справа № 563/632/18
провадження № 1-кс/563/429/18
25 вересня 2018 року м. Корець
автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », номер кузова « НОМЕР_2 », 2005 року випуску.
автомобіль марки «Opel Omega», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_3 », номер кузова « НОМЕР_4 », 1997 року випуску.
Правова кваліфікація кримінального правопорушення виготовлення, придбання, зберігання, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, передбачено ч.2 ст.307 КК України.
Слідчий у своєму клопотанні посилається на те, що 14.05.2018 року до Корецького відділення поліції надійшов рапорт старшого уповноваженого УПН ГУНП в Рівненській області майора поліції ОСОБА_8 , яким спільно з УПН ГУНП ОСОБА_9 та опер уповноваженим СКП Корецького ВП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_10 було проведено оперативну закупку наркотичних засобів в м.Корець в громадянина ОСОБА_11 , який за місцем свого проживання збув речовину зеленого кольору рослинного походження схожу на марихуану близько 3 грм. за 600 грн. громадянину ОСОБА_12 жителю міста Луцьк.
За наслідками оперативної закупки громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 збув речовину рослинного походження, яка являє собою особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено канабіс (марихуана), з масою перерахунку на суху речовину 0,923 грм., який був поміщений у пачку з під цигарок «Прима люкс», громадянину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю м.Луцьк.
Крім цього, під час проведення оперативно-розшукових заходів по даному кримінальному провадженню від працівників УПН ГУНП в Рівненській області надійшов рапорт про те, що громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , фактично проживаючий в АДРЕСА_1 , займається вирощуванням рослин коноплі з метою подальшого висушування, подріблення та збуту наркотичного засобу типу канабіс в м.Корець та м.Рівне за ціною 180 гривень за один грам.
Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в клопотанні. Підтвердив, що доцільність накладення арешту на зазначені в клопотанні транспортні засоби з метою конфіскації майна як виду покарання.
Прокурор підтримав думку слідчого, просив клопотання задовільнити повністю. Мотивував свою позицію тим, що санкція інкримінованого підозрюваному злочину передбачає конфіскацію майна, а матеріалами справи встановлена наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, що обґрунтовується метою забезпечення виконання конфіскації майна як додаткового покарання.
Захисник в судовому засіданні заперечив проти клопотання та просив відмовити в накладенні арешту. Обгрунтовував свою думку, тим, що слідчий в клопотанні неоднозначно визначився з метою накладення арешту на майно, не достатньо аргументував свою позицію. Захиснику не зрозуміло з підстав збереження речових доказів чи майбутньої можливої конфіскації подане вказане клопотання. Також відмітив, що на даний час ОСОБА_3 являється власником транспортних засобів щодо яких розглядається питання накладення арешту лише по документах, а фактично ними користуються на різних правових підставах його родичі.
Підозрюваний підтримав позицію захисника, просив в задоволенні клопотання відмовити.
Заслухавши слідчого, прокурора, підозрюваного, захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
В розумінні ст.170 КПК України - арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим кодексом порядку.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.170 КПК України - арешт майна допускається в тому числі і з метою конфіскації майна як виду покарання.
Зі змісту ст. 171 ч. 2 п.3 КПК України слідує, що у клопотанні слідчого про арешт майна повинно бути зазначено в тому числі і: підставу та мету відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обгрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, третіми особами таким майном. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий обгрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна та наявність обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках передбачених пунктами 3,4 ч. 2 ст. 170 цього кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваної особи.
22 серпня 2018 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.307 КК України, а саме: незаконному виготовленні, зберіганні, а також незаконному збуті наркотичних засобів, психотропних речовин, або їх аналогів.
Санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.
Згідно інформації регіонального сервісного центру МВС в Рівненській області №31/17-3312 від 18.09.2018 року станом на 17.09.2018 року автомобілі марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », номер кузова « НОМЕР_2 », 2005 року випуску та марки «Opel Omega», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_3 », номер кузова « НОМЕР_4 », 1997 року випуску зареєстровані за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою слідчого СВ Корецького ВП Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 06 вересня 2018 року вказані вище транспортні засоби визнано речовими доказами.
Вирішуючи питання про накладення арешту на майно із тимчасовим позбавленням права на його відчуження, розпорядження та користування, яке належить ОСОБА_3 , слідчий суддя враховує положення ч. 11 ст. 170 КПК України, згідно якої, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Підтвердження таких обставин в матеріалах справи відсутні, та сторона обвинувачення їх наявність в судовому засіданні не довела, а тому у слідчого судді не має підстав застосовувати такі обмеження як заборона користування належними підозрюваному ОСОБА_3 транспортними засобами.
Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження суд не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для інших осіб, судом не встановлено, а підозрюваним та його захисником не протилежного доведено.
Таким чином, на думку слідчого судді, для ефективного розслідування даного кримінального провадження, орган досудового розслідування на даній стадії досудового слідства, з урахуванням конкретних обставин справи та ризику подальшої його втрати, має потребу у вжитті заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема накладення арешту на вказане майно, до встановлення всіх фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, що цілком відповідає вимогам ст. 2 КПК України.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Таким чином, підстав позбавляти власника вказаних автомобів, тобто ОСОБА_3 , можливості здійснювати своє право власності на нього в повному обсязі , суд не знаходить.
В судовому засіданні встановлено, що метою застосування арешту майна є необхідність запобігання його відчуженню. Оцінюючи встановлені в судовому засіданні обставини, обґрунтованість підозри, ймовірність можливого застосування до підозрюваного покарання у виді конфіскації майна, завдання арешту майна, як виду заходу забезпечення кримінального провадження, наслідки, які матиме накладення арешту на майно, суд вважає за необхідне накласти арешт шляхом встановлення заборони у праві відчуження та розпорядження зазначеним майном без обмеження права володіння та користування.
Керуючись ст.ст. 131, 132, 170, 172, 173, 372, 376 КПК України,слідчий суддя-
Клопотання слідчого Корецького ВП Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Накласти арешт на автомобілі марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », номер кузова « НОМЕР_2 », 2005 року випуску, який належать ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині заборони відчуження та розпорядження автомобілем.
Накласти арешт на автомобіль марки «Opel Omega», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_3 », номер кузова « НОМЕР_4 », 1997 року випуску, який належать ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині заборони відчуження та розпорядження автомобілем.
Ухвала про арешт майна виконується негайно.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Апеляційного суду Рівненської області. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1 .

Повний текст ухали проголошено та підписано 26.09.2018 року о 16.30 год