Постанова
Іменем України
11 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 317/3309/15-кк

провадження № 51-170км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000760, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителяу АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років; ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Згідно з вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними у тому, що 04 травня 2015 року о другій половині дня (більш точного часу в ході судового розгляду не встановлено) вони прибули на автомобілі ВАЗ-2108 у район перехрестя вулиць Космічної та Червонопрапорної в с. Біленькому Запорізького району Запорізької області, де заблокували своєю машиною рух автомобіля "Opel Kadett 1.4" д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_9 , після чого у них виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом.

З метою його реалізації, діючи узгоджено за попередньою змовою між собою, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вийшли з автомобіля ВАЗ-2108 та підійшли до "Opel Kadett 1.4" При цьому. ОСОБА_7 підійшов до водійської двері вказаної автівки і з погрозами застосувати насильство, які потерпілий ОСОБА_9 сприймав як реальну загрозу, змусив його вийти з автомобіля.
Через деякий час ОСОБА_8 , діючи за вказівкою ОСОБА_7 , за допомогою буксира перемістив автомобіль "Opel Kadett 1.4" до домоволодіння АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 .

Унаслідок своїх злочинних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 незаконно заволоділи вказаним автомобілем і завдали потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 50 000 грн. Наступного дня автомобіль "Opel Kadett 1.4" д/н: НОМЕР_2 було виявлено співробітниками міліції.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області 28 березня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції було проведено неповно й однобічно, висновки суду, викладені в його рішенні, не відповідають фактичним обставинам провадження. Вказує, що судами неналежним чином було встановлено особу потерпілого, оскільки власником автомобіля "Opel Kadett 1.4" є ОСОБА_11 . Вказана особа до суду не викликалася та при розгляді провадження участі не приймала. На зазначені порушення ним було вказано і в апеляційній скарзі, проте апеляцій суд всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надав оцінки всім доводам його скарги.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що в його діянні відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. На думку ОСОБА_8 , ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, суд не надав належної оцінку доводам, наведеним в апеляційній скарзі, про недоведеність факту його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційні скарги потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 указують на безпідставність касаційних скарг засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 на умотивованість та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанції.

У судовому засіданні захисник підтримав подану скаргу та не заперечував проти задоволення скарги засудженого ОСОБА_8 , прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційних скарг убачається, що захисник та засуджений ОСОБА_8 , крім іншого, посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просять доказам у справі дати іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Як свідчать матеріали провадження, висновки суду про винність засуджених у вчиненні злочину за обставин, установлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законними та вмотивованими.
Так, суд зробив правильний висновок про винність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, на підставі показань потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що в період із квітня по червень 2015 року з 13-ї до 14-ї год. (більш точно він не пам`ятає) він разом зі своїм напарником ОСОБА_12 на автомобілі "Opel Kadett 1.4" прибули до с. Біленького за заявками на обслуговування абонентів. Ідучи по вулиці Запорізькій, він помітив, як їх руху почав перешкоджати автомобіль ВАЗ-2108 синього кольору. Згодом переслідувачам удалося зупинити їх авто в районі магазину на вул. Космічній. Після зупинки з автомобіля ВАЗ-2108 вийшли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підбігли до їх автомобіля і ОСОБА_7 почав вимагати від нього вийти з машини. При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , били по склу їхньої автівки та розбили переднє ліве та праве скло. Спочатку він відмовлявся вийти з авто, однак через короткий проміжок часу він побачив у руках ОСОБА_7 гранату і тому після погроз ОСОБА_7 кинути її в машину, вони погодилися вийти. Після цього ОСОБА_7 посадив його до свого автомобіля ВАЗ-2108 і відвіз до місця свого проживання. Через деякий час до двору будинку АДРЕСА_1 під`їхав зелений автомобіль ВАЗ-2108, на буксирі якого був автомобіль "Opel Kadett 1.4". За кермом його автомобіля був ОСОБА_8 . ОСОБА_7 почав вимагати від нього гроші за те, що він не сплатив до ломбарду кошти для подовження строку застави каблучки, через що її було продано. Повідомив, що він має привезти їм 20000 гривень наступного дня до 09 години ранку. Потім під погрозами він написав розписку про те, що в рахунок боргу на суму 20000 грн він добровільно передає свій автомобіль "Opel Kadett 1.4" ОСОБА_7 . Ці показання потерпілого є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими наявними у кримінальному провадженні доказами, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та інших свідків, а також протоколами огляду місця подій та пред`явлення особи до впізнання.

Таким чином, зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
У вироку суду у повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Дії засуджених за ч. 2 ст. 289 КК України з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення суд правильно кваліфікував.
Доводи касаційної скарги захисника про те, що судами неналежними чином встановлено особу потерпілого від діянь засуджених та незалучення власника автомобіля "Opel Kadett 1.4" до участі у кримінальному провадженні є підставою для скасування судових рішень, не заслуговують на увагу з огляду на те, що ОСОБА_9 на законних підставах користувався транспортним засобом, дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були спрямовані щодо особи, яка керувала автомобілем та володіла ним, а тому ОСОБА_9 вірно було визнано судом потерпілим від злочину.

Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах засуджених, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення та про правильність його правової кваліфікації. На всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, аналогічні доводам у касаційних скаргах захисника та засудженого ОСОБА_8 , суд дав обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інші доводи касаційних скарг та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Безпідставними є також доводи захисника та засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі винних через суворість.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Місцевий суд призначив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання з дотриманням загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України, оскільки врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про осіб засуджених (те, що вони раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, за місцем проживання характеризуються задовільно, ОСОБА_7 має подяку від органів місцевого самоврядування, а останній має на утриманні неповнолітню доньку), і дійшов висновку про необхідність призначення засудженим покарання у виді позбавлення волі, визначивши ОСОБА_7 покарання, близьке до мінімального за санкцією ч. 2 ст. 289 КК України. а ОСОБА_8 - мінімальне покарання за цією санкцією. Підстав для застосування до засуджених положень ст. 75 КК України районний суд не встановив.

Із вищезазначеними висновками погодився апеляційний суд, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з якими погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засуджених, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3