Провадження №11-кп/4812/226/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 81 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 грудня 2018 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали клопотання за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 лютого 2018 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Одеса, громадянину України, який має повну вищу освіту, одруженому, засудженому Апеляційним судом м. Києва 19 травня 2006 року до 15-ти років позбавлення волі,
- відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги засудженого.
Просить ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 лютого 2018 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання в порядку статті 81 Кримінального кодексу України (надалі КК України) за вироком Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2006 року відмовлено.

Узагальнені доводи апеляційної скарги засудженого.
Вважає, що судом першої інстанції при розгляді його заяви про умовно-дострокове звільнення допущено порушення вимог законодавства.
Вважає незаконним відмову суду у задоволені клопотання про долучення документів на підтримку захисту.
Стверджує, що в порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України), суд розглянув його заяву про відвід головуючого судді.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
15 січня 2018 року до суду від засудженого ОСОБА_6 , який відбуває покарання в Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№72)», надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання в порядку статті 81 КК України.
ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2006 року за частиною 1 статті 263, пунктом 8 частини 2 статті 115 КК України до 15-ти років позбавлення волі.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року засудженому ОСОБА_6 зараховано, з урахуванням вимог частини 5 статті 72 КК України, строк попереднього ув`язнення з 1 червня 2005 року по 28 листопада 2006 року, у строк відбування основного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку 1 червня 2005 року. Кінець строку 4 грудня 2018 року.
Відмовляючи в задоволенні клопотання суд послався на відсутність доказів щодо сумлінної поведінки і ставлення до праці засудженого ОСОБА_6 , і, відповідно, відсутність підстави для застосування положень статті 81 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини, мотиви ухваленого рішення.

Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно частини 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно статті 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до положень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно до вимог статті 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами статті 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.
Так, ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2006 року за частиною 1 статті 263, пунктом 8 частини 2 статті 115 КК України до 15-ти років позбавлення волі.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року засудженому ОСОБА_6 зараховано, з урахуванням вимог частини 5 статті 72 КК України, строк попереднього ув`язнення з 1 червня 2005 року по 28 листопада 2006 року, у строк відбування основного покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2017 року засудженому ОСОБА_6 відмовлено в застосуванні щодо нього умовно-дострокового звільнення від відбування основного покарання в порядку статті 81 КК України.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за період з 30 березня 2017 року до 1 лютого 2018 року засуджений ОСОБА_6 не змінив свого відношення до порядку відбування основного покарання за вироком суду та своєю поведінкою і ставленням до праці не довів свого виправлення, тобто не довів, що став на шлях виправлення. Засуджений ОСОБА_6 в установі відбування основного покарання не працевлаштований, за весь період фактичного відбування покарання, який становить більше 12-ти календарних років, був працевлаштування лише впродовж 8-ми місяців, у скоєних злочинах не розкаюється. Загалом за весь час відбування покарання засуджений ОСОБА_6 має всього 3 заохочення та 27 стягнень.
Стягнення, які були застосовані до засудженого погашено в установленому законом порядку, однак, висновок про сумлінну поведінку і ставленням до праці суд повинен робити після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого за весь період відбування покарання.
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_6 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах судового провадження, даних щодо особи засудженого та його поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства. Рішення суду першої інстанції постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування немає.
Також є вірним висновок суду першої інстанції щодо не дотримання засудженим ОСОБА_6 положень частини 7 статті 539 КПК України щодо повторного розгляду клопотання про умовно-дострокове звільнення при відмові у задоволенні такого клопотання.
Заява про відвід головуючого судді ОСОБА_1 розглянута іншим суддею, відповідно до положень статті 81 КПК України.
За такого, посилання апелянта на порушення положень КПК України при вирішенні заяви про відвід, є неслушними.
Істотних порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, у тому числі щодо вирішення клопотань засудженого, які б були безумовними підставами для скасування ухвали, апеляційним судом не встановлено.
Апелянт не навів жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції. За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає
Керуючись статтями 376, 404, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України,

УХВАЛИВ:

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 лютого 2018 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно дострокове звільнення залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: