АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1146/18 Справа № 186/1219/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в режимі відео конференції матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , прокурора Першотравенського відділу Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красногорівка, Мар`їнського району, Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , не судимого

визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000419, -

встановила:

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 07 серпня 2017 р. приблизно о 21 год. 30 хв., перебуваючи на першому поверсі у під`їзд буд. АДРЕСА_3 , наніс ОСОБА_11 ножем 27 ударів у різні частини тіла, в тому числі у життєво важливі органи, чим спричинив останньому легкі та тяжкі тілесних ушкодження.

В результаті застосування даного насильства, потерпілий ОСОБА_11 втратив свідомість і не подавав ознак життя, у зв`язку з чим ОСОБА_7 припинив наносити удари ножем, вважаючи, що зробив усе необхідне для доведення свого злочинного умислу до кінця, однак, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, так як внаслідок своєчасного надання медичної допомоги смерть ОСОБА_11 не настала.

На думку суду, злочинні дії ОСОБА_7 утворюють склад злочину, передбаченого ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 1 КК. За даним законом йому призначено покарання у виді восьмі років позбавлення волі.

Ухвалено відраховувати ОСОБА_12 строк відбуття покарання з 20 вересня 2017 року.

Обвинувачений не погодився з вказаним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд призначаючи йому покарання не в повній мірі врахував обставини вчинення злочину та дані про його особу.

Захисник просить вирок скасувати, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України.

Посилається на те, що органи досудового розслідування та суд допустили неповноту обставин по справі, внаслідок чого суд неправильно розцінив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Вказує, що саме обвинувачений ОСОБА_7 зазнав суспільно небезпечного посягання від потерпілого, яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю, здоров`ю його вагітної дружини і не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку потерпілого та спричинення більш тяжкої шкоди нападнику, використав ніж коли ОСОБА_11 почав стукати у двері.

Застосований засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень за даних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак обвинувачений вийшов за межі заходів необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Крім того, у даній справі встановлено, що одразу після завдання тілесних ушкоджень потерпілому, ОСОБА_7 вжив усіх заходів, щоб відвернути настання для того шкідливих наслідків самостійно викликав швидку допомогу, самостійно викликав робітників поліції, не покинув місця події, зізнався у скоєному.

Прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що судом при призначенні покарання не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, його суспільну небезпеку, а також особу обвинуваченого, який під час судового розгляду не виявив щирого каяття у вчиненому, при наданні показань посилався на те, що не пам`ятає обставин та кількості нанесених потерпілому ударів ножем, хоча згідно висновку експерта у досліджуваній ситуації в стані фізіологічного афекту або іншому стані, що істотно вплинув на свідомість та поведінку ОСОБА_7 не перебував.

Крім того, обвинувачений під час судового розгляду намагався виправдати свої дії, повідомляючи суд про надумані обставини. Як показав свідок ОСОБА_13 , після того, як обвинувачений дізнався, що потерпілий залишився живий, то шкодував про це, висловлював наміри позбавити його життя.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений має стійку антисоціальну направленість, схильний до вчиненні злочинів проти життя, не жалкує про вчинене і не розкаюється.

Потерпілий в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. З урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подані апеляційні скарги за його відсутності, відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали вимоги скарг сторони захисту, просили їх задовольнити, апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника заперечувала.

В судових дебатах учасники провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги захисника щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого та необхідності їх перекваліфікації на ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України та роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» - замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дії (бездіяльність), безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, між обвинуваченим та потерпілим склалися неприязні стосунки, мала місце конфліктна ситуація, причиною якої були ревнощі до потерпілого до його співмешканки, що передувало нанесенню обвинуваченим потерпілому ножових поранень у наведеній кількості.

Для злочину було використано знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями, а саме ніж. Два удари були спрямовані в життєво важливі органи та відносяться до категорії тяжких. Характер та послідовність дій, вчинених засудженим, у своїй сукупності свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого. Наносити удари ножем ОСОБА_7 припинив лише після того, як потерпілий втратив свідомість, перестав оказувати опір і не подавав ознак життя. Вважав, що зробив усе необхідне для доведення свого злочинного умислу на вбивство до кінця. Однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, оскільки потерпілому своєчасно було надано кваліфіковану медичну допомогу.

Не залишено судом без уваги і надана відповідна оцінка тому, що потерпілий під час боротьби спричинив обвинуваченому легке тілесне ушкодження у вигляді незначної укушеної рани правої надбрівної дуги. Дане ушкодження не спричинило і не могло спричинити значної шкоди здоров`ю ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого саме за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. А тому, доводи апеляції захисника про їх перекваліфікацію на ч. 1 ст. 121 КК є безпідставними, такими, які спростовані дослідженими матеріалами справи.

Розв`язуючи доводи апеляцій обвинуваченого і прокурора про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного Бучакчинському судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

При призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та процесуального законів.

Як убачається з вироку, при обранні виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував, що ОСОБА_7 підлягає покаранню за вчинення закінченого замаху на вбивство за особливо тяжкий злочин, який не було доведено до кінця з причин, не залежних від його волі. Смерть потерпілого не настала через своєчасне надання йому кваліфікованої медичної допомоги. Прийнято до уваги дані про особу обвинуваченого, який відповідно до ст. 89 КК України не судимий, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є психічно здоровою та осудною особою, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання судом не встановлено.

При призначенні покарання судом першої інстанції також враховано відношення обвинуваченого до вчиненого, його поведінку протягом всього часу з моменту вчинення злочину, який у скоєному не розкаявся, висловлював жаль з приводу того, що потерпілий залишився живий, спричинена злочином шкода не відшкодована, тому суд прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах, передбачених ч. 1 ст. 115 КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що призначення ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення останнього та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд не в повній мірі врахував обставини вчинення злочину та його особу спростовані посиланнями суду в мотивувальній частині вироку.

Безпідставними є і вимоги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, оскільки збільшення покарання на 6 місяців не може нести за собою досягнення цілі перевиховання.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення поданих апеляційних скарг та для зміни чи скасування вироку.

Керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , прокурора Першотравенського відділу Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а особою, яка перебуває під вартою у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4