Ухвала
Іменем України
11 січня 2019 року
м. Київ
справа № 127/8178/18
провадження № 51- 10331 ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року,
встановив:
У зв`язку з тим, щозасуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, поданій ним в грудні 2018 року, не погоджувався з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року та ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року, але при цьому ставив вимогу до суду касаційної інстанції про скасування ухвали Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року, ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 грудня 2018 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк засуджений ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду з доповненням до скарги на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, у якому просить змінити ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року, застосувати до нього положення ст.93 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року (далі - КК 1960 року), чинної на момент вчинення ним злочину та призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах строку від 8 до 15 років. Вимог щодо перегляду в касаційному порядку ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року в своєму доповненні не зазначив.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги та доповнення до неї, засуджений ОСОБА_4 оскаржує лише ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року, яка постановлена в порядку виконання вироку згідно положень Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року (далі - КПК 1960 року).
Відповідно до положень ч.1 ст.5 Кримінального процесуального кодексу України в редакції 2012 року (далі КПК), процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
30 вересня 2016 року набрали чинності зміни до Конституції України, які внесені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401- VIII «Про внесення змін до Конституції».

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України касаційне оскарження судового рішеннязабезпечується у визначених законом випадках.
Судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, зазначено в частинах 1 і 2 статті 424 КПК. Це стосується вироків та ухвал про застосуванняабо відмову у застосуванніпримусових заходів медичного чи виховного характеру суду першоїінстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, судових рішень суду апеляційної інстанції, постановлених щодо зазначених судових рішень суду першоїінстанції, а такожухвал суду першоїінстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвал суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбаченихКПК.
Питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за правилами розділу VIII КПК України "Виконання судових рішень" і порядок їхвирішення врегульовано в статті 539 цього Кодексу, згідно з якою за наслідками розгляду відповідного клопотання (подання) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконанняпокарань, а такожінших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Оскільки оскаржуване судове рішення стосується питання, пов`язаного із виконанням вироку, а його оскарження в касаційному порядку не передбачено положеннями КПК, тому є підстави для висновку про те, що таке судове рішення не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
Така законодавча позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема цей Суд у своєму рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що спосіб, у який ст. 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Враховуючи положення ч.1 ст.5 КПК та керуючись ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_5 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3