Справа № 756/8775/17-к Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/329/18 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар- ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0009280 від 01.07.2017 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 (три тисячі чотириста) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на залучення експерта в розмірі 4765 грн. 70 коп.;

вирішене питання про речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 01 липня 2017 року, приблизно о 11 годині 50 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ-110557» номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по крайній лівій смузі руху транспортних засобів проїзної частини вул. Генерала Жмаченка в м. Києві, зі сторони вул. Будівельників у напрямку б-ру Дарницького, зі швидкістю приблизно 40-50 км/год., порушив вимоги п.п. 2.3.б), п. 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та неправильно зреагував на зміну дорожньої обстановки, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого біля будинку №2 по вул. Генерала Жмаченка в м. Києві, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки та не надав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , яка маючи перевагу в русі, переходила проїзну частину вул. Генерала Жмаченка по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по відношенню до руху автомобіля «ЗАЗ-110557», в результаті чого остання отримала, згідно висновку експертизи №1716/Е від 22.11.2017р., тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Між подіями транспортної травми та отриманням потерпілою середньої тяжкості тілесних ушкоджень прямий причинний зв`язок.
Не погоджуючись з даним вироком суду, обвинуваченим ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу. В обґрунтування вимог скарги апелянт зазначив, що оскільки судом було проведно розгляд справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України, та вказаний розгляд відбувся дуже швидко, він був позбавлений можливості скористатися послугами адвокатів за відсутності грошових коштів, а також не встиг надати суду докази, які, на його думку, є важливими для непризначення судом додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Крім того, апелянт указав, що з 15 березня 2015 року він працює в ПП «Чагівське» на посаді водія-експедитора, а відтак це є його єдиним доходом. Крім того, зазначив, що в регіоні, де він проживає, постійну офіційну та навіть неофіційну роботу знайти майже неможливо і призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік залишить його без єдиного доходу, з якого живе його сім`я та неповнолітній син ОСОБА_9 2003 року народження, якому він за рішенням суду сплачує аліменти та додатково утримує.Указав, що злочин, за який він засуджений, є ненавмисний і він не перебував у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння. Просив скасувати вирок в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік. В решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року просив залишити без змін.
Окрім того, обвинуваченим до суду апеляційної інстанції подано клопотання про застосування до нього положення п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування основного та додаткового покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року. Обґрунтовується вказане клопотанням тим, що станом на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» його синові було 14 років, та відповідно до довідки Сквирського РВ ДВС № 198 від 12.03.2018 він сплачує аліменти на його утримання. Також зазначив, що він не відноситься до осіб, які зазначені у ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», та ст. 9 Закону України № 1810-VІІІ від 22.12.2016 «Про амністію у 2016 році», а тому вказав, що до нього може бути застосований п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу та клопотання про застосування амністії, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, а щодо клопотання про застосування амністії поклався на думку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження судовий розгляд був проведений за правилами ч.3 ст. 349 КПК України. У зв`язку із цим висновки суду першої інстанції в частині доведеності події злочину, обставин його вчинення, вини обвинуваченого у вчиненні злочину, правильності кваліфікації його дій та інших фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювались і щодо яких судом першої інстанції докази не досліджувалися, судом апеляційної інстанції не перевірялися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч.2 ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги про скасування вироку в частині призначеного покарання, то вони є частково обґрунтованими. Так, колегія суддів вважає, що обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами призначене із дотриманням ст.ст. 65 та 77 КК України. Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що призначене обвинуваченому покарання, в тому числі і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Наведені обвинуваченим доводи не дають підстав для висновку про незаконність призначення додаткового покарання.

Поряд із цим, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання, як основного, так і додаткового. Так, у ході апеляційного розгляду обвинувачений звернувся із клопотанням про звільнення його від відбування покарання відповідно до вимог Закону України Про амністію у 2016 році. Оскільки вирішення даного клопотання безумовно пов`язане із втручанням у сутність вироку в частині покарання, колегія суддів це клопотання розцінює як доповнення до апеляційної скарги та вважає за необхідне розглянути його за правилами розгляду апеляційної скарги із ухваленням по ньому остаточного у апеляційному провадженні рішення.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, злочин обвинуваченим був вчинений 01.07.2017 року, тобто до набрання чинності Законом України Про амністію у 2016 році. Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винним, відноситься до необережних злочинів невеликої тяжкості. Обвинувачений має неповнолітню дитину - сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо якого він не позбавлений батьківських прав. Наведене стверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_2 , довідкою Сквирської райдержадміністрації № 06-44/2720 від 10.10.2018 року. Ці обставини вказують на те, що на обвинуваченого ОСОБА_7 поширюються вимоги п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році, яка передбачає звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання. Оскільки ОСОБА_7 не відноситься до кола осіб, визначених у ч.4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», на яких амністія не поширюється та щодо яких амністія не застосовується, колегія суддів вважає за необхідне застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положення п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, змінивши вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року шляхом звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Оскільки на час прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не виконане, то обвинувачений, у відповідності до положень ст. 15 Закону України Про амністію у 2016 році, підлягає звільненню і від додаткового покарання.

Наведене вказує на обґрунтованість апеляційної скарги із її доповненнями та необхідність її задоволення шляхом зміни вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України -змінити.

ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року у виді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році.»

В решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту її оголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4