Провадження №11-кп/4812/167/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000482 за апеляційною скаргою прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Прибужани Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, який має неповну середню освіту, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,

обвинувачений ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок в частині звільнення на підставі статті 75 КК України скасувати та в цій частині ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за частиною 3 статті 185 КК України до покарання у виді позбавлення строком на 3 (три) роки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України та призначено покрання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
На підставі пунктыв 1, 2 частини 1 статті 76 КК України зобов`язано: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, вважає, що вирок суду в частині звільнення від відбування покарання незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яка полягає у безпідставному застосуванні статті 75 КК України.
Зазначає, що судом поза увагою та без відповідної оцінки залишено дані щодо особи обвинуваченого, а саме, наявність трьох судимостей на час скоєння злочину, у тому числі за злочини проти власності, негативної характеристики.
Вказує, що звільнившись з місць позбавлення волі ОСОБА_7 , обравши для себе вчинення корисливих злочинів як засіб існування, знову вчинив умисний тяжкий злочин.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 13 березня 2018 року близько 02 год. 00 хв. в с. Мартинівка Вознесенського району Миколаївської області з корисних мотивів, з метою вчинення крадіжки, прибув до домоволодіння АДРЕСА_2 , де шляхом відчинення вхідної хвіртки проник на подвір`я домоволодіння, власником якого є ОСОБА_9 . Перебуваючи на подвір`ї домоволодіння, з доріжки, яка веде до присадибної ділянки, таємно викрав належне ОСОБА_9 майно, а саме: 8 штук залізничних підкладок костильного скріплення марки Р-33 на суму 77 грн., 5 штук залізничних підкладок костильного скріплення марки Д-65 на суму 164 грн., 2 аеродромних металевих плити марки К-1Д на суму 266 грн., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 507 грн.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини, мотиви ухваленого рішення.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, пояснення прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, просив дії обвинуваченого перекваліфікувати на частину 2 статті 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд прийшов до таких висновків.

Фактичні обставини провадження та кваліфікація дій ОСОБА_7 за частиною 3 статті 185 КК України, апелянтом в апеляційній скарзі не оспорюються.

Апеляційна скарга, в установленому КПК України порядку, у тому числі з урахуванням положень частини 4 статті 36 КПК України, не змінена.

Обставини щодо проникнення до сховища обвинуваченим ОСОБА_7 під час судового розгляду в суді першої інстанції, не оспорювались. Обвинувачений визнавши повністю вину у скоєнні інкримінованого йому злочину, відмовився давати показання. Не оспорювались обставини відносно проникнення обвинуваченого до сховища, ані стороною обвинувачення, ані потерпілою. З цього приводу в суді першої інстанції не досліджувались докази.

Не було клопотань учасників судового провадження щодо повторного дослідження вказаних обставин і в суді апеляційної інстанції.

За такого, відповідно до положень статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевірити зазначені обставини і, відповідно, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за частиною 3 статті 185 КК України, а тому, посилання прокурора з цього приводу під час апеляційного розгляду є такими, що не грунтується на вимогах Закону.

Що ж стосується доводів, викладених у апеляційній скарзі про призначення засудженому надто м`якої міри покарання та необгрунтованого звільнення від відбування покарання, то суд вважає їх безпідставними.
Відповідно до вимог статті 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно з частиною 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до вимог статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Призначаючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, суд враховував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином, данні про особу винного, його молодий вік, повне визнання вини, розкаяння у вчиненому, наявність постійного місця проживання, за яким характеризується посередньо, наявність судимостей, обставини, які, відповідно до статті 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_7 , - повне визнання своєї провини, щире каяття, відсутність обставин, які б, відповідно до статті 67 КК України, обтяжували покарання.
Урахувавши всі обставини в їх сукупності, суд призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій частини 3 статті 185 КК України і дійшов обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України, а прийняте рішення належним чином мотивував.
На переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням статті 75 КК України є співмірним протиправному діянню, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим через м`якість.
Посилання апелянта на негативну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 є такими, що не заслуговує на увагу, оскільки такі дані відсутні в матеріалах кримінального провадження.
Так, як слідує з довідки-характеристики від 20 березня 2018 року (а.п. 40), ОСОБА_10 характеризується посередньо. Заяв та скарг на ОСОБА_7 в сільську раду не поступало, на засіданні адміністративної комісії та комісії по боротьбі з пияцтвом при виконкомі сільської ради такі питання відносно обвинуваченого не розглядався.
Також є безпідставними твердження апелянта щодо неврахування судом першої інстанції при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням тяжкість вчиненого ним злочину, його наслідків, позицію щодо потерпілої, наявність судимостей.
Так, судом першої інстанції враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, вартість викраденого ним майна у потерпілої, його повернення останній, відсутність матеріальних претензій потерпілої до обвинуваченого, наявність судимостей у обвинуваченого.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які слугували б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Керуючись статтями 376, 404, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

УХВАЛИВ:

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: