УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/10269/18

Провадження №: 1-кс/755/3860/18

"14" вересня 2018 р.

м. Київ

слідчий суддя Днівровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення слідчого від 17.04.2018 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2017 за № 0001281, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, встановив:

Суть питання, що вирішується ухвалою

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядку ст. 303 КПК України, на постанову слідчого від 17.04.2018 про закриття вказаного кримінального провадження, оскільки, на їх переконання, вона винесена без належної перевірки обставин справи, недотримання вимог ст.ст. 9, 25, 110 вказаного Кодексу, а тому просять це рішення скасувати та досудове розслідування відновити в загальному порядку.

На підтвердження своїх доводів автори звернення у ньому указують на те, що дане рішення прийнято за результатами перевірки доводів, викладених у заявах, про порушення закону суддями Апеляційного суду Київської області при розгляді справи № 369/7037/16-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_3 до ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду від 15.05.2017 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 про зобов`язання вчинити дії, визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї К-Святошинської РДА про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення, у якій, на їх переконання, було постановлено завідомо неправосудне рішення, так як прийняте з істотним порушенням норм процесуального права, неправильним застосування норм матеріального права.

Так, суддями Апеляційного суду Київської області не визначено остаточний предмет спору, самі позовні вимоги, не з`ясовані питання залишкової вартості, невірно визначено законодавство, що регулює спірні правовідносини.

Саме слідство особи, які подали скаргу вважають не ефективним, яке звелося до спростування, а не перевірки наведених заявницею фактів порушень законів, як і її доводів, шляхом аналізу документів забудовника ОСОБА_5 , але не ураховано неправомірність дій державного виконавця ОСОБА_7 у рамках ВП № 54593741 на відповідність їх вимогам Закону України про виконавче провадження», не перевірено факту відповідності квартири, що значиться у свідоцтві на прав власності за ОСОБА_5 , квартирі вказані у договорі під будівельним номером 4.3.4, що, в своїй сукупності вказує, на їх думку, що досудовим слідством перевірка заяви взагалі не проводилась, а рішення про закриття кримінального провадження прийнято, лише, за внутрішнім переконанням слідчого, яке протирічить матеріалам справи.

Також, у скарзі наведено інформацію про те, що оскаржувана постанова була видана на руки ОСОБА_4 без підпису та дати. Слідчий ОСОБА_8 відмовився підписати дану постанову та поставити дату отримання ОСОБА_4 мотивуючи тим, що він на дату видачі не займає даної посади та не має повноважень підписувати документи, однак указав, що вислав постанову поштою. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись листом до пошти надати всю інформацію по вхідній та вихідній кореспонденції за адресою : АДРЕСА_1 , на відповідний e-mail, т., але відповідь від пошти не була отримана на час подання скарги.

Позиція сторін

У судовому засіданні ОСОБА_3 скаргу підтримала, просила задовольнити з указаних у ній передумов.

Інші сторони будучи повідомленими про нього згідно ст. 135 КПК України, не з`явилися, про поважні причини неявки регламентовані ст. 138 вказаного Кодексу не повідомили, у зв`язку з чим, слідчий суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 вказаного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, з урахуванням думки сторін, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність вказаних сторін.

Встановлені обставини

У провадженні другого слідчого відділу прокуратури міста Києва перебували матеріали кримінального провадження за заявами ОСОБА_4 щодо постановлення суддями колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області завідомо неправосудного рішення у справі №369/7039/16-ц за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.

Дана заява була подана ОСОБА_4 під час особистого прийому 03.10.2017 у заступника Генерального прокурора ОСОБА_9 .

12.10.2017 відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001281 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.

За наслідками розслідування провадження слідчий в особливо важливих справах другого слідчого відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 прийняв постанову від 17.04.2018 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2017 за № 0001281, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, у зв`язку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, на користь такого рішення суб`єкт його прийняття навів такі мотиви (дослівно): «… під час досудового розслідування була допитана представника забудовника ОСОБА_10 , вона надала наступні покази що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2014 ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

21.11.2013р. між ОСОБА_5 (Продавець) в особі представника, який діяв на підставі довіреності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири (Попередній договір), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу ОСОБА_11 .

У відповідності до п.1.1. Попереднього договору, Сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений в п.3.3. цього Попереднього договору строк, укласти Договір купівлі-продажу квартири, що надалі іменується (Основним договором) та належним чином оформити право власності на квартиру у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до п.2.1. Попереднього договору, Сторони домовились, що загальна вартість Квартири становить 370034,80 грн., що є еквівалентом 45 236,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р.

Згідно до п.2.2. Попереднього договору, до підписання Основного договору, в рахунок майбутніх за Основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі продажу квартири та своєї платіжної спроможності, Покупець сплачує загальну вартість квартири в сумі 370034,80 грн., що є еквівалентом 45 236,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р.наступним чином. До підписання цього Попереднього договору Покупець передав, а Продавець отримав гроші у сумі 101104,80 грн., що є еквівалент 12360,00 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р.

Як вказано в п.2.3. Попереднього договору, Залишкову вартість квартири в сумі 268930,00 грн., що є еквівалентом 32876,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р., Покупець зобов`язується сплачувати щоквартально до 21 числа останнього місяця кварталу, починаючи з 21.02.2014р. по 21.11.2015р. рівними частинами, а саме: по 33616,25 грн., що є еквівалентом 4109,57 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 реалізували своє право на свободу договору, передбачене ст.ст. 6, 627 ЦК України, в порядку застосування положень ч. 2 ст. 524 ЦК України і передбачили грошове зобов`язання ОСОБА_3 щодо оплати повної вартості об`єкта інвестування в національній валюті гривні із визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті доларах США.

Тобто, умовами Попереднього договору сторонами погоджені ризики валютного коливання для Продавця та передбачено прив`язку розрахунків Покупця за не сплачену частину об`єкта інвестування у гривні по відношенню до курсу долара США станом на день розрахунку, у зв`язку із чим передбачено зміну і загальної вартості квартири, тобто сума 370 034,80 грн. визначена в п.2.1. Попереднього договору як загальна вартість квартири, не є сталою та відповідає еквіваленту долара США 45 236,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р.

Відповідач на виконання Попереднього договору сплатив лише 201 104,80 грн., що підтверджується Попереднім договором та нотаріально посвідченою заявою від 29.01.2014р., а також еквівалент 1000 Євро на день оплати згідно Акту прийому-передачі грошових коштів від 14.07.2015р.

Таким чином, враховуючи курсові коливання, заборгованість ОСОБА_3 за Попереднім договором перед ОСОБА_5 станом на 21.12.2015р. складала 480 249,00 грн., що є еквівалент 19845,00 дол. США за комерційним курсом станом на 21.12.2015р. за 1 дол. США 24,20 грн.

Тобто, умовою укладення Основного договору і дата його укладення обумовлені сторонами з прив`язкою до дати повної виплати Покупцем вартості квартири, оскільки Відповідач ОСОБА_3 повну вартість квартири не сплатила, договірні умови для укладення Основного договору не настали з вини останньої як Покупця. На сьогодні взаємовідносини між сторонами врегульовуються виключно ст.635 ЦК України та умовами попереднього договору, які передбачають що вразі не укладення основного договору купівлі-продажу квартири сплачені покупцем кошти повертаються продавцю як авансові платежі. В зв`язку з цим Позивач ОСОБА_5 надсилав листи Відповідачці ОСОБА_3 з проханням отримати кошти, проте вказана пропозиція була проігнорована, листи повертаюся без вручення адресатові.

Враховуючи вказаний спір між сторонами, ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинського суду Київської області з відповідним позовом, а ОСОБА_5 з зустрічною позовною заявою.

Протягом року справа розглядалася в суді, досліджувалися матеріали справи та допитувалися сторони, а 15.05.2017р. судом було оголошено рішенням, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги на рішення суду до Апеляційного суду Київської області.

03.08.2017р. апеляційний суд заслухавши сторін та представників по справі, дослідивши матеріали справи виніс рішення, яким рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 залишив без змін, в частині позовних вимог ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив.

Так, апеляційний суд повно та об`єктивно з`ясував обставини справи, дослідив належні докази та пояснення надані сторонами по справі, а тому рішення від 03.08.2017р. є законним та обгрунтованим.

Вказане рішення набрало законної сили та частково виконано Києво Святошинським ВДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області.

У постанові Пленуму ВС «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 наголошується, що «відповідно до ч.5 ст.124 Конституції судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені».

Як висновують судді Верховного Суду України, «виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається». Інакше можна говорити про привласнення функцій здійснення правосуддя іншими органами або посадовими особами, що прямо заборонено ч.1 ст.124 Конституції.

Крім того під час досудового розслідування було допитано державного виконавця служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, яка пояснила що на посаді державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області працюю з 15.08.2017.

Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відносно здійснення виконавчого провадження ВП № 54593741.

Згідно пошукової інформації отриманої з Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що на виконанні у Києво-Святошинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області значиться виконавче провадження за реєстровим номером ВП № 54593741 з примусового виконання виконавчого листа № 369/7037/16-ц від 19.08.2017, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області про усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 за місцем реєстрації до будинку по АДРЕСА_4 .

Як вбачається, виконавчий документ 29.08.2017 за заявою представника стягувача надійшов на виконання до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області, оскільки боржник фактично проживає по територіальності у Києво-Святошинському районі Київської області.

29.08.2017 у відповідності до авторизованого автоматичного розподілу вказаний виконавчий документ закріплено за державним виконавцем ОСОБА_7 .

29.08.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі статей 3,4,24,25,26,27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, за якою боржнику необхідно виконати рішення протягом 10 робочих днів, копія постанови направлено сторонам виконавчого провадження для виконання.

18.09.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі статей 11,66 Закону України «Про виконавче провадження» винесено вимогу, якою боржнику встановлено самостійно виселитись з за виконавчим документом у термін до 9 год.00хв. 27.09.2017, якою також повідомлено, що у разі невиконання призначити з 9год.00хв. 27.09.2017 примусове виселення боржника відповідно виконавчого документа, з залученням працівників Києво-Святошинського відділу поліції.

12.09.2017 на адресу відділу надійшла заява від боржника ОСОБА_3 якою повідомлено про неможливість прибути до відділу на виклик державного виконавця у зв`язку з хворобою дитини, також заявником до звернення приєднано ксерокопію поданої касаційної скарги на рішення у справі № 369/7037/16-ц Києво-Святошинського районного суду Київської області за яким виданий виконавчий документ.

26.09.2017 відділом заявнику надано письмову відповідь у виконавчому провадженні з роз`ясненням прав та обов`язків для сторін та учасників виконавчого провадження визначених Законом України «Про виконавче провадження», та проінформовано заявника про відсутність станом на день розгляду звернення будь-яких правових підстав для зупинення виконавчого провадження по суті у відповідності до норм визначених статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження».

26.09.2017 до відділу надійшла скарги від боржника на державного виконавця у виконавчому провадженні.

27.09.2017 відділом заявнику надано письмову відповідь у виконавчому провадженні з роз`ясненням прав та обов`язків для сторін та учасників виконавчого провадження визначених Законом України «Про виконавче провадження», та проінформовано заявника стосовно визначеного порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби згідно статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» за яким рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

27.09.2017 виходом державного виконавця ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 встановлений факт, що боржником у встановлений термін виконавчий документ самостійно не виконано, на момент складання акту державного виконавця боржник в приміщенні відсутня, та особа, яка представилась ОСОБА_4 почала перешкоджати проведенні виконавчого провадження.

27.09.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі статей 11,66 Закону України «Про виконавче провадження» винесено нову вимогу, якою боржнику встановлено самостійно виселитись з за виконавчим документом у термін до 9 год.00хв. 02.10.2017, якою також повідомлено, що у разі невиконання призначити з 9год.00хв. 02.10.2017 примусове виселення боржника відповідно виконавчого документа, з залученням працівників Києво-Святошинського відділу поліції.

02.10.2017 виходом державного виконавця ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 встановлений факт, що боржником у встановлений термін виконавчий документ самостійно не виконано, боржник зачинилась в квартирі, на вимогу державного виконавця не реагувала, стягувачем забезпечено примусове входження до квартири боржника в присутності працівників поліції та понятих.

За усним клопотанням представника стягувача в зв`язку з великим навантаженням у відповідності до складеного акту державного виконавця ОСОБА_7 від 02.10.2017 проведення виконавчих дій перенесено на 09.10.2017 на 09 год.00 хв. про що повідомлено учасників та сторін виконавчого провадження.

09.10.2017 виходом державного виконавця ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 встановлений факт, що боржником у встановлений термін виконавчий документ самостійно не виконано, боржниця знаходилась в квартирі, на вимогу державного виконавця не реагувала, стягувачем забезпечено в присутності понятих та працівників поліції працівників поліції та понятих отримання описаного майна боржника на відповідальне зберігання. У відповідності до складених актів державного виконавця ОСОБА_7 від 09.10.2017 встановлено повне та фактичне виконання рішення суду.

20.10.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі п. 8 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою виконавчий документ з відміткою про його виконання направлено до суду, та сторонам виконавчого провадження до відома.

У ході проведення досудового розслідування доводи викладені заявником не були підтверджені зібраними матеріалами кримінального провадження, а факт неправомірних дій окремих суддів колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області та винесення завідомо неправосудної ухвали свого об`єктивного підтвердження не знайшов.

Так, протиправні дії окремих судді Апеляційного суду Київської області фактично зводяться до незгоди заявника із винесеною ухвалою від 03.082017. При цьому, сама лише незгода з постановленим судовим рішенням не є підставою для притягнення судді Апеляційного суду Київської області до відповідальності.

Відтак, орган досудового розслідування, аналізуючи в сукупності зібрані в ході слідства матеріали приходить до висновку, що в діях судді Апеляційного суду Київської області відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.

Таким чином у ході проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0001281 від 12.10.2017 року факти, викладені у заявах ОСОБА_3 свого об`єктивного підтвердження не знайшли, а проведеними слідчими діями не встановлено жодних даних, які б достовірно вказували на наявність у діях судді ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України…».

З матеріалів закритого кримінального провадження слідує, що у ході його розслідування було допитано у якості свідка 26.03.2018 ОСОБА_4 у ході якого останній вказав, що діями суддів Апеляційного суду Київської області йому спричинено збитки пов`язані з моральними та матеріальними збитками, втратою майна. Саме судове рішення оскаржено до суду касаційної інстанції.

26.03.2018 допитано у якості потерпілої ОСОБА_3 , яка надала пояснення тотожні свідченням ОСОБА_4 , як свідка від тієї ж дати.

14.02.2018 допитано у якості свідка ОСОБА_10 , яка указала, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2014р. ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . 21.11.2013р. між ОСОБА_5 (Продавець) в особі представника, який діяв на підставі довіреності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири (Попередній договір), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу ОСОБА_11 . У відповідності до п.1.1. Попереднього договору, Сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений в п.3.3. цього Попереднього договору строк, укласти Договір купівлі-продажу квартири, що надалі іменується (Основним договором) та належним чином оформити право власності на квартиру у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до п.2.1. Попереднього договору, Сторони домовились, що загальна вартість Квартири становить 370034,80 грн., що є еквівалентом 45 236,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р. Згідно до п.2.2. Попереднього договору, до підписання Основного договору, в рахунок майбутніх за Основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі продажу квартири та своєї платіжної спроможності, Покупець сплачує загальну вартість квартири в сумі 370034,80 грн., що є еквівалентом 45 236,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р.наступним чином. До підписання цього Попереднього договору Покупець передав, а Продавець отримав гроші у сумі 101104,80 грн., що є еквівалент 12360,00 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р. Як вказано в п.2.3. Попереднього договору, Залишкову вартість квартири в сумі 268930,00 грн., що є еквівалентом 32876,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р., Покупець зобов`язується сплачувати щоквартально до 21 числа останнього місяця кварталу, починаючи з 21.02.2014р. по 21.11.2015р. рівними частинами, а саме: по 33616,25 грн., що є еквівалентом 4109,57 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 реалізували своє право на свободу договору, передбачене ст.ст. 6, 627 ЦК України, в порядку застосування положень ч. 2 ст. 524 ЦК України і передбачили грошове зобов`язання ОСОБА_3 щодо оплати повної вартості об`єкта інвестування в національній валюті гривні із визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті доларах США. Тобто, умовами Попереднього договору сторонами погоджені ризики валютного коливання для Продавця та передбачено прив`язку розрахунків Покупця за не сплачену частину об`єкта інвестування у гривні по відношенню до курсу долара США станом на день розрахунку, у зв`язку із чим передбачено зміну і загальної вартості квартири, тобто сума 370 034,80 грн. визначена в п.2.1. Попереднього договору як загальна вартість квартири, не є сталою та відповідає еквіваленту долара США 45 236,53 дол. США за комерційним курсом станом на 21.11.2013р. Відповідач на виконання Попереднього договору сплатив лише 201 104,80 грн., що підтверджується Попереднім договором та нотаріально посвідченою заявою від 29.01.2014р., а також еквівалент 1000 Євро на день оплати згідно Акту прийому-передачі грошових коштів від 14.07.2015р. Таким чином, враховуючи курсові коливання, заборгованість ОСОБА_3 за Попереднім договором перед ОСОБА_5 станом на 21.12.2015р. складала 480 249,00 грн., що є еквівалент 19845,00 дол. США за комерційним курсом станом на 21.12.2015р. за 1 дол. США 24,20 грн. Тобто, умовою укладення Основного договору і дата його укладення обумовлені сторонами з прив`язкою до дати повної виплати Покупцем вартості квартири, оскільки Відповідач ОСОБА_3 повну вартість квартири не сплатила, договірні умови для укладення Основного договору не настали з вини останньої як Покупця. На сьогодні взаємовідносини між сторонами врегульовуються виключно ст. 635 ЦК України та умовами попереднього договору, які передбачають що вразі не укладення основного договору купівлі-продажу квартири сплачені покупцем кошти повертаються продавцю як авансові платежі. В зв`язку з цим Позивач ОСОБА_5 надсилав листи Відповідачці ОСОБА_3 з проханням отримати кошти, проте вказана пропозиція була проігнорована, листи повертаюся без вручення адресатові. Враховуючи вказаний спір між сторонами, ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинського суду Київської області з відповідним позовом, а ОСОБА_5 з зустрічною позовною заявою. Протягом року справа розглядалася в суді, досліджувалися матеріали справи та допитувалися сторони, а 15.05.2017р. судом було оголошено рішенням, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовлено. Не погоджуючись з рішенням першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги на рішення суду до Апеляційного суду Київської області. 03.08.2017р. апеляційний суд заслухавши сторін та представників по справі, дослідивши матеріали справи виніс рішення, яким рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 залишив без змін, в частині позовних вимог ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив. Апеляційний суд повно та об`єктивно з`ясував обставини справи, дослідив належні докази та пояснення надані сторонами по справі, а тому рішення від 03.08.2017р. є законним та обґрунтованим. Вказане рішення набрало законної сили та частково виконано Києво Святошинським ВДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області. У постанові Пленуму ВС «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 наголошується, що «відповідно до ч.5 ст.124 Конституції судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені». Як висновують судді Верховного Суду України, «виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається». Інакше можна говорити про привласнення функцій здійснення правосуддя іншими органами або посадовими особами, що прямо заборонено ч.1 ст.124 Конституції.

08.02.2018 допитано у якості свідка ОСОБА_7 , яка указала, що згідно пошукової інформації отриманої з Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що на виконанні у Києво-Святошинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області значиться виконавче провадження за реєстровим номером ВП № 54593741 з примусового виконання виконавчого листа № 369/7037/16-ц від 19.08.2017, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області про усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 за місцем реєстрації до будинку по АДРЕСА_4 . Як вбачається, виконавчий документ 29.08.2017 за заявою представника стягувача надійшов на виконання до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області, оскільки боржник фактично проживає по територіальності у Києво-Святошинському районі Київської області. 29.08.2017 у відповідності до авторизованого автоматичного розподілу вказаний виконавчий документ закріплено за державним виконавцем ОСОБА_7 . 29.08.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі статей 3,4,24,25,26,27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, за якою боржнику необхідно виконати рішення протягом 10 робочих днів, копія постанови направлено сторонам виконавчого провадження для виконання. 18.09.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі статей 11, 66 Закону України «Про виконавче провадження» винесено вимогу, якою боржнику встановлено самостійно виселитись з за виконавчим документом у термін до 9 год.00хв. 27.09.2017, якою також повідомлено, що у разі невиконання призначити з 9год.00хв. 27.09.2017 примусове виселення боржника відповідно виконавчого документа, з залученням працівників Києво-Святошинського відділу поліції. 12.09.2017 на адресу відділу надійшла заява від боржника ОСОБА_3 якою повідомлено про неможливість прибути до відділу на виклик державного виконавця у зв`язку з хворобою дитини, також заявником до звернення приєднано ксерокопію поданої касаційної скарги на рішення у справі № 369/7037/16-ц Києво-Святошинського районного суду Київської області за яким виданий виконавчий документ. 26.09.2017 відділом заявнику надано письмову відповідь у виконавчому провадженні з роз`ясненням прав та обов`язків для сторін та учасників виконавчого провадження визначених Законом України «Про виконавче провадження», та проінформовано заявника про відсутність станом на день розгляду звернення будь-яких правових підстав для зупинення виконавчого провадження по суті у відповідності до норм визначених статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження». 26.09.2017 до відділу надійшла скарги від боржника на державного виконавця у виконавчому провадженні. 27.09.2017 відділом заявнику надано письмову відповідь у виконавчому провадженні з роз`ясненням прав та обов`язків для сторін та учасників виконавчого провадження визначених Законом України «Про виконавче провадження», та проінформовано заявника стосовно визначеного порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби згідно статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» за яким рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. 27.09.2017 виходом державного виконавця ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 встановлений факт, що боржником у встановлений термін виконавчий документ самостійно не виконано, на момент складання акту державного виконавця боржник в приміщенні відсутня, та особа, яка представилась ОСОБА_4 почала перешкоджати проведенні виконавчого провадження. 27.09.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі статей 11,66 Закону України «Про виконавче провадження» винесено нову вимогу, якою боржнику встановлено самостійно виселитись з за виконавчим документом у термін до 9 год.00хв. 02.10.2017, якою також повідомлено, що у разі невиконання призначити з 9год.00хв. 02.10.2017 примусове виселення боржника відповідно виконавчого документа, з залученням працівників Києво-Святошинського відділу поліції. 02.10.2017 виходом державного виконавця ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 встановлений факт, що боржником у встановлений термін виконавчий документ самостійно не виконано, боржник зачинилась в квартирі, на вимогу державного виконавця не реагувала, стягувачем забезпечено примусове входження до квартири боржника в присутності працівників поліції та понятих. За усним клопотанням представника стягувача в зв`язку з великим навантаженням у відповідності до складеного акту державного виконавця ОСОБА_7 від 02.10.2017 проведення виконавчих дій перенесено на 09.10.2017 на 09 год.00 хв. про що повідомлено учасників та сторін виконавчого провадження. 09.10.2017 виходом державного виконавця ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 встановлений факт, що боржником у встановлений термін виконавчий документ самостійно не виконано, боржниця знаходилась в квартирі, на вимогу державного виконавця не реагувала, стягувачем забезпечено в присутності понятих та працівників поліції працівників поліції та понятих отримання описаного майна боржника на відповідальне зберігання. У відповідності до складених актів державного виконавця ОСОБА_7 від 09.10.2017 встановлено повне та фактичне виконання рішення суду. 20.10.2017 державним виконавцем ОСОБА_7 на підставі п. 8 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою виконавчий документ з відміткою про його виконання направлено до суду, та сторонам виконавчого провадження до відома.

У рамках кримінального провадження органом досудового розслідування приєднано матеріали, у копіях, які стосуються проблематики питання справи, у якій власне було постановлено суддями Апеляційного суду Київської області відповідне рішення, як-то, але не тільки: свідоцтва про право власності на вказану квартиру, де указаний, як власник ОСОБА_5 ; позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , яка подавалася до Києво-Святошинського районного суду м. Києва» заяву ОСОБА_3 від 12.09.2017 до виконавчої служби; виклик державного виконавця, постанова про відкриття ВП від 29.08.2017, вимога від 18.09.2017, апеляційна скарга, касаційна скарга, рішення Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 15.05.2017 у справі № 369/7037/16-ц, рішення Апеляційного суду Київської області від 03.08.2017, ухвала ВССУ від 22.09.2017 низка звернень до правоохоронних органів з даного питання та інші.

У самому рішенні суду апеляційної інстанції, яке власне особи, які подали цю скаргу, уважають незаконним вказано, що розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 про зобов`язання вчинити дії, визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах длітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення та вселення, було встановлено що (дослівно): «… у липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнила, доповнила і мотивувала тим, що 21 листопада 2013 року між нею і ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір з приводу купівлі у майбутньому квартири у багатоповерховому будинку. Згідно попереднього договору сторони зобов`язалося у строк не пізніше 21 грудня 2015 року укласти і належним чином оформити основний договір купівли-продажу квартири під будівельним номером АДРЕСА_6 . Квартира однокімнатна, загальною площею 44,3 кв.м., її вартість визначена сторонами у розмірі 370034,80 грн., що відповідає 45236,53 долари США. Частину вартості квартири в розмірі 101104,80 грн., що відповідає 12360 доларів США, вона мала сплатити до підписання попереднього договору, а решту рівними частинами щоквартально із 21 лютого 2014 року по 21 листопада 2015 року. В рахунок оплати вартості квартири вона до підписання попереднього договору оплатила відповідачу 101104,80 грн., 29 січня 2014 року оплатила 100000 грн., а 14 липня 2015 року 27879,30 грн., а всього сплачено 228984,10 грн. Вказувала, що 01 жовтня 2014 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі квартири, згідно якого вона прийняла у власність спірну квартиру АДРЕСА_2 , за власні кошти зробила ремонт вселилася до квартири і мешкає там з дитиною інвалідом. Вона двічі, а саме: 20 листопада і 18 грудня 2015 року зверталася до відповідача із заявою про прийняття залишку вартості квартири в сумі 141050,70 грн., однак той відмовився приймати кошти, посилаючись на зміну курсу долара США. Вважає, що основний договір купівлі-продажу не був укладений з вини відповідача, який ухилився від остаточного розрахунку. У зв`язку із наведеним, після уточнення вимог просила суд зобов`язати ОСОБА_5 прийняти від неї 141050,70 грн. в якості залишку вартості квартири АДРЕСА_2 , визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 44,7 кв.м. між нею і ОСОБА_5 , визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 та стягнути на її користь судові витрати. У серпні 2016 року відповідач ОСОБА_5 подав позов, який в подальшому уточнив і просив суд усунути йому перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю, а саме: квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 за місцем її реєстрації до будинку по АДРЕСА_4 , вселити його до спірної квартири АДРЕСА_2 , судові витрати покласти на ОСОБА_3 . Вимоги мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . У листопаді 2013 року між ним і ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, ціна якої була визначена сторонами у доларовому еквіваленті, всі платежі визначались та повинні були здійснюватися саме в доларовому еквіваленті. Він свої зобов`язання за договором виконав, будинок побудований і введений в експлуатацію 26 травня 2014 року. Він в порядку виконання п.4.1.5 попереднього договору відповідно до акту прийому-передачі нерухомого майна № 136 від 01 жовтня 2014 року надав ОСОБА_3 можливість користуватися квартирою до підписання основного договору. ОСОБА_3 провела лише часткову олату вартості квартири, її заборгованість враховуючи курсові коливання становить 480249 грн., що еквівалентно 19845 доларів США. Поскільки основний договір не був укладений, то він повідомив ОСОБА_3 про припинення зобов`язання, готовність повернути сплачені кошти та вимагав виселитись з квартири, однак вона залишила поза увагою його вимогу і продовжує проживати в квартирі, що порушує його права як власника квартири. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року позови ОСОБА_3 і ОСОБА_5 об`єднано в одне провадження. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову змінити і задоволити її позов в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд невірно визначив предмет спору, помилково застосувавши до спірних правовідносин ст.635 ЦК України щодо правових наслідків невиконання попереднього договору. Судом не враховано доводи ОСОБА_3 щодо часткового виконання нею умов договору та відмови відповідача прийняти залишок коштів, що свідчить про неукладення основного договору з вини відповідача. Крім того, судом невірно застосовано роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», бо це призвело до відмови у позові ОСОБА_3 за формальними ознаками, ситуація залишилася невирішеною, а спірна квартира є її єдиним житлом, де вона проживає із дитиною інвалідом. ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права. Зокрема, суд при розгляді справи залишив поза увагою той факт, що основний договір купівлі-продажу квартири не було укладено, бо покупець ОСОБА_3 не сплатила 100 % вартості спірної квартири. Отже попередній договір вичерпав свою дію і зобов`язання між сторонами припинені, а тому ОСОБА_3 не набула ніяких прав на спірну квартиру. Суд прийшов до хибних висновків про відсутність доказів, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, бо сам факт її проживання у квартирі без правових підстав є порушенням його прав власника. Суд не дав оцінки тому факту, що ОСОБА_3 зареєстрована і є власником 1/3 частини квартири по АДРЕСА_4 . В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області в оскаржуванійними частині як незаконне. Проти задоволення апеляційної скаги ОСОБА_5 заперечували. Представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу останнього підтримав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення щодо відмови їй у позові та відсутність підстав для його скасування. Треті особи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі. Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 21 листопада 2013 року між ОСОБА_5 як продавцем і ОСОБА_3 як покупцем було укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти і належним чином оформити основний договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 44,3 кв.м. за будівельним номером 4.3.4, яка розташована на третьому поверсі у блоці АДРЕСА_7 . Відповідно до п.2.2-2.3 попереднього договору ціна квартири визначена сторонами в розмірі 370034,80 грн., що еквівалентно 45236,53 доларам США. Оплата вартості квартири передбачена наступним чином: до підписання попереднього договору ОСОБА_3 сплачує 101104,80 грн., що відповідає 12360 доларів США, а решту сплачує щоквартально із 21 лютого 2014 року по 21 листопада 2015 року рівними частинами, а саме по 33616,25 грн, що відповідає 4109,57 доларів США. Сторони у п.2.3 попереднього договору встановили, що у випадку зміни курсу долару США по відношенню до гривні на момент остаточного розрахунку, пропорційно зміниться вартість продажу квартири у гривнях за непроплачену частину. Відповідно до п.3.3 попереднього договору укладення основного договору передбачено в термін не пізніше 21 грудня 2015 року, а в разі дострокової виплати ОСОБА_3 вартості квартири у тридцятиденний строк з дати останнього платежу, але не раніше 20 листопада 2014 року. В рахунок оплати вартості квартири ОСОБА_3 до підписання попереднього договору передала відповідачу 101104,80 грн., 29 січня 2014 року оплатила 100000 грн., а 14 липня 2015 року 27879,30 грн., а всього нею сплачено 228984,10 грн. Також судом встановлено, що 26 травня 2015 року багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 , забудовником якого є ОСОБА_5 , уведено в експлуатацію, що стверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої у встановленому законом порядку Інспекцією ДАБК у Київській області. 03 вересня 2014 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 та в цей же день зареєстрував право власності. Крім того, судом встановлено, що в обумовлений у п.3.3 попереднього договору строк, а саме не пізніше 21 грудня 2015 року основний договір купівлі-продажу квартир між сторонами укладений не був у зв`язку із розбіжностями між ними щодо залишкової суми коштів, яка підлягає сплаті, тобто в ціні квартири. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що укладений між сторонами попередній договір щодо купівлі позивачкою у майбутньому спірної квартири припинив свою дію у зв`язку із неукладенням основного договору купівлі-продажу у строк, встановлений попереднім договором. А відтак зобов`язання між сторонами, встановлені попереднім договором, припинилися відповідно до приписів ст.635 ЦК України і не тягнуть юридичних наслідків за вийняткоми наслідків припинення. Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону. За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України). Однією із встановлених ч.2 ст.11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору (ч.1). Зобов`язання встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором (ч.3). Згідно ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором. Поскільки судом незаперечно встановлено, що в обумовлений попереднім договором строк, а саме не пізніше 21 грудня 2015 року, основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладений не був, то зобов`язання, встановлене попереднім договором, припинилися. За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 з огляду на відсутність підстав для зобов`язання ОСОБА_5 прийняти кошти, а також відсутність підстав для визнання договору дійсним та визнання права власності за позивачкою на спірну квартиру. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність підстав для визнання договору дійсним і визнання за нею права власності на квартиру, оскільки вона частково виконала умови попереднього договору, не грунтуються на законі. Припинення зобов`язань за попереднім договором внаслідок неукладення основного договору унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Такий правовий висновок Верховного Суду України міститься у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-226цс14 і згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів. Доводи скарги ОСОБА_3 про те, що суд неправильно визначив предмет спору, помилково застосувавши до спірних правовідносин ст.635 ЦК України щодо правових наслідків невиконання попереднього договору, безпідставні. Суд правильно застосував дану норму права, яка регулює спірні правовідносини щодо укладання, виконання та припинення попереднього договору. Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував доводи ОСОБА_3 щодо відмови відповідача прийняти залишок коштів, та непідключення всіх комунікацій до будинку, що у свою чергу свідчить про неукладення основного договору з вини відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору. Питання про те, яка саме із сторін попереднього договору ухилилася від його виконання та з вини якої із сторін не був укладений основний договір має правове значення при вирішенні спору про відшкодування збитків, завданих невиконанням попереднього договору, що прямо передбачено ч.2 ст.635 ЦК України. Проте такі вимоги в даній справі не заявлялися і не є предметом спору. Посилання ОСОБА_3 на те, що фактично між сторонами укладений договір купівлі-продажу квартири необгрунтовані та суперечать положенням ст.ст.626, 628 та 638 ЦК України, згідно яких договором є домовленість двох або більше сторін, спрямова на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору складають умови, визначені і погоджені сторонами, в тому числі умови, які є обов`язковими згідно актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що для укладення договору в першу чергу необхідна згода сторони на його укладення. Проте, ОСОБА_5 заперечує свою згоду на укладення основного договору купівлі-продажу квартири, що у свою чергу свідчить про необгрунтованість позовних вимог. Суд вірно врахував, що основний договір між сторонами не укладався, а тому підстави для визнання його дійсним згідно положень ст.220 ЦК України відсутні. Доводи скарги про те, що судом помилково застосовано роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», бо це призвело до відмови у позові ОСОБА_3 за формальними ознаками, ситуація залишилася невирішеною, а спірна квартира є її єдиним житлом, де вона проживає із дитиною інвалідом безпідставні. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що останнім не подано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо наявності перешкод у користуванні майном. При цьому суд врахував згоду ОСОБА_5 на заселення ОСОБА_3 до спірної квартири та чинення останньою перешкод щодо користування квартирою. Також суд вважав дані вимоги ОСОБА_5 передчасними. Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них. Як вище вказувалося, судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2013 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений попередній договір щодо купівлі в майбутньому однокімнатної квартири та укладення основного договору купівлі-продажу у строк до 21 грудня 2015 року. Пунктом 4.1.5 попереднього договору продавець ОСОБА_5 взяв на себе обов`язок до підписання основного договору, але не раніше 30 вересня 2014 року надати покупцю ОСОБА_3 можливість користуватися квартирою. Згідно п.4.4.3 попереднього договору ОСОБА_3 надано право здійснювати поточний ремонт після його підписання, але не раніше 30 вересня 2014 року, а також проводити ремонтні роботи відповідно до умов п.4.3.6 попереднього договору. З матеріалів справи вбачається, що на виконання положень п.4.1.5 попереднього договору, тобто до укладення основного, ОСОБА_5 надав можливість ОСОБА_3 користуватися квартирою та проводити ремонт, що стверджується актом прийому передачі нерухомого майна № 136 від 01 жовтня 2014 року. Прийшовши до висновку про відсутність доказів щодо порушення прав власника, суд не звернув уваги, що в даний час ОСОБА_3 мешкає у спірній квартирі і виконала там ремонт, за актом їй передані ключі від вхідних дверей квартири, такі ключі у власника відсутні і він позбавлений можливості використовувати її. При цьому позиція ОСОБА_3 , висловлена неодноразово по справі полягає у невизнанні права ОСОБА_5 на спірну квартиру у зв`язку із наявністю такого права у неї, як вона вважає, і недопуск власника до цієї квартири, що у свою чергу свідчать про порушення прав власника ОСОБА_5 на користування квартирою. Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням. ОСОБА_5 , являючись власником, не може користуватися квартирою, а відтак його порушені права підлягають до захисту. Крім того, суд не дав оцінки тому факту, що за умовами п.4.1.5 попереднього договору продавець ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання надати покупцю ОСОБА_3 можливість користуватися квартирою виключно на термін до підписання основного договору. Отже, користування спірною квартирою з боку ОСОБА_3 згідно умов попереднього договору було правоміним до 21 грудня 2015 року, після якого у зв`язку із неукладенням основного договору правовідносини сторін припинилися і відповідно припинилися правові підстави користування квартирою з боку ОСОБА_3 . Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спорув частині позову ОСОБА_5 . Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_5 не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_5 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплене у статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України сособами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 , якому належать права користування і володіння цією квартирою. Також, встановлено, що ОСОБА_3 мешкає у цій квартирі без достатніх правових підстав, бо зобов`язання за попереднім договором припинилися, ОСОБА_5 позбавлений можливості доступу до квартири, що у свою чергу порушує його права власника, які підлягають до захисту шляхом виселення ОСОБА_3 із спірної квартири до зареєстрованого у встановленому законом порядку місяця її проживання, а саме до будинку по АДРЕСА_4 (а.с.8). Доводи ОСОБА_3 про те, що вона набула права користування квартирою у зв`язку із наявністю акта прийому-передачі, безпідставні. Як зазначалося вище даний акт складений на виконання умов п.4.1.5 попереднього договору, де вказано про можливість користування покупцем квартирою виключно до укладення основного договору, який не укладений…», та з огляду на ці мотиви, колегія судів, вирішила апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 скасувати і ухвалити нове. Позов ОСОБА_5 задоволити частково. Усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні та розпоряджанні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 за місцем реєстрації до будинку по АДРЕСА_4 . В решті позову відмовити. Рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_3 залишити без змін.

Ухвалою ВССУ від 22.09.2017 (суддя ОСОБА_12 ) було відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції.

Також, відповідно до даних ЄРСРД, станом на день розгляду скарги, ухвалою ВССУ від 13.10.2017 (суддя ОСОБА_13 ) касаційну скаргу залишено без руху, та ухвалою уже судді Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду ОСОБА_13 від 16.04.2018 касаційну скаргу повернуто заявнику, та, згідно даних сайту судової влади іншу касацій скаргу передано на доповідь доповідачу, але дані про відкриття провадження відсутні.

Мотиви, з яких слідчий суддя виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався

Заслухавши думку ОСОБА_3 , вивчивши матеріали провадження за скаргою, та проаналізувавши матеріали самого кримінального провадження, які надійшли на запит суду з прокуратури м. Києва, слідчий суддя надходить таких висновків.

Щодо підсудності скарги

Відповідно до встановлених кримінальним процесуальним законом правил підсудності скарги подаються до суду за місцем фактичного знаходження (розташування) органу дії, рішення чи бездіяльність якого оскаржується.

Згідно п. 6 листа ВССУ від 09.11.2012 № 1640/0/4-12 «Про деякі питання порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» слідує, що з метою однакового застосування всіма судами загальної юрисдикції кримінального процесуального законодавства та уникнення неоднозначного тлумачення норм права судам слід звернути увагу на те, що у випадку якщо скарга не відповідає вимогам закону, слідчий суддя виносить ухвалу про повернення скарги. Скарга не відповідає вимогам закону, якщо: … 2) вона не підлягає розгляду в цьому суді, тобто подана з порушенням правил підсудності, встановлених ст. 218 КПК…

Системний аналіз положень п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК, вказує, що керівник органу досудового розслідування - начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України та його заступники, які діють у межах своїх повноважень та ч. 1 ст. 38 КПК у своїй сукупності вказують на те, що органами досудового розслідування є: 1) слідчі підрозділи (Головне слідче управління, слідче управління, відділ, відділення) органів Національної поліції України, органів безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, органів державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Іншими словами, органом досудового розслідування в конкретному кримінальному провадженні є не сам правоохоронний орган, до складу якого входить відповідний підрозділ (Національна поліція України, Служба безпеки України, Національне антикорупційне бюро України), а його підрозділ (управління, відділ).

Підставою для визначення територіальної юрисдикції суду першої інстанції при їх розгляді є постанова керівника відповідного органу досудового розслідування про створення слідчої групи, в якій визначено місце проведення досудового розслідування.

У цій ситуації, з ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_14 від 20.06.2018 у справі № 757/30123/18-к випливає, що наказом прокурора міста Києва №52 від 20.04.2017 визначено місце розташування другого слідчого відділу Прокуратури міста Києва у приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, 3-В, що знаходиться у Дніпровському районі міста Києва, а тому слідчі судді Печерського районного суду м. Києва не уповноважені здійснювати контроль за досудовим розслідуванням другого слідчого відділу прокуратури м. Києва.

Що указує на те, що вимоги ст. 218 КПК України, як про те указано у зазначеному листі ВССУ дотримані (відповідно до наказу прокурора м. Києва ОСОБА_15 від 20.04.2018 № 52 «Про визначення місць розташування органу досудового розслідування слідчих відділів управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва», з метою оптимізації роботи даної структури визначено розташування 2 СВ м. Київ, вул. Каунаська, 3-В).

Спори про підсудність між судами не допускаються (ч. 5 ст. 34 КПК України).

Тим паче, що ані діючий КПК України, ані Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII не містять у собі прямих застережень на те, що скарги у порядку ст. 303 КПК України розглядаються слідчим суддею місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться (зареєстрований) орган досудового розслідування як юридична особа та, якщо у разі якщо фактичне місцезнаходження структурного підрозділу органу досудового розслідування відрізняється від зареєстрованого місцезнаходження органу досудового розслідування як юридичної особи, скарги подаються виключно на підставі ухвали слідчого судді місцевого суду за зареєстрованим місцем реєстрації органу досудового розслідування як юридичної особи.

У той час, як рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Як наслідок, виходячи з того, що концепція якості закону, зокрема пов`язана з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні, а відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону», та у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід, слід дійти висновку про дотримання вимог законодавства з даного питання, адже вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Особа не може бути жертвою колій діючого законодавства, або ж системних змін законодавства у питанні підслідності через те, що національне законодавство припустило неоднозначне та множинне тлумачення прав та обов`язків осіб.

Вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи, з урахуванням того, що національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для особи підхід.

Щодо строків звернення зі скаргою, визначених ст. 304 КПК України, на указане рішення слідчого, то вони є дотриманими, так як матеріали закритого кримінального провадження не містять дати про дату отримання оскаржуваного рішення особи, які подали цю скаргу.

Щодо скарги по суті

Згідно зі ст. 215 КПК України досудове розслідування здійснюється у формі досудового слідства. Зазначена норма, як і в цілому положення глави 19 КПК України, визначають форму та регламентують порядок проведення досудового слідства, однак не встановлюють переліку процесуальних та слідчих дій, які обов`язково належить здійснити в ході досудового розслідування для його закінчення.

Так, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого (ч. 5 ст. 40 КПК України).

Тобто, орган досудового розслідування в залежності від описаних заявником обставин, в яких останній вбачає ознаки кримінально-караних діянь, та залежно від того, як ці ознаки будуть співвідноситися з ознаками складу злочину, в даному випадку, передбаченого ст. 375 КК України, на власний розсуд визначає об`єм перевірочних дій, достатній, за переконанням слідчого чи прокурора, для прийняття мотивованого рішення у відповідності до положень ч. 2 ст. 283 КПК України.

На комплекс перевірочних дій, зокрема, впливає і зміст звернення особи, яка повідомляє про злочин. Так, ВССУ в Узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» вказує, що якщо зі звернення особи вбачається, що вона порушує перед органом досудового розслідування питання про вчинення кримінального правопорушення, ініціюючи здійснення ним дій, визначених КПК, то навіть за умови, що результати аналізу наведених особою відомостей свідчать про відсутність ознак складу злочину, такі відомості мають бути внесені до ЄРДР з подальшим закриттям кримінального провадження відповідно до ст. 284 КПК, тобто для таких випадків, узагалі комплекс перевірочних дій обмежується аналізом самого звернення.

Як наслідок говорити про недотримання норм КПК України зокрема, вимог його статті 9, передумов не має. Тим паче, що не є доречним, на думку слідчого судді, скасовувати вірне за своєю суттю рішення, лише, з одних формальних підстав, так як це не кореспондується з вимогами ст.ст. 2, 28 того ж Кодексу.

У цій ситуації, дійсно відсутні об`єктивні дані говорити про наявність складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 375 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Проведений комплекс слідством дій є достатнім, у цій ситуації, для висновку про відсутність складу кримінального правопорушення. Наявні у постанові певного роду описки цього висновку не спростовують, та не є самостійного передумовою скасування.

Адже, відповідно до Конституції України суд має здійснювати правосуддя, а, отже, всі його рішення у кримінальних, цивільних, господарських та адміністративних справах мають бути правосудними, тобто законними, обґрунтованими, справедливими.

Разом з тим, ані в теорії кримінального права, ані в чинному законодавстві нема визначення терміну поняття «неправосудність судового рішення», а тому неправосудність категорія суто оціночна.

Як правило, більшість науковців у галузі права визнає неправосудними ті рішення, що прийняті з грубим порушенням матеріального чи процесуального права, яке не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а його наступне скасування, зміна судом вищої судової інстанції тощо, не є обов`язковою умовою.

Однак, не всі порушення процесуальних норм, навіть ті, що тягнуть скасування рішення суду, можуть бути віднесені до неправосудних. Оцінка порушення суддею процесуальних норм, суттєвість, очевидність такого порушення доводяться у кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи.

Найскладнішим питанням щодо кваліфікації неправосудності судових рішень є суперечність між незалежністю суддів, яка передбачає свободу розсуду суддів при оцінці норм закону, що має бути застосований у справі, та правом особи на оскарження рішення суду, яке є засобом виправлення судових помилок і кримінально-правовою оцінкою неправосудності рішення суду.

З урахуванням такого факту, як можливість настання судової помилки, тобто необережної неправильної оцінки справи, але така судова помилка не може бути підставою для притягнення судді до кримінальної відповідальності за поставлене рішення, яке надалі скасував чи змінив суд вищої інстанції, адже протилежне, означатиме, що кожного суддю можна притягнути до кримінальної відповідальності за ст. 375 КК за сам факт того, чи іншого скасування.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.375 КК, характеризується тільки прямим умислом. Ознака «завідомості», як правило, використовується при характеристиці інтелектуального моменту умисної форми вини, застосовується для інформування про особливе психічне ставлення винного до окремих фактичних ознак складу злочину і допускає достовірну обізнаність, знання особи про ці визначені законом обставини. У такому випадку достовірність стосується знання про факт винесення неправосудного рішення, порушення закону при відправленні правосуддя. Відсутність такого усвідомлення або його невстановлення можуть свідчити про відсутність складу злочину.

Тим паче, що Закон не конкретизує мотиви вчинення цього злочину, але у випадку, якщо суддя приймає незаконне рішення з корисливих мотивів чи інших особистих інтересів, вчинене кваліфікується згідно з ч. 2 ст. 375 КК.

У той час, як філософсько-правове поняття неправосудності судового рішення означає виражену у неправильному застосуванні некомпетентним або (і) упередженим суддею норм матеріального і (або) процесуального права невідповідність судового акта (вироку, рішення, ухвали, постанови), фактичним обставинам юридичного конфлікту та існуючим у суспільстві уявленням про справедливість і законність.

Характеризуючи суб`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ст.375 КК України, можна говорити, що вона характеризується умисною формою вини, мотивом та метою, які є обов`язковими його ознаками. Хоча у диспозиції ч. 1 ст.375 КК мотив не вказаний, вживання у нормі кримінального закону слова «завідомо» дозволяє стверджувати, що суддя, який постановляє неправосудне рішення, безумовно точно знає про злочинний характер своїх дій, що, в свою чергу, передбачає наявність певного мотиву корисливий мотив чи інші особисті інтереси. Корисливий мотив полягає у прагненні судді шляхом постановлення завідомо неправосудного акта отримати незаконну матеріальну вигоду (отримати майно, майнові права, звільнитися від особистих майнових витрат тощо). Вчиняючи злочин, суддя бажає одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. Інші особисті інтереси як мотив злочину полягають, у прагненні отримати вигоду нематеріального характеру, зумовлену такими спонуканнями, як кар`єризм, помста, заздрість, протекціонізм, бажання отримати взаємну послугу, заручитися підтримкою у вирішення якого-небудь питання, приховати свою некомпетентність, задовольнити садистські нахили тощо.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади» зазначається: «Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення. Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, кваліфікаційні комісії, Вища рада юстиції, органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень» (п. 10 постанови).

У п. 2 постанови ПВСУ № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади» зазначається, що «суддям забезпечуються свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону. Рішення в судовій справі має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції будь-якого учасника судового процесу, в тому числу прокурорів, захисників, представників юридичних чи фізичних осіб». У п. 3 постанови № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади» ПВСУ також роз`яснює, що «положення частини другої статті 126 Конституції України про те, що вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення».

При оцінці рішень судді як незаконних, в тому числі і як неправосудних, слід керуватись правовими позиціями Конституційного Суду України, викладених у Рішенні у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 11 березня 2011р. № 2-рп/2011.

Важливим у наведеній правовій позиції КС України є те, що оцінка процесуальним діям судді може даватись тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції, і не може даватись будь-якими органами, в тому числі і органами прокуратури.

В аспекті (контексті) розглядуваного питання слід також відмітити, що суддя в процесі судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, заснованим на всебічному, повному, об`єктивному і безпосередньому їх дослідженні, здійснює вибір норм, які підлягають застосуванню у конкретній справі, дає власне їх тлумачення у системі діючого правового регулювання і приймає рішення у межах наданої йому законом свободи погляду.

В силу особливої природи і призначення судової влади як інституту, який служить гарантією законності і верховенства права і забезпечує вирішення конфліктів, що виникають у суспільстві, держава і суспільство повинні забезпечити таке регулювання і практику його реалізації, які б виключали для судді постійний ризик бути підданим відповідальності за сам факт прийняття рішення, яке не узгоджується з діючим законодавством. Встановлення порушення суддею при винесенні судового акту норм матеріального або процесуального права, яке за своїм характером і тяжкістю може бути підставою для притягнення його до відповідальності, по суті, має на увазі необхідність перевірки законності і обґрунтованості самого судового акту, яка може здійснюватись лише у спеціально встановлених процесуальним законом процедурах перш за все шляхом розгляду справи вищестоящим судом».

Таким чином, незаконний характер судового акту у будь-якому разі повинен бути встановлений у належному процесуальному порядку.

Додатком до Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098му засіданні заступників міністрів, зазначено (встановлено), що судові рішення мають бути обґрунтовані та оголошені публічно, однак судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті таких рішень (§15); рішення судів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених в законодавстві (§16); коментуючи рішення суддів, виконавча та законодавча влада мають уникати критики, яка може підірвати незалежність судової влади або довіру до неї (§18); тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (§66); тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру (§68); дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов`язки ефективно та належним чином (§69); судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (§70).

Необхідно враховувати, що скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.

Визначення поняття незаконності та неправосудності судових рішень у постанові ПВСУ від 1 листопада 1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» не дається, але їх визначення може бути виведене із визначень у постанові ПВСУ понять законності та обґрунтованості рішень.

А тому, висновок про законність чи незаконність (в тому числі і неправосудність) прийнятого суддею рішення може даватись лише вищим судом тієї ж юрисдикції апеляційним судом, Верховним Судом, в порядку касаційного провадження.

Преюдиційність судового рішення це обов`язковість його врахування як іншим судом тієї ж юрисдикції, так і судами іншої юрисдикції.

Очевидно, для органу досудового слідства, яким розслідується справа за ознаками вчинення злочину, склад якого передбачений ст. 375 КК, преюдиційним має бути судове рішення вищого суду відповідної юрисдикції, яким рішення, постановлене нижчим судом, визнане незаконним і скасоване.

За відсутності рішення вищого суду, яким визнано незаконним і скасовано постановлене суддею (суддями) рішення, постановлене рішення може оцінюватись органом досудового слідства з позиції встановлення його незаконності, в тому числі неправосудності, у разі, якщо таке рішення не було або об`єктивно не могло бути предметом розгляду апеляційної чи касаційної судової інстанції: смерть фізичної особи або ліквідація юридичної особи, які могли подати апеляцію чи касаційну скаргу, або відмова, незалежно від причин, особи від оскарження незаконного рішення, а також рішення, яке не підлягає оскарженню.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

За таких обставин, слідчий суддя враховуючи вищезазначене, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга не підлягає задоволенню, як необґрунтована, а висновки слідчого про відсутність складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України у діях суддів Апеляційного суду Київської області у вказаній справі є вірним.

З цих підстав слідчий суддя, керуючись ст. ст. 1-3, 7-29, 84-86, 91-94, 110, 303-307, 309, 310, 369-372, 376 КПК України, постановив:

у задоволенні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 від 17.04.2018 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2017 за № 0001281, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 17:30 год. 19.09.2018.

Слідчий суддя: ОСОБА_1