13.03.2019
1-кп/359/169/2019
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі :
Головуючого судді ОСОБА_1
при секретарях судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні з технічною фіксацією в залі суду кримінальне провадження № 0000804, внесеному 04.04.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що надійшли до суду з обвинувальним актом, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Угля Тячівського району Закарпатської області, громадянина України, не депутата, не інваліда, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу статті 89 не судимий,

за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в:

Судом встановлено, що 22.03.2018 близько 15 год. ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився разом з ОСОБА_6 в кімнаті АДРЕСА_3 . Між ними виник конфлікт на ґрунті неприязних відносин.

У зв`язку з цим у ОСОБА_4 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 із застосуванням значної сили один удар кулаком правої руки у тулуб зліва, чим спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у виді закритої травми живота: травматичного розриву селезінки, що супроводжувався крововтратою, які за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, відповідальність за яке передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, щиро розкаявся, фактичні обставини справи не оспорює та пояснив, що 22.03.2018 близько 15 год. він перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився разом з ОСОБА_6 в кімнаті № 15 гуртожитку по АДРЕСА_3 . В цей час між ними виник конфлікт на ґрунті неприязних відносин, після чого він наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки у тулуб зліва. Він жалкує про вчиненні дії та просив вибачення у потерпілої, оскільки зробив для себе належні висновки. Зазначив, що буде відшкодовувати їй завдані збитки у разі заяви такої вимоги.

У зв`язку з тим, що обвинувачуваний та інші учасники кримінального провадження не оспорювали фактичні обставини вчинення злочину, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин та обмежується допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, досліджує документи з вирішенням питання речових доказів, роз`яснивши сторонам, що у такому разі вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Судом з`ясовано, що обвинувачуваний та інші учасники кримінального провадження розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає.

При цьому розгляд кримінального провадження проводився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 , у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення ( злочину) у судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.

Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисні дії, які виразилися у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння. Таку кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_4 суд вважає правильною.

Так, ОСОБА_4 здійснив умисні дії, небезпечні для життя в момент заподіяння, а саме наніс ОСОБА_6 із застосуванням значної сили один удар кулаком правої руки у тулуб зліва. Внаслідок зазначеного одного удару, потерпіла зазнала тілесного ушкодження, а саме: травматичного розриву селезінки, що супроводжувався крововтратою, яке за ознакою небезпечне для життя потерпілої. За цією ознакою тілесне ушкодження вважається тяжким. Між діями обвинуваченого та наслідками, спричиненими ОСОБА_6 , існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок.

Обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер вчинених ним дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Це свідчить про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу. Характер і локалізація травми свідчить про те, що у ОСОБА_4 не було умислу, спрямованого на заподіяння потерпілій смерті. Тілесне ушкодження він заподіяв на ґрунті сварки. Вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення є закінченим. Обвинувачуваний досяг віку з якого настає кримінальна відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд вважає повне визнання вини, його щире каяття та те, що своїми послідовними показаннями сприяв судовому слідству.

Обставиною, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

При вивченні особи обвинуваченого встановлено, що він раніше вчиняв кримінальні правопорушення, однак всі судимості погашені, тому в силу статті 89 КК України не є судимий. На даний час працює по найму. По місцю проживання характеризується посередньо, заяв та скарг від жителів села не надходило. Громадського порядку не порушує, до адміністративної відповідальності не притягувався. На обліку у лікаря-психіатра не перебуває. Страждає на психічні та поведінкові розлади, внаслідок вживання алкоголю. Згідно висновку судово-психіатричного експерта, потребує лікування від алкогольної залежності та протипоказань для такого лікування у нього не виявлено.

Призначаючи вид і міру покарання для обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує те, що він вчинив тяжкий злочин, відповідно до ст. 12 КК України.

З урахуванням викладеного, тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин, які пом`якшують покарання, правову позицію прокурора та захисника, думку потерпілої, яка просила суд застосовувати до обвинувачуваного покарання у виді реального позбавлення волі, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, та з огляду на всі обставини в цілому, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 за вчинення тяжкого злочину належить призначити покарання у виді позбавлення волі, на певний строк.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що перебування обвинуваченого ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі позбавить його можливості забезпечити проходження рекомендованого лікування та реабілітації, що призведе до негативної динаміки розвитку хвороби, а також не дасть йому змоги утримувати себе на належному рівні відповідно до життєвих стандартів та відшкодувати потерпілій матеріальні збитки в разі вимоги.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного та оцінивши всі обставини вчинення кримінального правопорушення, всі досліджені докази в їх сукупності, норми права, які регулюють вказані правовідносини, виходячи із фактичної тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, зокрема, характеру діяння, обстановки, способу, місця і часу його вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, мотивів і мети кримінального правопорушення, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, індивідуальних особливостей обвинуваченого, належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а також обставин, які пом`якшують покарання (які за своєю правовою сутністю характеризують знижений ступінь суспільної небезпеки особи злочинця та вчиненого ним діяння, слугують критерієм індивідуалізації покарання), суд приходить до висновку, що вищенаведені обставини істотно знижують фактичну ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду, що перевиховання та виправлення ОСОБА_4 залишається можливим без ізоляції від суспільства та вважає, за доцільне застосувати до нього положення ст. 75 та ст. 76 КК України, призначивши покарання з іспитовим строком терміном в три роки з визначенням відповідних обов`язків судом.

Враховуючи обставини вчиненого злочину, його тяжкість та особу обвинуваченого, а також застосовуючи принцип індивідуалізації та співмірності покарання, переконаний, що саме дане покарання, без ізоляції від суспільства ОСОБА_4 , але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, та саме за таких обставин буде досягнута мета покарання, яка полягає не тільки у покаранні, а й виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Процесуальних витрат не встановлено. Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід не обирався, підстав для його обрання судом не встановлено.

Керуючись:ст.ст. 100, 318, 322, 342-351, 358, 363-368,КПК України, ст.ст. 12, 50, 65-67, 75-76, ч. 1 ст. 121 КК України суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, терміном на 3 (три) роки.
Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ст. 76 КК України, зобов`язавши його періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, а також не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Бориспільский міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1