Справа № 640/3093/19
н/п 1-кс/640/2261/19
"12" лютого 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
11.02.2019р. старший слідчий Київського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з клопотанням, погодженим прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_4 , яким просить накласти арешт на рухоме майно шляхом заборони його відчуження, яке перебуває у власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: Автомобіль: Audia4 1996 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 ; Автомобіль: Ford transit 1988 року випуску, синього кольору номер кузова НОМЕР_3 д.н.з. НОМЕР_4 ; Автомобіль: opel COMBO 2006 року випуску білого кольору, номер кузова НОМЕР_5 д.н.з. НОМЕР_6 . Розгляд клопотання про арешт майна на підставі ч. 2 ст.172 КПК України просив проводити без повідомлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення арешту майна. Помістити арештований автомобіль на спец майданчика для тимчасово затриманих автотранспортних засобів ДП МВС України «Інформ ресурси».
Органом досудового розслідування встановлено, що у період з листопада 2018 року по лютий 2019 року ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою в групі з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , знаходячись у м. Харкові, не бажаючи займатися законною трудовою діяльністю, переслідуючи мету наживи, під приводом надання послуг пов`язаних з розмитненням транспортних засобів, що ввезені на територію України з інших держав, шляхом обману та зловживання довірою заволоділи грошовими коштами громадян України в особливо великих розмірах, при наступних обставинах.
Так, у листопаді 2018 року ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою в групі з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 маючи злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами б особливо великих розмірах шляхом обману та зловживання довірою громадян, які потребують митно-брокерських послуг по розмитненню транспортних засобів, що ввезені на територію України з інших держав, заздалегідь не маючи намірів та можливості виконати вказані послуги, взяли в оренду житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та розповсюдили у невстановлений слідством спосіб інформацію про надання за вказаною адресою вищевказаних послуг за грошову винагороду.
Заволодівши таким чином грошовими коштами вищевказаних громадян в особливо великому розмірі, ОСОБА_6 за попередньою змовою в групі з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , митно-брокерські послуги по розмитненню транспортних засобів не здійснили, звернувши їх на свою користь, розпорядившись ними на власний розсуд, чим спричинили потерпілим матеріальну шкоду.
Також органом досудового розслідування встановлено, що грошові кошти, які були призначені для оформлення усієї процедури розмитнення, потерпілими передавалися вищевказаним особам, як готівкою так і шляхом перерахування на розрахунковий рахунок.
Окрім вище викладено у ході досудового розслідування було встановлено особу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який також причетний до вчинення вище вказаних шахрайських дій, та сприяв своїми діями їх вчиненню. Станом на даний час вирішується питання стосовно повідомлення ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 про підозру у скоєнні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що у власності ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває наступне рухоме майно: Автомобіль: Audi a4 1996 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 ; Автомобіль: Ford transit 1988 року випуску, синього кольору номер кузова НОМЕР_3 д.н.з. НОМЕР_4 ; Автомобіль: opel COMBO 2006 року випуску білого кольору, номер кузова НОМЕР_5 д.н.з. НОМЕР_6 .
На підставі вищевикладеного, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на майно ОСОБА_5 оскільки існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що майно яке є у власності ОСОБА_5 набуте злочинним шляхом, з метою його збереження, використання їх під час досудового розслідування, забезпечення спеціальної конфіскації та конфіскації майна як виду покарання, що відповідає вимогам п.п.2,3 ч.2 ст. 170 КПК України, виникла необхідність у накладенні арешту.
Враховуючи вищевикладене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розслідування всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, забезпечення спеціальної конфіскації та конфіскації майна як виду покарання виникла необхідність в накладенні арешту на рухоме майно, яке перебуває у власності ОСОБА_5 саме: Автомобіль: Audi a4 1996 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 ; Автомобіль: Ford transit 1988 року випуску, синього кольору номер кузова НОМЕР_3 д.н.з. НОМЕР_4 ; Автомобіль: opel COMBO 2006 року випуску білого кольору, номер кузова НОМЕР_5 д.н.з. НОМЕР_6 .
З огляду на наявність достатність підстав вважати, що існує реальна загроза відчуження рухомого майна у найкоротші строки, розгляд даного клопотання на підставі ч.2 ст.172 КПК України, необхідно проводити без повідомлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення арешту майна.
Слідчий про час та місце розгляду клопотання повідомлений належним чином, проте в судове засідання не з`явився. 12.02.2019 подав до суду заяву, в якій просив розглядати клопотання про арешт майна без його участі.
Оскільки сторона кримінального провадження, яка звернулась з клопотанням, довела наявність достатніх підстав вважати, що майно, яке не було тимчасово вилучене, власником може бути відчужене, з метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, дане клопотання розглядається слідчим суддею без повідомлення власника майна.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У свою чергу відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, в ч. 5 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4)наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
При цьому слідчим суддею зазначається, що обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.
Судом встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна та додані до нього письмові докази не містять будь-яких доказів, що транспортні засоби, про арешт яких клопоче слідчий, є знаряддями злочину або речовими доказами.
Також матеріали клопотання не містять даних, які б підтверджували повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення такого ступеню тяжкості, за який КК України передбачає конфіскацію майна.
Отже, додані стороною обвинувачення матеріали не відповідають вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або можливу спец конфіскацію.
Твердження слідчого про те, що вказані вище автомобілі є речовим доказом у кримінальному провадженні, та з метою забезпечення конфіскації як виду покарання, а тому накладення арешту на них необхідно для проведення повного, об`єктивного та всебічного розслідування всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, а тому відповідають критеріям, передбаченим ч. 1ст. 98 КПК України, є безпідставними.
Діючим законодавством передбачений обов`язок, а не право слідчого надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України).
Оскільки, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, слідчі судді зобов`язані: сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування; діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи; з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора, тому вказане питання повинно розглядатися в контексті практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав людини та основних свобод, так як вилучення майна є фактичним позбавлення особи, у володінні якої перебуває зазначене майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном.
З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом або знаряддям злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна; що стороною кримінального провадження, яка звернулася з клопотанням, не доведено необхідність накладення арешту на майно.
Отже, враховуючи вищенаведене вважаю, що на момент звернення до слідчого судді з клопотанням відсутні передбачені законом підстави для накладення арешту на майно, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.
Враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося, що відповідає положенням ч.4 ст.107 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 107, 98, 132, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1