Ухвала
Іменем України
23 червня 2018 року
м. Київ
справа № 338/1392/16-к

провадження № 51-7051ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року щодо нього,
встановив:
Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2500 грн, відшкодування моральної шкоди в сумі 15000 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 8400 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2018 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування оскаржуваних судових рішень щодо нього та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Перевіривши касаційну скаргу засудженого на відповідність вимогам статті 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), Суд дійшов висновку, що її подано без додержання вимог зазначеної норми процесуального закону.
Так, відповідно до вимог частин 2, 3 статті 427 КПК у касаційній скарзі, крім іншого, зазначається найменування особи, що подає касаційну скаргу, наводяться обґрунтування вимог щодо незаконності чи необґрунтованості судових рішень з урахуванням підстав для їх скасування судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК, зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися зі статтею 436 КПК, та застереження щодо участі особи в касаційному розгляді.
В той час, як у частині 1 статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно із частиною 1 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Так, у касаційній скарзі засудженого відсутні доводи на обґрунтування незаконності або необґрунтованості судових рішень, які ним оскаржуються, з урахуванням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, засуджений у касаційній скарзі вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до вимог 438 КПК, не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Також, зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, не зазначає їх зміст та не наводить мотивів такої позиції з урахуванням вимог статті 412 КПК.
Тобто, у касаційній скарзі засуджений має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущені судами першої та апеляційної інстанції при їх постановленні, навести конкретні докази і аргументи в обґрунтування кожної позиції.

Водночас, відсутність у касаційній скарзі застережень засудженого щодо його участі в касаційному розгляді не може розцінюватися судом касаційної інстанції як виявлення такого бажання. Дане не може свідчити про небажання приймати участь в судовому засіданні, у разі відсутності про це у касаційній скарзі.

Звертаємо увагу засудженого і на те, що його касаційна скарга адресована до Верховного Суду України, в той час, коли відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК (в редакції Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року), судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
Таким чином, недодержання скаржником вимог, передбачених статтею 427 КПК, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.

На підставі викладеного, керуючись частиною 1 статті 429 КПК, Суд

постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року щодо нього залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали.

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3