Справа № 466/7122/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/584/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,
особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру: ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_7 - адвоката: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, директора ТзОВ «Янтар», інваліда ІІ групи, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за апеляційною скаргою процесуального прокурора Військової прокуратури Західного регіону ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою підготовчого судового засідання клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 у кримінальному проваджені №0000035 від 16 лютого 2018 р. за скоєння суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.28 ч.1 ст.369-2 КК України, повернуто прокурору для усунення недоліків.

Підставою для прийняття такого рішення послужило те, що у внесеному клопотанні слідчого, погодженому з прокурором, зазначено про обвинувачення ОСОБА_7 в умисному, з корисливих мотивів наданні неправомірної вигоди прокурору Військової прокуратури Західного регіону ОСОБА_9 в сумі 5000 доларів США за закриття кримінального провадження щодо нього і ОСОБА_10 за умов, при яких він розумів суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Водночас цим же клопотанням констатується, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 як на момент вчинення зазначених дій, так і на даний час внаслідок психічного захворювання не може усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. За таких обставин суд першої інстанції ствердив, що у клопотанні наявні істотні суперечності, адже особа, яка не усвідомлювала значення своїх дій не може обвинувачуватися в умисному вчиненні злочину, адже це порушує право особи на захист.

Ухвалу суду оскаржено прокурором. У своїй апеляційній скарзі апелянт стверджує, що внесене клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_7 відповідає вимогам процесуального закону, зокрема положенням ст.ст.291, 292 КПК України. Зазначення у клопотанні про вчинення ОСОБА_7 злочину прокурор вважає правильним, адже положення КПК України передбачають, що у процесуальних документах, зокрема обвинувальному акті, вимоги до якого є тотожними, повинні бути розкриті всі складові елементи складу злочину, вчиненого особою. Також прокурор наполягає, що суд порушив порядок проведення підготовчого засідання, адже питання про повернення клопотання прокурору учасниками провадження не порушувалося, його на обговорення поставив суд з власної ініціативи, крім того, суд не заслухав з цього приводу думку ОСОБА_7 , який брав участь в судовому засіданні. На переконання апелянта, зроблені судом в оскаржуваній ухвалі висновки виходять за межі компетенції суду на стадії підготовчого розгляду, адже в них аналізуються питання складу злочину, які повинні вирішуватися при розгляді справи по суті. За таких обставин прокурор просить оскаржувану ухвалу скасувати і призначити новий розгляд клопотання про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру в суді першої інстанції.

До початку розгляду справи апеляційним судом від захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 надійшло заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому зазначаються доводи на підтримання обґрунтованості ухвали місцевого суду. Зокрема, звертається увага на те, що немає підстав стверджувати, як про це зазначається у клопотанні слідчого, про вчинення ОСОБА_7 злочину, адже останній в силу психічного захворювання не може бути його суб`єктом, а, відповідно, суб`єкт і суб`єктивна сторона складу злочину за таких умов виключається. Тому захисник просить в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримання поданої ним апеляційної скарги, доводи адвоката ОСОБА_8 на спростування позиції прокурора, думку ОСОБА_7 , який вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції щодо повернення внесеного прокурором клопотання для доопрацювання, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

04 вересня 2019 р. до Шевченківського районного суду м. Львова із Військової прокуратури Західного регіону України надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 .

Згідно вказаного клопотання ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 ч.1 ст.369-2 КК України, а саме у тому, що він, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів у співучасті з ОСОБА_10 02 березня 2018 р. надав прокурору військової прокуратури Львівського гарнізону ОСОБА_9 неправомірну вигоду в сумі 5000 доларів США за вплив на слідчого військової прокуратури Львівського гарнізону ОСОБА_11 з метою закриття кримінального провадженні і не притягнення його та ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності (а.с.12).

Водночас у клопотанні констатується, що при проведенні стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 встановлено наявність в останнього хронічного психічного захворювання у формі хронічного маячного розладу, внаслідок чого він не може і на час вчинення інкримінованих дій не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Згідно з п.1 ч.1 ст.93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Крім цього, у ч.1 ст.18 КК України визначено, що суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.19 КК України передбачено, що осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними; не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Системний аналіз вказаних норм кримінального і кримінального процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що особа, яка на момент вчинення суспільно небезпечних дій не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не може бути суб`єктом злочину. Крім цього, такі обставини виключають наявність у цієї особи умислу чи необережності щодо вчинюваних дій та їх наслідків. Відповідно, за відсутності суб`єкта і суб`єктивної сторони діяння, як обов`язкових елементів складу злочину, немає підстав стверджувати, що особою вчинено злочин. В разі неосудності особи вчинене нею кваліфікується як суспільно небезпечне діяння, яке містить ознаки злочину (його об`єктивної сторони та об`єкту).

З урахуванням наведеного одночасна констатація у клопотанні про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру наявності в останнього психічного захворювання, яке позбавляло можливості усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, та наявність в нього умислу, корисливого мотиву вчинення злочину є взаємовиключними обставинами, які свідчать про суттєві розбіжності в правовій оцінці органом досудового розслідування дій ОСОБА_7 .

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що за таких обставин порушується право ОСОБА_7 на захист, адже з поданого клопотання неможливо чітко визначити чи він обвинувачується у вчиненні умисного корисливого злочину, чи все ж йому інкримінується вчинення суспільно небезпечного діяння, яке містить лише об`єктивну сторону та об`єкт, як елементи відповідного діяння, визначеного Особливою частиною КК України. Без усунення таких суперечностей можливості ефективного захисту прав ОСОБА_7 обмежені.

Апеляційна інстанція вважає неспроможними доводи прокурора про те, що у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру повинні описуватися усі елементи складу злочину згідно статті кримінального закону, за яким кваліфікується діяння особи. Так, згідно вимог ч.2 ст.292 КПК України таке клопотання повинне містити усі відомості, які зазначені у ч.2 ст.291 КК України як обов`язкові складові обвинувального акту. Однак, визначені у п.5 ч.2 ст.291 КПК України такі елементи як виклад фактичних обставин скоєного, правова кваліфікація повинні враховувати дійсні обставини справи, зокрема висновки судово-психіатричних експертиз щодо можливості розуміти особою, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, значення своїх дій і керувати ними. Якщо під час досудового розслідування встановлено, що особа хворіла на психічне захворювання, яке виключає таку можливість, то діяння особи не може кваліфікуватися як умисний злочин всупереч встановленому. У даному випадку обов`язком слідчого є точне відображення фактичних обставин справи і належна правова оцінка вчиненого з урахуванням особливостей, визначених законом як правових підстав для застосування примусових заходів медичного характеру.

Оцінка судом в підготовчому судовому засіданні способу викладення у клопотанні про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру фабули вчиненого і її складових елементів не може трактуватися як передчасне вирішення судом тих питань, які підлягають розгляду в судовому засіданні по суті клопотання. Адже власне на цій стадії здійснюється перевірка внесеного клопотання на предмет наявності чи відсутності перешкод для призначення його до розгляду по суті. В даному ж випадку встановлено суттєві протиріччя у такому клопотанні, які не можуть бути усунуті в ході судового розгляду і, як вказувалось вище, порушують право особи достовірно знати, що їй інкримінується, і захищатися від пред`явлених звинувачень.

У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції. Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, про порушення місцевим судом вимог процесуального законодавства не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Зокрема, твердження апелянта про нез`ясування судом думки ОСОБА_7 з приводу повернення клопотання прокурору спростовується журналом судового засідання, з якого слідує, що ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника ОСОБА_8 , тобто висловився на підтримання такого рішення (а.с.42).

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу процесуального прокурора Військової прокуратури Західного регіону ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 р. без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4