Дата документу Справа № 314/1678/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/1678/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1268/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)»,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 2 травня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення,

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2018 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції мотивував тим, що поведінка засудженого за весь час відбування покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить відсутність заохочень в період з 15 липня 2016 року по 2 квітня 2018 року та наявність трьох стягнень до набрання вироком законної сили, взяв до уваги думку представника адміністрації установи виконання покарань про відсутність підстав для задоволення клопотання, та прийшов до висновку, що ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою, оскільки суд послався лише на думку прокурора та представника адміністрації установи, не мотивував прийняте рішення, не усунув суперечності у поясненнях представника установи виконання покарань про те, що він виконує роботу під контролем, хоча був заохочений правами начальника установи за примірну поведінку та ставлення до праці, а також не врахував те, що він працює безоплатно та має 2 заохочення.

Просить взяти до уваги те, що він режиму відбування покарання не порушував, знаходиться на лікуванні від туберкульозу, приймає участь у благоустрої жилих приміщень та території колонії, відвідує заходи виховного характеру, не допускає конфліктів з іншими засудженими, дотримується санітарно-гігієнічних норм, має охайний зовнішній вигляд, підтримує зв`язки з рідними, підвищує свій загальноосвітній рівень шляхом самоосвіти, приймає участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, вину у вчиненні злочину визнав повністю та розкаявся.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 також просить ухвалу суду скасувати та застосувати до ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що засуджений знаходиться в місцях позбавлення волі з 6 листопада 2013 року, за весь час відбування покарання має 2 заохочення у 2016 році та 2018 році за сумлінну поведінку та ставлення до праці, на виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з хворобою на туберкульоз, у взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний, підтримує стосунки з іншими засудженими, до виконання робіт із благоустрою установи ставиться задовільно, позов за вироком суду відсутній.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які просили апеляційні скарги задовольнити, прокурора, який ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою, був проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кремінна Луганської області, громадянин України, маючий середню освіту, неодружений, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)» за вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполь Донецької області від 29 травня 2015 року за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 70 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполь Донецької області від 5 січня 2016 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 1 листопада 2013 року по 4 серпня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 311 КК України, які відносяться, в тому числі, до категорії умисних тяжких злочинів.

У відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 6 листопада 2013 року.

Під час тримання в Маріупольському слідчому ізоляторі з 6 листопада 2013 року по 4 грудня 2015 року характеризувався негативно, порушував вимоги режиму відбування покарання, мав 3 стягнення накладених правами начальника установи, заохочень не мав.

У Софіївській виправній колонії № 55 перебував на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні з 4 грудня 2015 по 22 грудня 2015 року, за час відбування покарання характеризувався посередньо, порушень вимог режиму відбування покарання не допускав, стягнень і заохочень не мав.

Під час тримання в Маріупольському слідчому ізоляторі з 22 грудня 2015 року по 6 лютого 2016 року характеризувався посередньо, порушень вимог режиму тримання не допускав, стягнень і заохочень не мав.

У спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії № 55 відбуває покарання з 6 лютого 2016 року, за період відбування покарання порушень вимог режиму відбування покарання не допускає, стягнень не має, має 2 заохочення за сумлінну поведінку і ставлення до праці.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Софіївській виправної колонії № 55, засуджений в цілому характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований у зв`язку із хворобою на туберкульоз. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Підтримує стосунки із засудженими як позитивної так і негативної спрямованості. Намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Намагається утримувати в чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний вигляд. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. До робіт з благоустрою установи ставиться задовільно. Не бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не бере участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Не бере участь у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених. Підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов. За час відбування покарання в установі на профілактичному огляду не перебував. За вироком суду позовів не має. За висновком адміністрації установи засуджений не довів свого виправлення, тому до нього не доцільно застосовувати умовно-дострокове звільнення (а.с. 7-8).
Разом з тим, засудженому ОСОБА_7 29 лютого 2016 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, 29 лютого 2016 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КВК України, 3 жовтня 2016 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми у вигляді умовно-дострокового звільнення (а.с. 8).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 3 стягнення за порушення режиму відбування покарання, також він отримав 2 заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці (а.с. 9).

Вказані стягнення, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим поданням до суду були погашені і зняті, але факт їх накладення та наявність лише двох заохочень свідчать про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про отриману заробітну плату та норми виробітку вбачається, що ОСОБА_7 за період з квітня 2016 року по березень 2018 року не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 17).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, а ухвала Вільнянського районного суду Запорізької області від 2 травня 2018 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 2 травня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_9