Справа №591/3074/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/801/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 591/3074/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2018 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Нова Водолага, Харківської області, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2015 року за ч.2 ст.309, ч.1 ст.317, ч.1 ст.70, ст.75 КК України до 3 х років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, покарання за яким не відбуте,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Апеляційного суду Сумської області надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2018 року, в якій він просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити йому більш м`яке покарання.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2015 року і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання постановлено рахувати з 12 червня 2018 року.

Цим же вироком у строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 23 травня 2018 року по 11 червня 2018 року включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більш ніж до 10 серпня 2018 року включно ОСОБА_6 залишено раніше обраний тримання під вартою.

Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати в сумі 660,30 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації його дій вважає вирок суду в частині призначеного покарання занадто суворим. Наголошує на тому, що він, як в ході досудового розслідування так і судового розгляду вину у скоєному визнавав повністю, щиро покаявся, шкоди своїми діями нікому не завдав, тяжких наслідків внаслідок вчиненого ним не настало, у зв`язку із чим, посилаючись на положення ст.ст.65, 66 КК України вважає, що місцевий суд недостатньо врахував дані обставини при призначенні йому покарання. Крім іншого вказує на вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, пояснення щодо наявності яких надасть в судовому засіданні. Зазначає, що має неповнолітню дитину, що також не було враховано судом.

Окрім того зауважує, що суд в строк відбування покарання за цим вироком не зарахував строк його попереднього ув`язнення з 02 листопада 2015 року по 05 січня 2016 року в рамках даного кримінального провадження, а строк тримання під вартою з 23 травня 2018 року по 11 червня 2018 року безпідставно не зарахував за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції, яка діяла на час вчинення ним кримінального правопорушення та перебування в установі для попереднього ув`язнення, чим, на думку обвинуваченого, не дотримався положень ст.ст.4,5 КК України та просить їх зарахувати в строк відбування покарання за цим вироком.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 27 липня 2016 року, близько 17-00 год. будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст.317 КК України, з метою незаконного виготовлення наркотичних засобів для власного вживання без мети буту, перебуваючи на ринку, що розташований по вул. Інтернаціоналістів в м. Суми, придбав насіння маку та розчинник № 650. В подальшому, ОСОБА_6 пішов до авто центру «Камаз», розташованому за адресою м. Суми, вул. Римського-Корсакова, б.1, неподалік якого в лісосмузі, використовуючи придбані ним інгредієнти, шляхом хімічної реакції на кострі виготовив невстановлений об`єм наркотичного засобу.

В цей же день, близько 18-32 год., під час виготовлення наркотичного засобу ОСОБА_6 , будучи поміченим працівниками поліції, вилив виготовлену ним речовину з металевої миски у костер, та близько 19-20 год. працівники поліції виявили та вилучили металеву миску з нашаруванням речовини коричневого кольору, яка відповідно до висновку експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом «опій ацетильований», обіг якого заборонено, масою в перерахунку на суху речовину 0,136 гр.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої обвинуваченим апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст.404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, за обставин, встановлених у вироку, грунтуються на доказах, досліджених в порядку ч.3 ст.349 КК України, в тому числі на показах обвинуваченого, який визнав винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння та в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Обвинувачений ОСОБА_6 висловив свою незгоду щодо призначеного йому покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ст.65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

При розгляді даного кримінального провадження та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, дотримався вказаних вимог закону.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин кримінального провадження у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції, відповідно до ст.65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, ставлення самого обвинуваченого до вчиненого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, суд першої інстанції врахував, що скоєний обвинуваченим злочин відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, дослідив дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що злочин він вчинив в період іспитового строку призначеного вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2015 року, яким його було засуджено за ч.2 ст.309, ч.1 ст.317 КК України.

До обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції вірно відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції не встановив, та враховуючи положення ст.ст.50, 65 КК України, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст.309 КК України у мінімальному її розмірі у виді двох років позбавлення волі.

Саме таке покарання за ч.2 ст.309 КК України, на думку суду першої інстанції, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 вважає обставинами, які дають суду підстави для призначення більш м`якого покарання те, що він визнав вину повністю, щиро розкаявся, шкоди своїми діями нікому не завдав, тяжких наслідків не настало та має неповнолітню дитину.

Як слідує зі змісту вироку, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та врахував їх при призначенні покарання, а тому в цій частині доводи апелянта не заслуговують на увагу колегії суддів.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що він визнав вину повністю, то колегія суддів зазначає, що ця обставина є складовою щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, яка визнана такою та в повній мірі врахована судом при призначенні покарання.

На думку колегії суддів, посилання обвинуваченого на ту обставину, що він має неповнолітню дитину, само по собі не може бути підставою для призначення більш м`якого покарання. Крім того, як вбачається з копій свідоцтв про народження дітей та ксерокопії паспорту цивільної дружини обвинуваченого, доказів того, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_9 та ОСОБА_10 матеріали кримінального провадження не містять, не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи обвинуваченого про відсутність тяжких наслідків від вчиненого ним злочину як на підставу для пом`якшення покарання, з огляду на формальний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, тобто такий, для наявності об`єктивної сторони якого необов`язкове настання суспільно небезпечних наслідків.

Колегія суддів вважає, що при зазначених обставинах, які врахував суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, встановленому в санкції ч.2 ст.309 КК України, підстав для його пом`якшення немає.

Крім того, згідно з вимогами ч.3 ст.78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому, ч.4 ст.71 КК України встановлено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 засуджений вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2015 року за ч.2 ст.309, ч.1 ст.317, ч.1 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі зі звільненням на підставі ст.75 КК України від відбуття покарання з випробуванням строком на 2 роки. Злочин, за який обвинуваченого засуджено оскаржуваним вироком вчинив 27 липня 2016 року, тобто в період іспитового строку, призначеного попереднім вироком.

Отже, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за сукупністю вироків, суд першої інстанції призначив з дотриманням вимог, встановлених ст.ст.71, 72 КК України.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, є домірним скоєному, підстав для його пом`якшення, за наведених обвинуваченим в апеляційній скарзі підстав, не вбачається.

Що стосується доводів обвинуваченого про необхідність зарахування строку попереднього ув`язнення з 02 листопада 2015 року по 05 січня 2016 року та з 23 травня 2018 року по 11 червня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до набрання вироком законної сили, то такі доводи є необгрунтованими, виходячи з наступного.

21 червня 2017 року набрав чинності Закон України №2046-VIII, яким ч.5 ст.72 КК України викладена в новій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 фактично було затримано 23 травня 2018 року на підставі ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 квітня 2018 року про надання дозволу на затримання з метою приводу та 24 травня 2018 року ухвалою слідчого судді обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, тобто під час дії ч.5 ст.72 КК України у редакції Закону України №2046-VIII.

З огляду на викладене, судом першої інстанції було правильно зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 23 травня 2018 року по 11 червня 2018 року включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Крім того, доводи апелянта про не зарахування судом строку його попереднього ув`язнення з 02 листопада 2015 року по 05 січня 2016 року в рамках даного кримінального провадження не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду, оскільки як вбачається з вироку Ковпаківського районного суд м. Суми від 30 червня 2015 року запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався, а строк попереднього ув`язнення в рамках даного провадження був врахований судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання.

Враховуючи викладене, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4