Номер провадження: 11-кп/813/101/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , бвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси, від 20.11.2015 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився в м. Одесі, є громадянином України, одружений, працює головним інженером ТОВ «Тобас», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КПК України, у кримінальному провадженні № 0000715, внесеному до ЄРДР 08.04.2013 року,

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.

Оскарженим вироком ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і йому призначено покарання у виді обмеження волі, строком на 1 (один) рік без позбавлення права керувати транспортними засобами, та на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 , в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди, - 5 257 грн. 86 коп.;
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 , в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, 120 000 гривень;
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави в особі Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України процесуальні витрати у сумі 294,00 гривень,

Як вбачається з оскарженого вироку, ОСОБА_9 засуджений за вчинення злочину при таких обставинах.
07 квітня 2013 року, приблизно о 09 годин 40 хвилин, ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «Ніссан Максіма», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по прилеглій території ТЦ «Середньофонтанський», з боку торгівельних приміщень в напрямку проїжджої частини вул. Семінарська у м. Одесі.
Переконавшись у відсутності автомобілів на смузі його руху по вул. Семінарській, з правого боку, ОСОБА_9 почав виконувати поворот ліворуч.
При цьому ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п. 2.3. «б»; 10.1; 10.2; 12.3 Правил дорожнього руху України, які полягали в тому, що він не слідкував за дорожньою обстановкою, не виявив вчасно пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїжджу частину вул. Семінарська, не застосував вчасно гальмування, що призвело до наїзду на потерпілу ОСОБА_11 , яка внаслідок цього отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Після вчинення ДТП, водій ОСОБА_9 в порушення вимог, п. 2.10 «в» Правил дорожнього руху України, перемістив свій автомобіль з лівого ряду, де він зупинився після ДТП, на правий тротуар.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 стверджує, що вирок суду першої інстанції є передчасним та безпідставним, та посилається на такі обставини:

1)суд не в повній мірі відтворив показання потерпілої, залишивши поза увагою її показання, зафіксовані в протоколі її допиту, від 09.07.2013 року, а також судовому засіданні, стосовно того, що від удару автомобіля її підкинуло в повітря на 1,5 метри, після чого вона впала на асфальт, що є не реальним, оскільки на автомобілі повинні залишитися вм`ятини від тіла потерпілої, а такі пошкодження відсутні. Викладені обставини свідчать про те, що наїзду на потерпілу не було, потерпіла, побачивши автомобіль, який загальмував біля неї, від страху уперлась руками в капот, після чого впала на асфальт та завдяки вже існуючим захворюванням, отримала тілесні ушкодження, які пов`язані не стільки з самим зіткненням, скільки з її особистим станом здоров`я;
2)недостовірними є показання потерпілої, про те що обвинувачений просив її не викликати міліцію, так як він був на підпитку, оскільки це спростовується висновком медичного огляду від 07.04.2013 року, згідно якого він був тверезий;
3)ніякого наїзду на потерпілу не було, потерпіла в непризначеному для переходу місці, перетинала дорогу не по пішохідному переходу, не зважаючи на сигнал світлофора, а побачила автомобіль, який загальмував біля неї, від страху уперлась руками в капот, після чого впала на асфальт та завдяки вже існуючим захворюванням, отримала тілесні ушкодження, які пов`язані не стільки з самим зіткненням, скільки з особистим станом здоров`я потерпілої.
4)обвинувачений зазначив, що запропонував потерпілій та її доньці допомогу і матеріальну підтримку, передав лікарям гроші на лікування потерпілої, однак після відмови у підтвердженні факту його витрат на лікування та відвертого шантажу з їх боку відмовився від подальшої допомоги;
5)судом у вироку не відображені повністю показання свідка ОСОБА_12 , надані ним у судовому засіданні, зокрема, стосовно того, що потерпіла бігла у непередбаченому для переходу місці, а також, що він приймав активну участь у кресленні схеми ДТП.
6)суд першої інстанції у вироку безпідставно послався на протокол огляду транспортного засобу, оскільки у ньому чомусь зазначено, що сліди брудопилового нашарування виявлені не на бампері та передній частині капоту, а на лівому передньому крилі та капоті з лівої сторони та зафіксовано, що будь- яких деформацій не виявлено;
7)суд безпідставно послався на висновок судової-автотехнічної експертизи, оскільки вказана експертиза була проведена із порушеннями та потребувала повторного дослідження, а, задовольняючи цивільний позов потерпілої, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ч. 2, 4 ст.1193 ЦК України.
За таких обставин обвинувачений просить в апеляційній скарзі повторно дослідити обставини кримінального провадження, а також, шляхом призначення та проведення повторного експертного дослідження, з`ясувати питання щодо можливості або неможливості уникнути ДТП, саме з урахуванням протиправної поведінки потерпілої.
За результатами апеляційного розгляду обвинувачений просив скасувати оскаржений вирок суду першої інстанції в частині визнання його винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та закрити кримінальне провадження, в частині його звинувачення, на підставі п.п. 2), 3) ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та в зв`язку з не встановленням достатніх доказів його винуватості у суді.

На апеляційну скаргу обвинуваченого представником потерпілої ОСОБА_11 - адвокатом ОСОБА_8 були подані заперечення, в яких представник зазначив, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки його вина повністю підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник в повній мірі підтримали апеляційну скаргу та зазначили, що в протоколі огляду транспортного засобу є суттєві суперечності та неточності, у фототаблиці відсутнє фото лівого крила, експертами не досліджувалась швидкість бігу потерпілої, яка перебігала дорогу в невстановленому для цього місці, у зв`язку з чим обвинувачений її не бачив.
З огляду на викладені обставини, обвинувачений та його захисник просили скасувати оскаржений вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п.п. 2), 3) ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення та в зв`язку з не встановленням достатніх доказів його винуватості у суді.
Прокурор та представник потерпілої заперечували проти задоволення апеляційної скарги, при цьому представник потерпілої зазначив, що у потерпілої був зламаний хребет, у зв`язку з чим вона лікувалась більше півроку.
За таких обставин представник потерпілої та прокурор просили апеляційний суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги , а оскаржений вирок стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст. 404 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
На думку апеляційного суду, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, встановлена судом першої інстанції з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, на підставі об`єктивно та в повному обсязі з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та правильно оціненими судом, відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Висновки суду першої інстанції, як встановлено апеляційним судом, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, яке розглянуто судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 370 КПК України.
Апеляційний суд вважає, що фактичні обставини порушення ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху, в результаті яких потерпілій були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, встановлені судом першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених в ході судовому розгляду доказами.
Зокрема, факт порушення ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_11 , наданими під час судового розгляду, в яких потерпіла зазначила, що переконалась у відсутності транспортних засобів і почала переходити вул. Семінарську, однак відчула удар, після чого впала на проїзну частину і відчула сильний біль у спині.
Про такі ж обставини надала суду показання свідок ОСОБА_12 .
Зазначені показання потерпілої та свідка повністю підтверджуються та узгоджуються з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.04.2013 року, висновком судової автотехнічної експертизи обставин наїзду автомобіля «Nissan Maxima» на пішохода від 22.07.2013 року, висновком судової транспортно-трассологічної експертизи № 79-2013 від 30.04.2013 року, висновком експерта № 1568 від 22.05.2013 року.
Так, в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.04.2013 року, схемі та фото-таблиці до нього, зафіксовано загальний вигляд місця ДТП по вул. Семінарській в м. Одесі, місце наїзду на пішохода ОСОБА_11 , загальний вигляд автомобіля «Nissan Maxima», потертості брудопилових нашарувань на капоті та бампері автомобіля «Nissan Maxima», напрямки руху автомобіля «Nissan Maxima» та пішохода ОСОБА_11 . Крім того зафіксований сухий, чистий стан дорожнього покриття.
З висновку судової транспортно-трассологічної експертизи №79-2013, від 30.04.2013 року, вбачається, що пошкодження та сліди на автомобілі «Nissan Maxima», які розміщенні на капоті та передньому бампері є наслідком контактування рухомого автомобіля з об`єктом меншої міцності, яким може бути тіло людини, та утворені при первинному контактуванні автомобіля з тілом пішохода облицюванням переднього бампера з подальшим контактом передньою частиною капота, що відповідає даним протоколу огляду місця події, поясненням потерпілої та обвинуваченого.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1568, від 22.05.2013 року, у ОСОБА_11 виявлені такі тілесні ушкодження: закритий компресійний перелом тіла І поперекового хребця, садна лівої кисті. Зазначені ушкодження утворилися від дії тупих предметів, якими можуть бути частини кузова рухомого транспортного засобу в момент контактування з тілом постраждалої, а також за рахунок подальшого її падіння на дорожнє покриття. Дані ушкодження утворилися незадовго до звернення ОСОБА_11 до МКЛ № 11, відповідно могли бути спричинені 07.04.2013. Зазначені пошкодження не були небезпечними для життя, але тягнуть тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день), і за цим критерієм, відповідно п.2.2.2 і 4.6 "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вказаний висновок експертизи спростовує доводи апеляційної скарги стосовно того, що отримані потерпілою тілесні ушкодження, пов`язані не стільки з самим зіткненням, скільки з особистим станом здоров`я потерпілої.

Зазначені та інші докази зібрані органами досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні відповідно до вимог КПК України, на підставі чого судом беззаперечно встановлено, що водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Nissan Maxima» та виїжджачи з прилеглої території не був уважним та не побачив пішохода потерпілу ОСОБА_11 , яка переходила дорогу, в наслідок чого допустив наїзд на неї.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину та наявність вини в ДТП саме потерпілої є надуманими, та такими, що суперечать фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до схеми місця ДТП водій ОСОБА_9 скоїв наїзд на потерпілу фактично на місці виїзду із прилеглої території, при виконанні повороту ліворуч.
Встановлений судом першої інстанції факт переходу потерпілою проїзної частини поза межами пішохідного переходу, не спростовує висновків суду щодо наявності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
З дослідженого повторно апеляційним судом за клопотанням обвинуваченого, висновку судової автотехнічної експертизи обставин наїзду автомобіля «Nissan Maxima» на пішохода, № 3929 від 22.07.2013 року, вбачається, що водій автомобіля «Nissan Maxima», тобто обвинувачений, виконуючи належним чином вимоги пунктів 10.1; 10.2; 12.3 ПДР, мав технічну можливість уникнути настання дорожньо-транспортної пригоди.
Зазначений висновок експерта, в сукупності з іншими доказами, беззаперечно доводить, що саме недотримання обвинуваченим положень правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з наїздом на потерпілу та спричиненням їй в результаті цього середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Крім того, вина обвинуваченого підтверджується також протоколом огляду місця події, протокол огляду транспортного засобу, в яких зафіксовані відомості, що знаходяться у відповідності з іншими доказами та не суперечать їм.
Також апеляційний суд звертає увагу на ті обставини, що в ході судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений пояснював наїзд на потерпілу тим, що при виїзді з прилеглої території на проїзну частину дивився в правий бік, пересвідчившись у відсутності автомобілів, для яких він міг створити перешкоду, тобто не контролював події з лівого боку на дорозі, на яку виїжджав. Зміна ж ним у подальшому при оскарженні вироку показань щодо контролю за обстановкою на дорозі вказує на намагання ввести суд апеляційної інстанції в оману та уникнути відповідальності за вчинений злочин.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що наїзду на потерпілу не було, а також версія обвинуваченого про те, що потерпіла, побачивши автомобіль, який загальмував біля неї, від страху уперлась руками в капот, після чого впала на асфальт та завдяки вже існуючим захворюванням, отримала тілесні ушкодження, які пов`язані не стільки з самим зіткненням, скільки з її особистим станом здоров`я, на думку апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки спростовуються зазначеними вище доказами.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги ті обставини, що в ході судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений давав інші показання, а така версія подій виникла вже безпосередньо на стадії апеляційного оскарження. В той же час, така версія обвинуваченого не пояснює причин падіння потерпілої.

Також апеляційний суд звертає увагу на ті обставини, що з доводів апеляційної скарги про те, що потерпіла отримала тілесні ушкодження, які пов`язані не стільки з самим зіткненням, скільки з її особистим станом здоров`я, вбачається, що обвинувачений фактично визнає факт наїзду на потерпілу.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про безпідставність посилання суду у вироку на протокол огляду транспортного засобу від 07.04.2013 року, оскільки той містить суттєві суперечності із протоколом огляду місця події та висновком транспортно-трасологічної експертизи № 79-2013 від 30.04.2013 року щодо розташування потертостей брудопилових нашарувань на автомобілі, не можуть бути прийняті апеляційним судом з таких підстав.
Із зазначеного протоколу огляду місця події і фототаблиць до нього (т.1 а.п. 209-220) вбачається, що на капоті та бампері автомобіля, керованого обвинуваченим, були виявлені потертості. Ці ж обставини встановлені висновком транспортно-трасологічної експертизи № 79-2013 від 30.04.2013 року.
Показання потерпілої та обвинуваченого узгоджуються з зазначеними доказами і не суперечать їм.
В ході судового розгляду в суді першої інстанції, а також в ході апеляційного розгляду сторона захисту не спростувала тих обставин, що саме після контактування з передньою частиною автомобілю обвинуваченого, потерпіла впала на дорогу і отримала тілесні ушкодження. Наявність чи відсутність слідів потертостей брудопилових нашарувань на лівому передньому крилі, про які слідчий зазначив у протоколі огляду транспортного засобу (т.1 а.п. 205-207) жодним чином не спростовує встановлених судом обставин наїзду обвинуваченого на потерпілу, у зв`язку з чим не є підставою для скасування чи зміни вироку. Зазначення ж у цьому протоколі таких слідів і на капоті давало підстави суду посилатися на цей доказ у вироку.
Твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судова автотехнічна експертиза обставин наїзду автомобіля «Nissan Maxima» на пішохода № НОМЕР_2 від 22.07.2013 року, була проведена із порушеннями та потребує повторного дослідження, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки експертиза у даному кримінальному провадженні проведена відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а висновки даної експертизи не викликають сумнівів, оскільки повністю узгоджуються з іншими доказами по справі. Оскільки в апеляційній скарзі відсутні обґрунтовані підстави для призначення повторної судової автотехнічної та судово-медичної експертиз, у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення повторних експертиз апеляційним судом було відмовлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що у вироку суду зазначеним доказам дана правильна оцінка, як належним, допустимим, достовірним та достатнім, досліджені судом докази повністю узгоджуються між собою та встановленими судом обставинами кримінального правопорушення.
Аналіз зазначених доказів підтверджує правильність встановлення у вироку суду фактичних обставин кримінального провадження, оскільки доказів, якими б висновки суду спростовувались або не були досліджені та безпідставно не прийняті до уваги не вбачається.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дослідив докази по справі в повному обсязі, оскільки при судовому розгляді від обвинуваченого при вирішенні питання щодо можливості завершити з`ясування обставин справи та перейти до дебатів, клопотань про дослідження будь-яких інших доказів не надходило. В апеляційній скарзі також не зазначено таких доказів, а оспорюється оцінка доказів у вироку суду.
В апеляційній скарзі обвинуваченого не зазначено, а під час її розгляду апеляційному суду не надано доказів, які б ставили під сумнів показання потерпілої ОСОБА_11 , а твердження обвинуваченого про те, що суд не в повному обсязі відтворив у вироку покази потерпілої, зокрема її емоційні спогади про те, що її після удару підкинуло в повітря на 1,5 метри та покази свідка про те, що потерпіла бігла у непередбаченому для переходу місці, а обвинувачений приймав активну участь у кресленні схеми ДТП не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки дані пояснення жодним чином не впливають на фактичні обставини справи.
Також, твердження обвинуваченого щодо недостовірності показань потерпілої, про те, що він просив її не викликати міліцію, так як він був на підпитку, хоча насправді був тверезий, апеляційним судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дана обставина ні слідством, ні судом першої інстанції встановлена не була, ОСОБА_9 не обвинувачувався у вчиненні злочину в стані сп`яніння, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не мають правового значення та не тягнуть правових наслідків.
Доводи апеляційної скарги про надання обвинуваченим матеріальної допомоги потерпілій на лікування, а також про шантаж з боку потерпілої, також не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 , а також про правильність кваліфікації його дій.
Крім того, в матеріалах провадження відсутні будь-які докази про добровільне надання обвинуваченим потерпілій матеріальної допомоги, а також відсутні будь-які дані про звернення обвинуваченого до відповідних органів з заявою про шантаж з боку потерпілої.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що показання свідка ОСОБА_12 не повністю відображені у вироку, що потерпіла не йшла, а бігла через дорогу не можливо визнати обґрунтованими, оскільки при дотриманні вимог Правил дорожнього руху водій ОСОБА_9 мав сам особисто контролювати дорожню ситуацію, особливо при здійсненні маневру виїзду із прилеглої території та повороту ліворуч.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що висновки у вироку суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є необґрунтованими.

Підстави для ухвалення обвинувального вироку, були встановлені судом першої інстанції при судовому розгляді кримінального провадження, докази були дослідженні у встановленому законом порядку, перевірені та оцінені судом належним чином, обґрунтовано визнані належними, допустимими, достовірними та достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неповноти та необ`єктивності судового розгляду є надуманими та голослівними.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що при задоволенні позову потерпілої суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ч. 2, 4 ст.1193 ЦК України, не врахував грубої необережності потерпілої, його матеріального стану апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на таке.
При вирішенні питання про задоволення цивільного позову, суд першої інстанції встановив, що в частині стягнення майнової шкоди в сумі 5257 грн. 86 коп. потерпілою надані докази понесених витрат на лікування від отриманої в ДТП травми. Що ж до стягнення моральної шкоди, то при визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції врахував ті обставини, що потерпіла переходила дорогу у невстановленому місці, але, зважаючи на встановлену судом вину водія ОСОБА_9 , стягнув співрозмірний розмір моральної шкоди, який відповідає ступеню завданих потерпілій ОСОБА_11 кримінальним правопорушенням моральних страждань, адже, з урахуванням всіх обставин даного кримінального правопорушення цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди судом першої інстанції задоволено частково.
Також суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 1193 ЦК України не вправі був зменшувати розмір відшкодування шкоди в залежності від матеріального становища обвинуваченого, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, адже шкоди потерпілій завдано вчиненням злочину.

При обранні міри покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та рівень суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченого.
На підставі викладеного, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому менш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у вигляді обмеження волі, без призначання додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, оскільки її доводи підтвердження не знайшли, передбачених законом підстав для скасування або зміни вироку суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2015 року відносно ОСОБА_9 , засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,у кримінальному провадженні № 0000715, внесеному до ЄРДР 08.04.2013 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня оголошення.
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4