Дата документу Справа № 315/717/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 315/717/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/882/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 296 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з приміщенням Пологівського районного суду Запорізької області,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Гуляйпільського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Червоне Гуляйпільського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, неодружений, працюючий приватним підприємцем, військовозобов`язаний, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та йому призначене покарання у вигляді 3 років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили застосовано у вигляді особистого зобов`язання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України за наступних обставин.

23 січня 2016 року приблизно о 23 год. 30 хв., ОСОБА_7 в м. Гуляйполе Запорізької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у громадському місці, біля кафе «Марина» по вул. Спартаківській 40, керуючись мотивом явної неповаги до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи особливу зухвалість, яка полягала у заподіянні тілесних ушкоджень, спільно з ОСОБА_10 , безпричинно, умисно, побив ОСОБА_11 за наступних обставин.

Так, знаходячись біля зазначеного кафе, ОСОБА_7 безпричинно, умисно наніс удар кулаком руки в область обличчя ОСОБА_11 , після чого до ОСОБА_7 приєднався ОСОБА_10 спільно з яким вони нанесли ОСОБА_11 чисельні удари кулаками рук по тулубу та в область голови. Від завданих ударів ОСОБА_11 впав на асфальтове покриття справа біля входу в кафе «Марина», а ОСОБА_7 та ОСОБА_10 продовжили наносити удари потерпілому взутими ногами, а саме: ОСОБА_10 , який знаходився біля голови лежачого ОСОБА_11 , наніс йому декілька ударів взутими ногами в область голови, а ОСОБА_7 , який знаходився спереду біля тулуба ОСОБА_11 , наніс йому декілька ударів взутими ногами по тулубу та верхній правій кінцівці. Внаслідок хуліганських дій ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_10 , заподіяв ОСОБА_11 синці на голові, синець та садно на тулубі, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Крім того, ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 23 січня 2016 року приблизно о 23 год. 30 хв. в м. Гуляйполе Запорізької області, він перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафе «Марина», по вул. Спартаківській, 40, керуючись мотивом явної неповаги до суспільства, маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, під час вищезазначених хуліганських дій відносно ОСОБА_11 , який лежав на асфальтовому покритті біля кафе «Марина», наніс останньому удар взутою ногою по правій верхній кінцівці.

Внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_11 закритий перелом правої ліктьової кістки, який кваліфікується як ушкодження, що не виявилось небезпечним для життя, але таке, що спричинило за собою тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день та за цією ознакою були кваліфіковані як ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Відповідно до ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року провадження в частині обвинувачення висунутого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України було закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченого та відсутністю підстав для його реабілітації.

Відповідно до ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 5 грудня 2017 року провадження в частині обвинувачення висунутого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України було закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом не було враховано те, що ОСОБА_7 вину у вчиненому злочині визнав лише після того, як прокурор виступив в дебатах та просив суд першої інстанції призначити покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, оскільки до цього моменту обвинувачений вину визнавав частково та відмовлявся від добровільного відшкодування шкоди потерпілому.

До того ж, навіть після формального визнання вини обвинуваченим, під час додаткового допиту, останній своїх свідчень не змінив та продовжував наполягати на тому, що він потерпілого ОСОБА_11 не бив.

Вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутнє щире каяття у вчиненому, а формальне визнання вини є лише способом уникнення покарання.

Просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 296 КК України у вигляді 3 років обмеження волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та вважала, що в даному випадку щире каяття відсутнє, визнання вини обвинуваченим було формальним, а тому застосування ст. 75 КК України в до призначеного покарання не підлягає, просила вирок скасувати і ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому покарання у вигляді 3 років обмеження волі, заслухавши обвинуваченого та його захисника, які вважали, що вирок суду є об`єктивним, а ст. 75 КК України було застосовано з урахуванням позиції потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 296 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості, визнав щире каяття, часткове визнання вини та повне відшкодування шкоди потерпілому за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, працює приватним підприємцем, має постійний дохід, на утриманні будь-яких осіб не має, проживає з батьками, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

За наявності сукупності цих обставин, а також з урахуванням того, що обвинувачений надав потерпілому 25000 гривень в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в результаті чого у потерпілого відсутні будь-які претензії майнового та морального характеру, враховуючи думку потерпілого, який в судових дебатах просив обвинуваченого суворо не карати, а також враховуючи висновки досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливе без призначення йому покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі на певний строк, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо із застосуванням звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 296 КК України було призначено не в мінімальних межах санкції, а при звільненні від його відбування на підставі ст. 75 КК України, обвинуваченому було призначено іспитовий строк не в мінімальному розмірі, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його м`якість.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Гуляйпільського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року відносно ОСОБА_7 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4