печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого прокуратури Київської області ОСОБА_4 , або інших уповноважених осіб в рамках кримінального провадження № 00000525 яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,-

В С Т А Н О В И В :
30.05.2018 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого прокуратури Київської області ОСОБА_4 , або інших уповноважених осіб в рамках кримінального провадження № 00000525 яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, яке було вилучено у ході огляду місця ДТП майно, зокрема автомобіль Шевроле Авео д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску, ключі від автомобіля, страховий поліс, посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобі.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.10.2017 року у провадженні № 757/56501/17-к накладено арешт на вилучене у ході огляду місця ДТП майно, зокрема автомобіль Шевроле Авео д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску, ключі від автомобіля, страховий поліс, посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобі.

У подальшому, 16 квітня 2018 року, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/15561/18-к) задоволено клопотання ОСОБА_5 та скасовано арешт з вищевикладеного майна.

Особи, що подали скаргу в судове засідання не з`явилися, про місце і час розгляду скарги повідомлялися належним чином. Проте ОСОБА_5 через канцелярію чуду подав заяву про розгляд скарги за його відсутності.
Представник прокуратури Київської області у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлявся належним чином, заяви, клопотання або письмові заперечення не були подані, про причини неявки до суду не повідомлено.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу та дослідивши письмові докази, слідчий суддя приходить до наступного.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході не виконання уповноваженими особами прокуратури Київської області ухвали про скасування арешту майна, через призму оскарження бездіяльності слідчого/прокурора.

Судовим розглядом встановлено, що Управлінням з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Київської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00000525 від 14.09.2017 року, відомості про яке внесені до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
У межах вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.10.2017 року у провадженні № 757/56501/17-к накладено арешт на вилучене у ході огляду місця ДТП майно.

У подальшому, 16 квітня 2018 року, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/15561/18-к) задоволено клопотання ОСОБА_5 та скасовано арешт з вищевикладеного майна.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається собі, у якої воно було вилучено, зокрема, за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі скасування судом раніше накладеного на нього арешту.
Після того, як 07.05.2018 року ухвала слідчого суді Печерського районного суду м. Києва від 16.04.2018 року надійшла до прокуратури Київської області, ОСОБА_5 звернувся до вищезазначеного органу з відповідним клопотанням про повернення вилученого майна.
ОСОБА_5 отримано відповідь прокуратури Київської області від 21.05.2018 року за № 17/2/2-339вих-18, з якої випливає, що 18.05.2018 року прокурором винесено постанову про повернення тимчасово вилученого майна, виконання якої доручено слідчому другого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Київської області ОСОБА_4 .
Всупереч винесеній прокурором постанові про повернення ОСОБА_5 всього тимчасово вилученого майна, переліченого в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року, слідчий прокуратури Київської області ОСОБА_4 29.05.2018 року відмовився повернути автомобіль Шевроле Авео д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску.

Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160166, 170174 цього Кодексу.

Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Так, у своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Так, судовим розглядом встановлено, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.10.2017 року у провадженні № 757/56501/17-к накладено арешт на вилучене у ході огляду місця ДТП майно, зокрема автомобіль Шевроле Авео д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску, ключі від автомобіля, страховий поліс, посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобі.

У подальшому, 16 квітня 2018 року, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/15561/18-к) задоволено клопотання ОСОБА_5 та скасовано арешт з вищевикладеного майна.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Так, за встановлених обставин вбачається, що втручання органу досудового розслідування у право власності ОСОБА_5 позбавляє або обмежує права власності.

Всупереч зазначеному, представник органу досудового розслідування в судове засідання не з`явився та станом на час розгляду скарги слідчому судді не надано докладних відомостей та документів, в яких наводилися б підстави для подальшого утримання майна ОСОБА_5 .

Так, при винесенні даного рішення слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в матеріалах судового провадження за скаргою даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_5 належним йому майном.

За вказаних обставин позиція органу досудового розслідування щодо неповернення майна його законному володільцю спростовується, тобто вилучене майно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, що як наслідок свідчить про бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні майна, що вилучено у ході огляду місця ДТП майно, яку необхідно усунути шляхом зобов`язання останнього повернути вилучене майно власнику, відповідно до п. 4 ст. 169 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 169170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого прокуратури Київської області ОСОБА_4 , або інших уповноважених осіб в рамках кримінального провадження № 00000525 яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна задовольнити.

Зобов`язати слідчого прокуратури Київської області ОСОБА_6 , або інших уповноважених осіб, у провадженні яких знаходяться матеріали кримінального провадження № 00000525, повернути ОСОБА_5 , як законному власнику, вилучене майно, а саме: автомобіль Шевроле Авео д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1