ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/127/18 Справа № 185/2894/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000343 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2018 року, щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівка Дніпропетровської області, українця, громадянина України, неодруженого, який має середню освіту, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 10.10.2016 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 186 КК України до 200 годин громадських робіт;
- 02.02.2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до арешту строком на 3 місяці 25 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 125 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_10 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 187 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;
- за ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді арешту строком на 3 місяці.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місцяців.
У відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за постановленим вироком приєднано частково невідбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у виді 3 місяців арешту, та за правилами складання покарань, передбачених ст. 72 КК України, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 8 місяців.
Зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 14 лютого 2017 року до 20 червня 2017 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави вартість проведеної криміналістичної експертизи експертами Дніпропетровського НДІСЕ МЮУ у розмірі 1989 гривень.
Вирішено питання речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, за таких обставин.
03 лютого 2017 року, приблизно о 16 год. 00 хв., ОСОБА_6 , перебував на автобусній зупинці району «40 років Жовтня» по вул. Дніпровській м. Павлограда Дніпропетровської області, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, погрожуючи застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я, за допомогою дерев`яної бити заволодів мобільним телефоном марки «Lenovo А6000» чорного кольору імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 , що належить неповнолітньому потерпілому ОСОБА_11 , чим заподіяв останньому матеріальний збиток на загальну суму 1800 гривень. Після чого, обвинувачений ОСОБА_6 з місця вчинення злочину з викраденим майном зник з метою розпорядитися на власний розсуд.
03 лютого 2017 року приблизно о 16 год. 30 хв. потерпілий ОСОБА_12 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_11 мали намір знайти особу, яка заволоділа телефоном марки «Lenovo А6000», і перебували біля магазину «АТБ», який розташований по вул. Західнодонбаській м. Павлограда. Неповнотній ОСОБА_11 побачив та впізнав обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше вчинив відносно нього розбійний напад та повідомив про це свого батька, з метою з`ясування вчинення останнім протиправних дій відносно сина ОСОБА_11 .. Почали рухатися в бік обвинуваченого ОСОБА_6 . Потерпілий ОСОБА_12 , наздогнавши обвинуваченого ОСОБА_6 біля будинку АДРЕСА_2 , почав з останнім розмовляти. В ході розмови між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_12 виник словесний конфлікт. В цей час у обвинуваченого ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виник злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 . В цей же день, 03 лютого 2017 року приблизно о 16 год. 50 хв. обвинувачений ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , переслідуючи мету заподіяння шкоди здоров`ю останнього, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер скоєних дій, та бажаючи діяти саме таким чином, знаходячись напроти потерпілого ОСОБА_12 , наніс два удари дерев`яною битою по голові зліва останнього, спричинивши тим самим йому тілесні ушкодження у вигляді забійних ран волосистої частини голови в лівій тім`яній та в лівій тім`яно - потиличній областях, які за ознакою розладу здоров`я тривалістю більше шести днів, але не більше як три тижні (не більше 21 дня), відносяться до ступеню легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за епізодом нападу 03.02.2017 року на потерпілого ОСОБА_11 кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за епізодом завдання тілесних ушкоджень 03.02.2017 року потерпілому ОСОБА_12 кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляціях:
- обвинувачений ОСОБА_6 не погоджуючись з вказаним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням доповнень просив взяти до уваги ст. 66 КК України та назначити кінцеве покарання у вигляді менше меншого.
В обґрунтування своїх доводів обвинувачений ОСОБА_6 посилається на те, що за час перебування під слідством він змінив свої погляди на життя, у нього є неповнолітня дитина, цивільна дружина, матір інвалід 2 групи, яка потребує постійного медичного догляду. Він повністю буде віддавати їм все життя, знайде роботу та буде забезпечувати їх чесною працею, та буде приймати участь у вихованні свого сина.

- прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_8 , не погоджуючись з вказаним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням доповнень просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України у виді арешту строком на 3 місяці; за ч. 1 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців. За ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 9 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначив, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Судом першої інстанції під час прийняття рішення при призначенні покарання, без належної правової оцінки залишилися наявні у справі й такі, що підлягають обов`язковому врахуванню, дані про особу, а саме: ОСОБА_6 протягом двох років (2016-2017) вчинив ряд умисних злочинів проти власності, а саме 10.10.2016 року та 02.02.2017 року. При цьому, не відбувши покарання у вигляді 200 годин громадських робіт, обвинувачений вчинив новий злочин за ч. 2 ст. 185 КК України, за який 02.02.2017 року йому було призначено покарання із застосуванням ст. 71 КК України у вигляді 3 місяців 25 днів арешту. Проте, ОСОБА_6 03.02.2017 року, тобто на наступний день після оголошення обвинуваченому вироку суду та роз`яснення судом всіх його наслідків, на шлях виправлення не став, а навпаки вчиняє низку злочинів, а саме за ч. 1 ст. 187 КК України та за ч. 2 ст. 125 КК України.
Окрім того, без належної уваги залишилась тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким, спосіб його вчинення, а також стійкість умислу обвинуваченого, який з метою заволодіння майном потерпілого, погрожуючи застосуванням дерев`яної бити, змусив підкоритися неповнолітнього потерпілого, заволодів мобільним телефоном вартістю 1800 гривень і при цьому обвинувачений заходів щодо добровільного відшкодування завданої шкоди, як під час досудового розслідування, так і судового розгляду не вживав.
Відсутність позитивних змін у поведінці обвинуваченого в поєднанні з його усталеним способом життя свідчить про суспільну небезпечність ОСОБА_6 та не бажання стати на шлях виправлення та припинити вчиняти нові умисні злочини. Навіть після заволодіння мобільним телефоном у неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 при проханні батька неповнолітнього потерпілого віддати телефон, ОСОБА_6 застосував насильство, а не відмовився від протиправних дій.
Крім того, суд не прийняв до уваги показів ОСОБА_13 , яка повідомила, що внаслідок вчинення протиправних дій ОСОБА_6 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_11 та перенесення від злочину стресу та побиття батька ОСОБА_11 почав заїкатися.
Суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення умисного кримінального правопорушення обвинуваченим, належним чином не мотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання у незначний строк.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки факту вчинення ОСОБА_6 нового умисного корисливого злочину на наступний день після оголошення попереднього вироку та визнання ОСОБА_6 винним та призначення покарання у виді арешту. Судом належним чином не було враховано схильність ОСОБА_6 до вчинення нових злочинів, а також відсутність жалю з приводу скоєного та бажання виправити ситуацію, що склалася.
- заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 , не погоджуючись з вказаним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання: за ч. 1 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців; за ч. 2 ст. 125 КК України у виді арешту строком на 3 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з урахуванням п. 1-а ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 9 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор, зазначив, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 185 , ст. 71 КК України до покарання у виді арешту строком на 3 місяці 25 днів. Однак, як вбачається із резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції неправильно застосував правила складання різновидних покарань, а саме на підставі ч. 1 ст. 72 КК України перевів невідбуту частину покарання, призначеного вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року у виді 3 місяців арешту в покарання у виді позбавлення волі, чим не дотримався вимог п. 1-а ч. 1 ст. 72 КК України та неправильно визначив вид і розмір остаточного покарання, призначеного ОСОБА_6 в порядку ст. 71 КК України, а саме у виді 3 років 8 місяців арешту.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 та просив апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення, думку обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та просив її задовольнити, апеляційні скарги прокурорів залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_8 про невідповідність призначеного покарання ОСОБА_6 ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, а також доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо необхідності призначення більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості та обставини вчинених кримінальних правопорушень, ступінь негативних наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив злочин в період невідбутого покарання за попереднім вироком, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем реєстрації характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, та призначив покарання в межах санкцій частин статей Особливої частини Кримінального кодексу України: за ч. 1 ст. 187 КК України у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі; за ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді арешту строком на 3 місяці.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону. Будь - яких підстав для призначення як більш суворого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, так і більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок м`якості чи суворості, немає. Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів. При цьому, доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки обставини, на які посилаються апелянти, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченому, та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання. Неможливість застосування ч. 1 ст. 69 КК України колегія мотивує тим, що застосування ст. 69 КК України передбачає наявність таких обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи обвинуваченого. При цьому суд враховує наявність даних про особу обвинуваченого, зокрема, наявність у нього встановлених судом першої інстанції обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого. На переконання суду, зазначені обставини у сукупності позбавляють суд можливості застосувати ч. 1 ст. 69 КК України.
Аналізуючи посилання обвинуваченого на залишення поза увагою повного визнання своєї вини і щирого каяття, сприяння розкриттю злочинів, колегія звертає увагу на ту обставину, що у судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав лише частково, тому така обставина в даному випадку носить лише формальний характер. Крім того, колегія суддів зауважує, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, у той час як у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що засуджений відшкодував збитки потерпілому. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд України в постанові від 22.03.2018 у справі №759/7784/15-к.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 скоїв кримінальні правопорушення в період невідбутого покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року, за яким був засуджений за ч. 2 ст. 185, 71 КК України до покарання у виді арешту строком на 3 місяці 25 днів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України та часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року до призначеного покарання за даним вироком, за правилами складення покарань, передбачених ст. 72 КК України.
Згідно положень п. 1-а ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи із співвідношення - одному дню позбавлення волі відповідає 1 день арешту.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 року, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, і врахував положення ст. 72 КК України, тому на думку колегії суддів апеляційна скарга заступника прокурора Дніпропетровської області задоволенню не підлягає.
Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про зарахування ОСОБА_6 в строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення з 14.02.2017 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, виходячи з наступного.
Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону №838-VIII).
Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).
Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.
Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення 03 лютого 2017 року, тобто до 20 червня 2017 року.
Відповідно до вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2018 року - строк відбуття покарання ОСОБА_6 відраховується з 14 лютого 2017 року.
Судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 вірно зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 14 лютого 2017 року по 20 червня 2017 року включно, із розрахунку, передбаченого ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 р.: одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.
Але, разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону зі змінами, внесеними згідно із Законом від 26.11.2015 № 838-VIII), необхідно зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 27 листопада 2018 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час його розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_14 , заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2018 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII, зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 27 листопада 2018 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судові рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4