Справа № 732/753/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/272/19
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000150 від 19 січня 2018 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2018 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вихвостів, Городнянського району, Чернігівської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, працюючого вальником лісу 6 розряду в ТОВ « Геон Рівер», одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Корюківського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2018 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених:

- ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;

- ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавлення права керування транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Чернігівської міської лікарні №2 витрати, понесені закладом охорони здоров`я за стаціонарне лікування потерпілого в сумі 6079 грн. 50 коп.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 просить його змінити в частині призначення покарання, оскільки вважає, що призначене йому покарання за вчинені кримінальні правопорушення є надто суворими, в зв`язку з чим вважає, що йому необхідно призначити більш м`яку міру покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що місцевим судом при призначенні йому міри та виду покарання, не достатньо було враховано те, що він як під час досудового так і судового слідства визнав себе винним та сприяв розкриттю злочинів, щиро розкаявся у вчиненому, та не дивлячись на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не мав умислу на його вчинення, та є таким, що вчинене з необережності, ним повністю відшкодовано потерпілому завдані збитки, в зв`язку з чим у останнього відсутні будь-які претензії майнового характеру, також в достатньому обсязі не були враховані дані про його особу, який позитивно характеризується як за місцем проживання так і за місцем роботи, має сталі соціальні зв`язки, оскільки офіційно працевлаштований, має родину та на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей. Вважає, що доповідь органу пробації є необ`єктивною, оскільки в ній висловлені лише припущення про його подальшу можливу поведінку. Стверджує, що його виправлення можливе без позбавлення волі, натомість призначення покарання у відповідності із ст. 75 КК України відповідало б основним засадам та принципам індивідуалізації покарання, обґрунтованості, гуманності, законності та справедливості.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 08 січня 2018 року, близько 20 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ модель 21051 реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Базарній, с. Тупичів, Городнянського району, Чернігівської області, в районі розташування житлового будинку №7, у напрямку вул. Нової, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, яка склалася на проїзній частині дороги, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, що призвело до наїзду автомобілем на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась у попутному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 о 23 год. 30 хв.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 порушив вимоги пунктів 2.3 б), 2.9 а), 12.1., Правил дорожнього руху України затверджених постан6говою КМУ №1306 від 10 жовтня 2001 року, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України.

Окрім того, 08 січня 2018 року, близько 20 год. 50 хв. ОСОБА_8 , після скоєння наїзду автомобілем під його керуванням на пішохода ОСОБА_9 усвідомлюючи, що останній під час дорожньо-транспортної пригоди були заподіяні тілесні ушкодження та вона перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вживати заходів до самозабезпечення через травму, маючи змогу надати їй допомогу, завідомо залишив без допомоги потерпілу, яку він сам поставив в небезпечний для життя стан, залишивши місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої він був причетний.

Дії ОСОБА_8 , які виразились у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлення можливості допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан і мав змогу надати йому допомогу, органами досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 135 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги, викладені в апеляційній скарзі з наведених в ній підстав, прокурора, котрий просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, та висловив заперечення проти задоволення вимог, викладених в апеляційній скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Висновки суду, щодо фактичних обставин вчинення злочинів, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 135, ч.2 ст. 286 КК України у апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 призначено покарання за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан і мав змогу надати допомогу, у виді обмеження волі на строк 2 роки, та за дії, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, у виді позбавлення волі на строк 3 роки та позбавлення права керування транспортним засобом на такий же строк, та на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки та позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, один з яких відноситься до тяжких, а інший до злочинів невеликої тяжкості, але визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання за вчинення кримінальних правопорушень, а саме: щире каяття, пов`язане з визнанням вини та активне сприяння розкриттю злочину, а також обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , про зайву суворість призначеного остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом можливості перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, на думку колегії суддів - є безпідставними.

Згідно апеляційних доводів і пояснень обвинуваченого, які він надавав при апеляційному розгляді, суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання, при цьому не достатньо врахував при призначені покарання те, що він визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся, допомагав у розкритті злочину під час досудового розслідування, в повному обсязі відшкодував потерпілому завдані збитки, має позитивні характеристики та стале соціальне становище.

Разом з цим, на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи обвинуваченого, не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, та судом першої інстанції вони були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Будь-яких нових даних обвинуваченим ОСОБА_8 при апеляційному розгляді надано не було.

Таким чином, апеляційні вимоги ОСОБА_8 про зміну вироку шляхом пом`якшення призначеного покарання на підставі норм КК України, з урахуванням наведених апелянтом доводів, належить вважати безпідставними, оскільки носять суто суб`єктивний характер.

Твердження у апеляційній скарзі обвинуваченого, що призначене йому судом першої інстанції покарання є занадто суворим, колегія суддів вважає необґрунтованим і дійшла висновку про те, що при його призначені, місцевий суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, призначивши покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що, він в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, кримінальне правопорушення вчинив, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що було враховано як обставину, обтяжуючу покарання, при цьому було враховано обставини, що пом`якшують покарання: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та врахував думку потерпілого, який претензій майнового та морального характеру до обвинуваченого не має, та думку останнього, з приводу призначення покарання обвинуваченому, який просив призначити покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. 69, 69-1, 75 КК України, або пом`якшення покарання в інший спосіб, тобто в межах санкцій ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України з альтернативними видами покарань.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4