АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/353/18 Справа № 707/389/17 Категорія: ч.2 ст.309 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця с. Хацьки, Черкаського району, Черкаської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, проживаючого в цивільному шлюбі, маючого на утриманні чотирьох малолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-17.08.2009 року Черкаським PC Черкаської області за ч. 1 ст. 309 КК України до обмеження волі на 2 роки із іспитовим строком на 1 рік.

- 25.12.2012 року Черкаським PC Черкаської області за ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на 5 років із іспитовим строком на 3 роки.

- 12.03.2014 року Черкаським PC Черкаської області за ч. 2 ст. 309 КК України до позбавлення волі на 2 роки, та частково приєднати не відбутий строк 3 роки 1 місяць позбавлення волі та присудити до відбування 5 років 1 місяць позбавлення волі.

- 17.07.2014 року Придніпровським PC м. Черкаси згідно ст. 6 ЗУ «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014 року строк скорочено на половину, що складає 2 роки 5 місяців 8 днів.

- 26.12.2016 року Придніпровським PC м. Черкаси згідно ст.72 ч. 5 КК України, згідно ЗУ № 838-8 від 26.11.2015 року зарахувати строк з 05.02.2014 по 17.06.2014 року (4 місяці 12 днів). Звільнений 13.05.2016 року,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 , в листопаді 2016 року на березі річки Тясмин поблизу с. Хацьки, Черкаського району виявив рослини конопель, які повторно незаконно придбав, зірвавши їх, з яких, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, шляхом ламання, перебирання, перетирання та сушіння виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб, а саме - листя рослин роду коноплі та залишив зберігати за місцем свого проживання, для власного вживання, без мети збуту.

31.01.2017 під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 тобто за місцем проживання ОСОБА_7 , у одній із кімнат будинку було виявлено та вилучено 8 паперових згортків із сухою подрібненою речовиною зеленого кольору, та сухе листя зеленого кольору. Які згідно висновків судово-хімічних експертиз № 2/210 від 06.02.2017, № 2/205 від 15.02.2017, № 2/211 від 09.02.2017, № 2/207 від 09.02.2017, № 2/209 від 06.02.2017, № 2/214 від 09.02.2017, № 2/213 від 08.02.2017, № 2/215 від 03.02.2017, № 2/216 від 14.02.2017 є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабіс, загальна маса якого становить 44,92 грам.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк 3 роки.

На підставі ч.1,2 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 4181,90 грн.

Вирішено долю речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 30.01.2018 р. через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості, дослідити характеризуючи дані на обвинуваченого, які знаходяться в матеріалах судової справи, ухвалити новий вирок, який визнати винним ОСОБА_7 та призначити йому покарання за ч.2 ст.309 КК України 2 роки позбавлення волі.

Стверджує, що суд 1 інстанції прийшов до хибного переконання, що такий вид покарання буде необхідним та цілком достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження ним нових злочинів, не враховано ступінь тяжкості та характер вчиненого злочину, особу обвинуваченого та спосіб його життя. Також, безпідставним є посилання суду 1 інстанції на наявність у обвинуваченого на утриманні 4 неповнолітніх дітей, що має формальний характер та жодним чином не зменшує суспільну небезпечність як самого обвинуваченого, так і злочину, який він вчинив, а навпаки, є негативним прикладом для малолітніх дітей, які спостерігають за станом обвинуваченого після вживання наркотичних засобів.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити, думку обвинуваченого про безпідставність апеляційних вимог, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 у частині кваліфікації інкримінованого йому кримінального правопорушення учасниками кримінального провадження не оскаржуються.

Місцевим судом вірно враховано те, що відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників процесу, є недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому, в судовому засіданні було з`ясовано, що учасники процесу правильно розуміють зміст даних обставин, їх позиція є добровільною, із розумінням позбавлення права оскаржити ці обставини у апеляційному порядку.

Таким чином, суд першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України розглянув справу за правилами, передбаченими даними нормами.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінально правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та ніким не оскаржується. Це визнається повністю і самим обвинуваченим, який щиро розкаюється.

Статтею 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи покарання суди повинні суворо дотримуватися вимог ст. ст. 50, 65 КК України стосовно загальних засад його призначення.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Оскільки через ці засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, особі, що вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попереджених нових злочинів (пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»). При цьому необхідно враховувати ступінь тяжкості, обставини цього злочину, його наслідки та дані про особу засудженого. Тобто, реалізація мети покарання пов`язана із вибором його виду та розміру. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті наркоманії, тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, критерії якого визначені ст. 12 КК України (невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі, особливо тяжкі), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як передбачено п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2004 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Наведених вище положень норм кримінального права місцевий суд фактично дотримався, призначивши обвинуваченій покарання співмірне даних про його особу, який проживає в цивільному шлюбі та має на утриманні неповнолітніх дітей.

Доводи прокурора про те, що вирок місцевого суду в частині призначення покарання ОСОБА_7 підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, не врахувавши при цьому суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину, характеристику особи обвинуваченого, є помилковими. Оскільки, місцевий суд фактично прийшов до вірного висновку, призначивши покарання за інкримінований йому злочин у вигляді позбавлення волі ОСОБА_7 до 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк 3 роки, враховуючи тяжкість скоєного, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, обставини, що обтяжують покарання, а саме вчинення злочину особою, що перебуває в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Доводи прокурора про те, що місцевим судом при дослідженні доказів, які характеризують обвинувачену, надано невірну оцінку, посилаючись на те, що останній має на утриманні 4 малолітніх дітей, що має формальний характер, є помилковими, оскільки, у матеріалах провадження відсутні докази про застосування позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_7 у встановленому законом порядку.

Призначене ОСОБА_7 покарання, на думку колегії суддів, відповідає положенням ст.65 КК України, оскільки визначене у межах санкції інкримінованого злочину, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого від вчиненого тяжких наслідків не наступило, його особу, який має на утриманні неповнолітніх дітей, а тому є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Переконливих доводів про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання у апеляційній скарзі прокурора не наведено.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга прокурора - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2018 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції, а обвинуваченому у той же строк з моменту вручення йому копії.

Головуючий :

Судді :