував транспортним засобом ВАЗ 2104320 ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Означений транспортний засіб забезпечений обов`язковим страхуванням цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/4728293).
Страховиком є Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (ПАТ «УПСК»).
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Аналогічно вказане встановлено договором (полісом) страхування (поліс № АК/4728293): Страховим випадком є подія внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за полісом.
За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.
Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Тож, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, і потерпілий, хоч не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором, оскільки на його як третьої особи користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
Як встановлено, має місце ДТП за участі забезпеченого страховим полісом транспортного засобу ВАЗ 2104320 ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок якого завдано майнової, життю та здоров`ю шкоди третьої особи, якою є потерпіла ОСОБА_9 , тобто, наявне настання страхового випадку.
У даному випадку договір (поліс) обов`язкового страхування укладений із лімітом відповідальності на одного потерпілого у розмірі грошової виплати на суму 200 000 гривень (за немайнову шкоду - шкоду, заподіяну життю і здоров`ю), та у розмірі грошової виплати на суму 100 000 гривень (за шкоду заподіяну майну), із нульовою франшизою.
Страховим відшкодуванням у даному випадку покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю потерпілої ОСОБА_9 .
Тож, беручи до уваги наведене, правові підстави до того, щоб відмовити в цивільному позові потерпілої до ПАТ «УПСК» щодо здійснення виплати в межах страхової суми, - відсутні.

Щодо тих доводів, що даний позов не випливає із пред`явленого
обвинувачення; наявності різних за характером зобов`язань у учасників судового провадження, що унеможливлює участь страховика як цивільного відповідача.
Слід зауважити, Верховним Судом (Постанова ВС від 20.06.2018 року; 308/3162/15-ц), висловлено позицію щодо вини та відмови у виплаті страхового відшкодування, обов`язковості доведеності вини особи для отримання страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; де встановлено, що відмова у здійсненні страхових виплат за відсутності ознак вини у пошкодженні іншого транспортного засобу, і як наслідку відсутності цивільно-правової відповідальності як підстави для здійснення страхової виплати, - не ґрунтується на жодній із передбачених статтею 37 Закону № 1961-IV підстав, не враховує оформлення учасниками спільного повідомлення про ДТП і її фактичні обставини.
У даному ж випадку, наявний факт достеменного встановлення вини особи, - вина ОСОБА_10 у ДТП визнана судом, і вказане беззаперечно породжує обов`язок відшкодування завданої потерпілій особі шкоди, як і встановлено, що ДТП є страховим випадком, що покладає на страховика обов`язок здійснити відшкодування завданої внаслідок ДТП за участі забезпеченого автомобіля третій особі (потерпілій) шкоди.
Відтак, у даному провадженні пред`явлене обвинувачення та доведеність винуватості ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні безпосередньо пов`язані із пред`явленим цивільним позовом потерпілою у кримінальному провадженні.
Беззаперечно, учасники судового провадження у даній справі мають різні за характером зобов`язання, як деліктні, так договірні.
Кримінальне судочинство не встановлює заборони розглядати цивільний позов у кримінальному провадженні за умови пред`явлення його до фізичної та до юридичної особи, та за умови існування у учасників провадження різних за характером зобов`язань.
Проте, кримінальним процесуальним законом не заборонено, при вирішенні цивільного позову, керуватися нормами цивільного законодавства.
Слід зауважити, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Зазначенні зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.
Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання.
/Постанова ВС від 20.01.2016 року; 6-2808цс15/
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
/Постанова ВС від 04.07.2018 року; 14-176 цс 18/

З приводу доводів на те, що ПАТ «УПСК» не може бути цивільним відповідачем у даному провадженні, що подібний цивільний позов не підлягає розгляду (або у позові слід відмовити), оскільки не випливає з пред`явленого обвинувачення, потерпіла не звернулася до страховика із відповідною заявою про страхове відшкодування, цивільний позов має бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, - зауважується.
Право потерпілої пред`явити цивільний позов в кримінальному провадженні, в тому числі до юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну діями обвинуваченого, прямо передбачає ст. 128 КПК України.
Визначення цивільного позивача у кримінальному провадженні та права такої особи визначені ст. 61 КПК України.
Потерпіла, як цивільний позивач, не позбавлена права визначати осіб, до яких вона позивається.
Згідно із ч. 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до ч. 2 ст. 62 КПК України права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Позовну заяву (цивільний позов у кримінальному провадженні) потерпілою подано 09 лютого 2016 року.
У даному випадку ПАТ «УПСК» залучено у провадженні як цивільний відповідач.
Юридична особа ПАТ «УПСК», уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі.
Тобто, дана юридична особа, в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченого.

Наразі посилання на те, що цивільний позов не підлягає розгляду з причин не звернення із заявою до страховика, і взагалі страховик не може бути у даному випадку цивільним відповідачем, може свідчити про уникнення виконання обов`язку щодо сплати відшкодування шкоди, внаслідок страхового випадку.
Відсутність звернення потерпілої із заявою безпосередньо до страховика, за положеннями чинного кримінального процесуального закону, що їх наведено вище, не є правовою підставою для залишення цивільного позову без розгляду, відмови у цивільному позові (зокрема, підстави до залишення цивільного позову у кримінальному провадженні без розгляду безпосередньо і вичерпно визначені ст. 129 КПК України).

Звернення потерпілої із цивільним позовом до страховика з метою відшкодування завданої внаслідок ДТП за участі забезпеченого автомобіля їй шкоди є правом потерпілої, її вибором на реалізацію її процесуальних прав.
Крім того, вільне право вибору вимоги потерпілого щодо відшкодування шкоди (як шляхом звернення до особи, яка безпосередньо завдала шкоди, так і до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала цивільну відповідальність, або ж до страховика, так і до винної особи), вільного обрання способу здійснення свого права, передбачає цивільне законодавство.
В спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.
/Постанова ВС від 20.01.2016 року; 6-2808цс15; Постанова ВС від 14.02.2018 року; 754/1114/15-ц/
Також, приймається до уваги й позиція Верховного Суду, висловлена в Постанові від 03.10.2018 року /14-316цс18/, яка, зокрема, полягає у наступному.
… «У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту»…
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно із п) 25 ч. 1 ст. 3 КПК України до учасників кримінального провадження належать, зокрема, потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач.
Коло осіб, якими може бути у кримінальному провадженні цивільний позивач та цивільний відповідач, визначене відповідними статтями закону України про кримінальну відповідальність, що їх наведено вище.
У конкретному кримінальному провадженні потерпіла ОСОБА_9 належить до кола осіб, які можуть бути цивільним позивачем, а ПАТ «УПСК» - до кола осіб, які можуть бути визначені як цивільний відповідач у кримінальному провадженні.
Цивільний позов подано із дотриманням вимог глави 9 Кримінального процесуального кодексу України.
Підстав, визначених законом, до залишення даного цивільного позову без розгляду у даному кримінальному провадженні, - не виникло, і позов підлягав розгляду.
Розглянувши даний цивільний позов в кримінальному провадженні, суд першої інстанції дотримався вимог ч. 5 ст. 128, ст. 129 КПК України, при цьому застосувавши при вирішенні цивільного позову відповідні норми цивільного законодавства; а також і діяв відповідно до ст. 2 КПК України, якими визначено завдання кримінального провадження, зокрема, як охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, та забезпечення щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, - що у конкретному провадженні стосувалося законних прав потерпілої.
Відтак, зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг прокурора та ПАТ «УПСК» свого підтвердження не знайшли.

З огляду на наведене, колегія суддів залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги адвоката обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , представника цивільного відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в особі адвоката ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 березня 2018 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала Кропивницького Апеляційного Суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3