Справа № 199/9511/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження №0003247 відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Прокурором ОСОБА_3 заявлено клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Вимоги клопотання й узагальнені доводи особи, яка її подала.

Свої доводи прокурор ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що фактично судовий розгляд завершено, допитані всі свідки, потерпіла, обвинувачений. Підстав вважати, що обвинувачений може вплинути на хід судового розгляду, перешкоджати іншим чином, відсутні, обвинувачений має постійне місце проживання у місту Дніпро

Позиції інших учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_4 підтримали клопотання прокурора та не заперечували.

Мотиви суду.

Суд вважає, що клопотання прокурора про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.1 Конституції Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободі людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

У відповідності зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року (далі - ЄСПЛ або Суд), не тільки Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), але й, практика ЄСПЛ застосовується судами України як джерело права, та має більшу юридичну силу чим норми КПК України, оскільки згідно ст.19 Закону, законодавчий орган держави (орган представництва) має здійснювати експертизу та перевірку чинних законів і підзаконних актів на відповідність Конвенції та практиці ЄСПЛ.

У відповідності до ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному проваджені, а, також, і у відповідності з ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

У відповідності з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Тримання під вартою та подальше продовження перебування особи під вартою повинно бути законним і обґрунтованим. Законність полягає у дотриманні встановленої законом процедури застосування цього запобіжного заходу та на підставі рішення суду, а обґрунтованість у вимозі взяття особи під варту і подальше продовження перебування особи під вартою лише за наявності передбачених в законі підстав.

Загальною декларацією прав людини (статті 3,9) та Конвенцією (стаття 5) проголошено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність і ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. У Рекомендації підкреслюється, що з погляду на презумпцію невинуватості, тримання під вартою особи, яка підозрюється у вчиненні правопорушенні, має бути винятком, а не правилом. В окремих випадках тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньої необхідності і як останній захід; воно не повинно застосовуватися з каральних міркувань.

Наголос на винятковому характері застосування тримання під вартою до судового розгляду, коли йдеться про осіб, які підозрюються у вчиненні правопорушення та на застосуванні лише у тих випадках, коли цього суворо вимагають особливі обставини окремої справи, відображають вимоги статті 5 Конвенції, розвинені Судом. Ця практика, зокрема, встановила, що рішення про тримання будь-кого під вартою не може ґрунтуватися лише на минулому підозрюваної особи або на тому, що певні злочини, можливо були вчинені.

На думку суду, клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 обґрунтоване, підлягає задоволенню, оскільки зазначений в клопотанні запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, виходячи з наступного.

10.11.2016 року слідчим суддею обвинуваченому ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який не змінювався, тобто обвинувачений близько двох років перебуває в ізоляції від суспільства, фактично в умовах тюремного ув`язнення без вироку суду. На теперішній час ОСОБА_5 продовжує бути особою, яку прокуратура повідомила про підозру у скоєнні умисного корисливого тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання до 6 років позбавлення волі.

Але, зі спливом певного і тривалого часу перебування ОСОБА_5 під вартою, з огляду на практику Суду і норми КПК України, при задоволенні клопотання та зміні обвинуваченому запобіжного заходу, суд керується Конвенцією, відповідними рішеннями Суду та нормами КПК України.

Згідно з практики Суду, зокрема з його рішення у справі «Jablonski v. Poland» від 21.12.2000р. Суд вказав, що п.3 ст.5 Конвенції передбачає, що через певний проміжок часу наявність обґрунтованої підозри сама по собі вже не виправдовує обмеження свободи, натомість судові органи повинні навести обґрунтовані підстави для продовження тримання під вартою.

Не викликає сумніву, що особа повинна бути звільнена до суду, якщо держава не може продемонструвати, що є обґрунтовані та достатні причини для подальшого утримання під вартою (справа «Wemhoff v.FRG» за 1968р.)

Таким чином у своїх рішеннях ЄСПЛ звертає увагу на те, що тяжкість злочину, та ризик ухилення обвинуваченого від слідства залишаються єдиними підставами для відмови суду у задоволенні клопотань про звільнення. Проте згідно з п.3 ст.5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ «Яблонський проти Польщі» від 21.12.2000р., «І.А. проти Франції» від 23.09.1998р., «Іловецький проти Польщі» від 04.10.2001р.).

Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (також рішення по справі «Єчюс проти Литви»). При цьому існує презумпція на користь звільнення з-під варти.

У відповідності з ч.1 ст.183 КПК України обов`язок довести, що особу, якої необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та який є винятковим запобіжним заходом, а також подальше продовження такого запобіжного заходу, покладений не на суди, а на прокурора, який повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно вимогам Конвенції і рішенням ЄСПЛ, міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою «не може бути виправдана очікуваним покаранням у вигляді позбавлення волі».
Так, у рішенні «Ноймайстер проти Австрії», Суд вказав, що «позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі».

Суд у справі «Wemhoff v.FRG» за 1968р. встановив чотири підстави для подальшого утримання під вартою: небезпека втечі; втручання в хід розслідування; запобігання злочину і підтримка суспільного порядку.

У відповідності зі ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отримані якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявність доказів, якими обґрунтовується відповідні обставини.

Під винятковими випадками у цьому разі слід розуміти відсутність постійного місця проживання у підозрюваного, обвинуваченого, систематичні пияцтво та дебош у сім`ї, порушення запобіжного заходу, непов`язаного з позбавленням волі, вчинення конкретних дій, спрямованих на перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, продовження злочинної діяльності, ухилення від відбування покарання тощо, про що на теперішній час відносно обвинуваченого - суду невідомо.

Обвинувачений ОСОБА_5 є особою, яка народилась на території України в місті Дніпро, та є громадянином України.

З часу народження по теперішній час обвинувачений постійно проживав на території України. середню освіту ОСОБА_5 саме отримав на території України, а не в іншій країні. На досудовому слідстві не встановлено і суду не надані докази про те, що ОСОБА_5 має у розпорядженні в закордонних країнах грошові кошти на банківських рахунках або нерухомість, має близьких родичів в іноземних країнах, що він до затримання багато чисельно та вільно перетинав державний кордон України або має численні тісні зв`язки в закордонних країнах або має та у нього вилучено декілька іноземних паспортів різних країн. В матеріалах кримінального провадження не зафіксовано також висловлювання і наміру ОСОБА_5 отримати іноземне громадянство та виїхати з території України в іншу закордонну країну для постійного проживання або переховування. Крім того, ОСОБА_5 має постійне місце проживання у м. Дніпрі, де також постійно проживає його матір.

ОСОБА_5 десь на обліку не перебуває, характеризується задовільно, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, що обвинувачений перебуває в розшуку, відомості щодо інших кримінальних проваджень у відношенні обвинуваченого відсутні.

Вищевказані факти свідчать про міцні зв`язки ОСОБА_5 з державою, у якій його переслідують, тобто, з Україною і задовільну характеристику обвинуваченого.

З огляду на викладене, керуючись Конвенцією, рішеннями ЄСПЛ, правовими нормами КПК України, суд вважає за можливе задовольнити клопотання прокурора та змінити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який, відповідно ст.176 КПК України, є найбільш суворим запобіжним заходом після тримання під вартою.

Суд вважає, що на теперішній час саме цей запобіжний захід у вигляді домашнього арешту є заходом, який забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків, та правової норми, яку містить ст.177 КПК України, та є втіленням щодо забезпечення дотримання конституційних прав і свобод людини та громадянина на такому ж рівні, як вони гарантуються Європейською Конвенцією з прав людини та основоположних свобод і практикою Європейського Суду з прав людини.

Крім того, з метою забезпечення безумовного виконання обов`язків обвинуваченого ОСОБА_5 покладених на нього у зв`язку із застосуванням домашнього арешту, суд вважає за необхідне застосувати як виконання обов`язку та засіб здійснення контролю обвинуваченим ОСОБА_5 , обв`язки, передбачені п.1,4,9 ч.5 ст.194 КПК України, а саме: не відлучатися з міста Дніпро, в якому він зареєстрований та проживає, без дозволу суду; утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_6 ; носити електронний засіб контролю на весь час домашнього арешту.

Таким чином, з огляду на викладене, та керуючись ст.ст.131, 132; 176-178, 181, 195, п.1 ч.3 202, 369-372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 - задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Застосувати обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Застосувати як виконання обв`язку та засіб здійснення контролю за обвинуваченим ОСОБА_5 обв`язки, передбачені п.1,4,9 ч.5 ст.194 КПК України, а саме: не відлучатися із міста Дніпро, в якому він зареєстрований та проживає, без дозволу суду; утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_7 ; носити електронний засіб контролю на весь час домашнього арешту.

Строк дії ухвали суду про тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під домашнім арештом встановити два місяці - до 04 грудня 2018 року включно.
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту передати для виконання органу внутрішніх справ за місцем проживання та реєстрації обвинуваченого ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 до Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, який повинен негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_5 і повідомити про це Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло ОСОБА_5 за вказаною адресою, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

По закінченню цього строку та за відсутністю клопотання прокурора ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

У відповідності з п.1 ч.3 ст.202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_5 негайно звільнити з-під варти в залі судового засідання та негайно доставити до місяця свого проживання та реєстрації, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: суддя ОСОБА_1