Постанова

Іменем України
29 травня 2018 року

м. Київ
справа № 337/2916/16-к

провадження № 51-1431км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 на вирок Апеляційного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002797, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Тульської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням на 2 роки іспитового строку та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілим: ОСОБА_8 80 000 грн, ОСОБА_9 60 000 грн, ОСОБА_10 30 000 грн і ОСОБА_11 10 000 грн, а також у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу: ОСОБА_8 3 750 грн, а ОСОБА_9 і ОСОБА_10 по 3 000 грн кожній.

За вироком установлено, що ОСОБА_6 увечері 1 травня 2016 року в м. Запоріжжі, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Volkswagen-Passat», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Новгородській в напрямку вул. Задніпровської, допустив порушення вимог пунктів 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР): перед зміною напрямку руху не переконався в безпечності своїх дій, виїхав на смугу зустрічного руху, не справився з керуванням і допустив зіткнення з автомобілем «Dacia-Logan», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку, у результаті чого водій та пасажири автомобіля «Dacia-Logan» отримали: ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження; ОСОБА_11 , ОСОБА_8 і ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження; ОСОБА_13 легкі тілесні ушкодження.

Апеляційний суд Запорізької області 26 грудня 2017 року скасував вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2017 року в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК та ухвалив новий вирок, яким постановив вважати ОСОБА_6 засудженим зач. 2 ст. 286 ККдо покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. У решті вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узгоджені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок Апеляційного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 та призначити новий апеляційний розгляд. Вказує, що апеляційний суд безпідставно вирішив, що до ОСОБА_6 не можуть бути застосовані правила ст. 75 КК. Вважає рішення суду апеляційної інстанції необґрунтованим, невмотивованим і таким, що не відповідає вимогам закону. Твердить, що апеляційний суд взяв до уваги лише думку потерпілих про необхідність призначення ОСОБА_6 реального покарання, при цьому не дослідив належним чином всіх інших обставин у справі, які свідчили про можливість виправлення засудженого в умовах без ізоляції від суспільства.

Представник потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 у своїй касаційній скарзі просить змінити вирок Апеляційного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 , задовольнивши позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 в повному обсязі. Вважає вирок апеляційного суду незаконним і необґрунтованим у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Твердить, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам ч. 4 ст. 374, ч. 1 ст. 404 і ст. 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки суд належним чином не дослідив доводів, наведених в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_11 , про неправильне вирішення його цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди, не дав змістовної відповіді на них і не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу в цій частині визнано необґрунтованою.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 і його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, просили скасувати вирок Апеляційного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року та призначити новий апеляційний розгляд.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 подали свої заперечення на касаційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , в яких просили залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни. Твердили, що внаслідок ДТП вони отримали такі ушкодження, які назавжди змінили їхнє звичайне життя і призвели до нераціонального витрачання життєвого часу тривалістю майже 2 роки, упродовж якого вини були прикутими до лікарняних ліжок і проходили тривале лікування. Вказували, що розкаяння засудженого, про яке той заявив у суді, виявилося нещирим, оскільки він не намагався якнайшвидше відшкодувати заподіяну шкоду для відновлення їхнього здоров`я.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 підтримали свої заперечення, просили залишити касаційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення, а вирок Апеляційного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 без зміни.Щодо касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , вирішення порушеного в ній питання потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 залишили на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_5 просила касаційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 задовольнити, змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 , скасувавши його в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 і призначивши новий його розгляд у суді апеляційної інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті просила залишити вирок апеляційного суду без зміни.

Мотиви суду

Щодо доводів про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону при вирішенні питання про покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

У касаційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 не заперечує доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. Не ставить під сумнів виконання судом вимог статей 50 і 65 КК при призначенні покарання винуватому. Водночас вказує, що вирок апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є незаконним і немотивованим.

Статтею 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Вирок суду апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 420 КПК, повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру (позбавлення волі на строк не більше п`яти років), враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до роз`яснень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілих, які просили скасувати вирок суду першої інстанції в частині звільнення винуватого від відбування покарання з випробуванням і ухвалити новий вирок, та прокурора, який не погоджувався з рішенням суду першої інстанції в частині звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування додаткового покарання і просив ухвалити свій вирок, застосувавши ст. 75 КК лише до основного покарання, призначеного ОСОБА_6 судом першої інстанції.

Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційних скаргах потерпілих підлягають задоволенню, доводи прокурора - частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання скасуванню.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що хоча суд першої інстанції урахував як пом`якшуючі обставини визнання ОСОБА_6 своєї вини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди, позитивні характеристики, а також перебування на його утриманні неповнолітньої дочки, водночас висновок суду про визнання цих обставин достатніми для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є неправильним. За змістом ст. 75 КК всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції не врахував належним чином суспільної небезпеки вчиненого злочину та його наслідків, а саме того, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, тим самим протягом часу перебування в такому стані за кермом створював небезпеку для життя людей та загрозу настання інших тяжких наслідків. Саме стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_6 вплинув на порушення ним вимог пунктів 10.1, 11.3 ПДР, які стали безпосередньою причиною настання суспільно небезпечних наслідків.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, дорожньо-транспортна подія сталася внаслідок дій водія ОСОБА_6 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_11 , що спричинило п`ятьом потерпілим різного ступеня тяжкості тілесні ушкодження, у тому числі потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжке тілесне ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми, а потерпілому ОСОБА_8 унаслідок отриманих тілесних ушкоджень (відкритого осколкового перелому правого передпліччя, закритого перелому стегнової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, закритих переломів відростків шийного хребця, грудних хребців, відкритого перелому підколінника) було встановлено другу групу інвалідності.

Беручи до уваги, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК, відноситься до категорії двооб`єктних злочинів, які одночасно посягають на приватні та публічні інтереси, урахування думки потерпілого при призначенні покарання винуватому є обов`язковим.

У судовому засіданні потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_11 і ОСОБА_10 наполягали на обранні ОСОБА_6 суворого покарання, потерпіла ОСОБА_9 вважала, що суд має призначити йому покарання в межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Вважати рішення апеляційного суду про скасування вироку суду першої інстанції через неправильне звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням таким, що суперечить вимогам закону, як про це зазначається в касаційній скарзі захисника адвоката ОСОБА_7 , підстав немає.

Щодо доводів про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ст. 404 КПК).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Вирок суду апеляційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 420 КПК повинен відповідати загальним вимогам до вироків, передбаченим ст. 374 КПК. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Тому, за змістом вказаних норм, якщо в апеляційній скарзі ставиться питання про правильність вирішення судом першої інстанції цивільного позову, мотивувальна частина вироку апеляційного суду має містити мотиви щодо задоволення або відмови в задоволенні таких доводів.
Зазначене випливає із загальних засад судочинства щодо права на справедливий судовий розгляд, змагальності сторін, безпосередності дослідження доказів, їх допустимості, згідно з якими апеляційний суд, фактично виступаючи останньою інстанцією у реалізації цього права особи, повинен дотримуватися найвищих стандартів доказування, не вправі допускати будь-якого спрощення в апеляційній процедурі, і якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції, тоді повнота дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечена у повному обсязі. Кожний випадок порушення цих положень є порушенням права особи на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції, а відтак і істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 129 КПК рішення суду про повне або часткове задоволення цивільного позову чи відмова в ньому залежить від доведеності підстав і розміру позову. Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_11 у позовній заяві з внесеними до неї уточненнями, належним чином мотивуючи свої вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди 59 308, 66 грн (а.с. 5053 т. 2). Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги потерпілого, постановивши стягнути з ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_11 10 000 грн.

Потерпілий ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 , в якій просив його скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки та збільшити суми, які підлягають стягненню з винуватого на відшкодування моральної шкоди, задовольнивши його позов у повному обсязі. Твердив, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а застосування до нього, крім того, правил ст. 75 КК і звільнення від відбування покарання з випробуваннямє безпідставним. Зазначав також про неправильне вирішення судом першої інстанції його позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди, оскільки стягнутий з обвинуваченого розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає обсягу моральних і фізичних страждань, завданих йому діями ОСОБА_6 , а також наслідкам, які настали через погіршення здоров`я.

Апеляційний суд, ухвалюючи новий вирок щодо ОСОБА_6 проскасування його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК і призначення йому покарання у виді позбавлення волі, та в решті залишаючи вирок суду першої інстанції без змін, хоча й розписав детально змістапеляційної скарги потерпілого ОСОБА_11 ,проте належним чином викладених у ній доводів про неправильне вирішення цивільного позову не проаналізував і не зазначив підстав, через які апеляційну скаргу потерпілого в цій частині визнано необґрунтованою, а вирок суду першої інстанції залишено без змін. Це є істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_11 в частині вирішення цивільного позову по суті залишилася без належного реагування.
Таким чином, з огляду на невідповідність вироку апеляційного суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 вимогам статей 370, 404, 420 КПК його не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому в цій частині він підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційний суд повинен належним чином перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_11 в частині вирішення його цивільного позову, дати на них вичерпну відповідь і постановити рішення, яке буде відповідати вимогам кримінального процесуального закону.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3