Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/536/18 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 185 КК України Доповідач в суді ІІ інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кропивницькому кримінальне провадження № 0000240 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Кіровоград Кіровоградської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, не одружений, з повною загальною середньою освітою, не військовозобов`язаний, раніше судимий:
- 01.02.2007 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.289, ч.2 ст. 185, ч.1 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 3 роки;
- 18.06.2008 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.3 ст.185, ч.3 ст.357, ч.1 ст.190, ст.ст. 70,71 КК України на 5 років 2 місяці позбавлення волі. Звільнений 18.02.2013 року по відбуттю строку покарання;
-14.05.2015 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік;
-30.12.2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.3 ст.186, ст.70 КК України на 2 роки позбавлення волі. Звільнений 27.12.2016 року по відбуттю строку покарання;
-31.01.2018 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі;
- 17.02.2018 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки 1 місяць;
- 15.03.2018 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.ч.1, 4 ст.70 КК України на 2 роки 2 місяці позбавлення волі,
засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання частини невідбутого покарання за попереднім вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2018 року, - ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.
Вирішено долю речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненої повторно, за таких обставин:

30 серпня 2017 року у денний час рейсовим автобусом сполученням «Херсон-Київ» ОСОБА_7 направлявся в напрямку з м. Новий Буг до м. Кропивницький. Близько 13.00 год. рейсовий автобус заїхав на автостанцію «Бобринець», що розташована по вул. Каштанова, 78, м. Бобринець та зупинився на планову зупинку терміном на 5 хвилин. Після зупинки автобусу пасажири, які перебували в салоні, вийшли, при цьому потерпіла ОСОБА_8 , залишила на сидінні, де сиділа разом з донькою, належний їй iPad Air Wi-Fi 64 GB Gold, а сама пішла до магазину.
У цей час, ОСОБА_7 також збирався виходити з салону автобуса, однак побачив на сидінні вищевказаний iPad та за раптово виниклого умислу на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та ціллю особистого збагачення, будучи впевненим у тому, що його злочинні дії ніким не будуть помічені, підійшов до місця, де на сидінні лежав iPad, який був у шкіряному чохлі-книжці та, забравши його з сидіння, вийшов з автобуса.
Викраденим майном ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд як особистим, спричинивши потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду, на загальну суму 8745 грн., що складає вартість iPad 8327 грн. та вартість чохла 418 грн.

В апеляційній скарзі та в доповненнях до неї ОСОБА_7 просить призначити йому більш м`яке покарання.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що він свою вину у вчиненому злочині визнав повністю, цивільний позов потерпілою не заявлявся, обставин, які обтяжують покарання у нього відсутні. А тому не погоджується з вироком районного суду в частині покарання. Вважає, що суд першої інстанції призначив йому надто суворе покарання.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, а також застосувати до нього вимоги ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням, прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав обвинуваченого ОСОБА_7 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,оскільки він свою вину по обвинуваченню визнав повністю та надав показання про обставини вчинення крадіжки iPad у потерпілої ОСОБА_8 . У скоєному розкаявся. Попросив вибачення у потерпілої.

Дослідження доказів по даній справі в суді першої інстанції відбувалось на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому обвинувачений та інші учасники судового розгляду справи позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані районним судом за ч. 2 ст. 185 КК України, як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненої повторно.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 65 КК України, у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості,розмір заподіяних збитків, особу винуватого, який раніше неодноразово судимий, має не зняті і не погашені судимості, на обліку лікарів - психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно,обставини, що пом`якшують покарання - каяття у вчиненні злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а тому, на думку колегії суддів, обґрунтовано зробив висновок про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, призначивши покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

При призначенні покарання суд першої інстанції, хоч і не зазначив, проте належним чином врахував, що ОСОБА_7 , не працює, тобто не має постійного доходу на проживання, що свідчить про те, що в подальшому може спонукати його до вчинення аналогічних злочинів. Також, судом враховано, що обвинувачений, згідно попередніх вироків вчинив ряд кримінальних правопорушень проти власності, що становлять одну із найпоширеніших і найнебезпечніших груп злочинних діянь, оскільки вони посягають на одне із найбільших цінних соціальних благ - право власності. Також, врахував, що згідно Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» у справах про злочини проти власності суди зобов`язані, як установлювати вину підсудних і призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати передбачені законом заходи для реалізації прав потерпілих на відшкодування заподіяної шкоди.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 лише за умови ізоляції його від суспільства, призначивши йому покарання виді позбавлення волі частково приєднавши до покарання не відбуту частину покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2018 року остаточно визначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, яке у даному випадку буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також відповідатиме цілям покарання.

Що стосується вимог обвинуваченого ОСОБА_7 про призначення покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, необхідно зазначити наступне.
Так у відповідності до вимог ст. 75 КК України підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням є можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 не одружений, офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною діяльністю не займається та особистих доходів для проживання не має, раніше неодноразово судимий.

Більш того, до обвинуваченого ОСОБА_7 раніше вже застосувалось звільнення відбування покарання з випробуванням у 2007 та 2015 році, в той же час він на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні корисливі злочини, за які засуджений має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості починаючи з 2007 року.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

За вказаними правилами також, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Призначаючи остаточне покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, частково приєднав до призначеного покарання частину невідбутого покарання за попереднім вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2018 року, за яким йому призначено реальне покарання, тобто без застосування ст. 75 КК України. При цьому, остаточне покарання призначене за сукупністю вироків не може м`якшим ніж покарання призначене за кожним вироком окремо. За таких підстав остаточне покарання призначене за сукупністю злочинів не може бути призначене із застосуванням вимог ст. 75 КК України, тобто із застосуванням звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому вимоги апеляційної скарги не відповідають вимогам кримінального закону.
Таким чином, враховуючи особу обвинуваченого, а також те що до нього раніше вже застосовувалось вимоги ст. 75 КК України, на думку колегії суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування умовно-дострокового звільнення.

Враховуючи фактичних обставини справи, які встановлюють ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та ступінь його небезпечності для суспільства, а також наявність пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі буде достатнім для його виправлення, перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів, як ним, так і іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень.

Отже, доводи апеляційної скарги про призначення більш м`якого покарання не можуть бути задоволеними, як безпідставні. Адже, відповідно до вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість чи через суворість, що по справі відсутнє. Оскільки у апеляції обвинувачений наполягає на призначенні більш м`якого покарання, а призначене покарання є обґрунтованим, виваженим та справедливим, то підстав для зміни вироку суду чи його скасування колегія суддів не вбачає.

Що стосується вимог ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання то необхідно зазначити наступне.

Вимоги КК України про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, діяли до набрання законної сили Закону України «Про внесення зміни до Кримінального Кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» за № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, якими до ч.5 ст.72 КК України були внесені зміни, визначено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч.1 ст.72 КК України.

Даний закон вступив в дію 21 червня 2017 року, а тому зараховування строку попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання за старим законом підлягають особи, які вчинили кримінальне правопорушення та до яких застосовувалось попереднього ув`язнення в період саме до 21 червня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення 30 серпня 2017 року, тобто коли вже діяли зміни до Кримінального Кодексу України.

Враховуючи те, що запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався та вимоги ст. 72 КК України не передбачають зарахування строку попереднього ув`язнення за попередні вироки при призначенні покарання за сукупністю злочинів, колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні вимог ОСОБА_7 про зарахування строку необхідно відмовити.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407-409, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2018 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку, безпосередньо до Верховного суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_10 - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_11 Ремез