АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 663/2592/17 Головуючий в 1-й Інстанції
Провадження № 11-кп/791/697/18 ОСОБА_1
категорія: ст. 121 ч. 1, 122 ч. 1 КК України Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Херсон
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_3
суддів:ОСОБА_4 , ОСОБА_5
при секретаріОСОБА_6
за участі прокурораОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження №0001682 року за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ленінград Російської Федерації, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

21.10.2003 Скадовським районним судом Херсонської області за ст.188-2 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

18.01.2005 Голопристанським районним судом Херсонської області за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ст.70, 71 КК України до 6 років позбавлення волі, звільнений 18.06.2010 року по відбуттю строку покарання;

19.10.2011 року Скадовським районним судом Херсонської області за ч.3 ст. 185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 27.11.2014 року умовно-достроково на 1 рік 5 місяців,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 122 КК України,

за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 , першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_12 на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 25.05.2018 року

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком ОСОБА_10 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 122 КК України та призначено покарання:

за ч.1 ст. 121 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі.

за ч.1 ст. 122 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислено з моменту фактичного взяття засудженого під варту.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили встановлено у вигляді особистого зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 7935,21 грн., в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 10000 грн., в рахунок відшкодування витрат на юридичну допомогу 6000 грн.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Суд встановив, що ОСОБА_9 19.09.2017 близько 01.00 год., на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , на побутовому ґрунті, умисно, з мотиву помсти, маючі на меті заподіяти ОСОБА_13 тілесні ушкодження, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, наніс металевою частиною сапи один удар по голові ОСОБА_13 , завдавши останньому тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми, відкритого перелому кісток склепіння черепу, крововиливів під оболонки головного мозку, забою головного мозку середнього ступеню важкості, забійної рани голови, саден на обличчі, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, після чого, користуючись безпорадним станом потерпілого, переслідуючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, завдав декілька ударів ногами по тулубу справа, завдавши останньому тілесні ушкодження у вигляді: переломів одинадцятого та дванадцятого правих ребер з помірним крововиливом у праву плевральну порожнину, які за критерієм тривалого розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 121 КК змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 124 КК України, з призначенням покарання у виді громадських робіт, провадження за ст. 122 ч. 1 КК закрити у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_9 складу злочину внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог КПК, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд безпідставно відкинув показання обвинуваченого про те, що удар сапою по голові потерпілого він наніс, захищаючись від його суспільно небезпечного посягання, яке виразилось в удушенні його руками за шию, оскільки за фізичним станом ОСОБА_13 сильніший за нього, вищий та більший по комплекції, тобто у такий спосіб ОСОБА_9 перебував у стані необхідної оборони, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які суд безпідставно не взяв до уваги. Досудовим слідством та судом не встановлено за яких обставин та коли у потерпілого виникли перелами ребр, отже інкримінування цих дій обвинуваченому є безпідставним. Крім того, вказує на незаконне долучення до матеріалів провадження в якості речового доказу - знаряддя злочину: сапи, яка під час огляду місця події 19.09.2017 року не вилучалась, і де перебувала до моменту визнання її речовим доказом 02.10.2017 року невідомо, крім того огляд домоволодіння, де була вилучена сапа проводився незаконно, тому вважає сапу недопустимим доказом. Враховуючи, що ОСОБА_9 має позитивні характеристики, конфлікт спровокував сам потерпілий, вважає достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів покарання за ст. 124 КК у виді громадських робіт.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Херсонської області ОСОБА_12 просить вирок скасувати в частині засудження ОСОБА_9 за ст. 122 ч. 1 КК, провадження в цій частині закрити внаслідок неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність. Виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_9 покарання за сукупністю злочинів та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 121 КК до 6 років позбавлення волі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд безпідставно додатково кваліфікував дії ОСОБА_16 за ч. 1 ст. 122 КК, оскільки його злочинні дії повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 121 КК.

Заступник прокурора Херсонської області ОСОБА_17 відмовився від апеляційної скарги, поданої на вказаний вирок прокурором у провадженні ОСОБА_18 .

Вислухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, апеляційну скаргу першого заступника прокурора області підтримали в частині вимог про закриття провадження за ч. 1 ст. 122 КК, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу першого заступника прокурора області, апеляційну скаргу захисника просила відхилити, заслухавши сторони в судових дебатах, останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні злочинів, за які його засуджено визнавав частково, посилаючись на те, що побив потерпілого ОСОБА_13 перебуваючи у стані необхідної оборони та перевищив її межі, тому повинен нести відповідальність тільки за ст. 124 КК України, за ч.1 ст. 122 КК вину не визнавав, посилаючись на те, що перелому ребр потерпілому не заподіював.

Ретельно перевіривши аналогічні доводи апеляційної скарги захисника колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 374 КПК України.

Його вина у вчиненні вказаного злочину підтверджується доказами, дослідженими та перевіреними судом, яким надана належна юридична оцінка, зокрема:

?показаннями потерпілого ОСОБА_13 про те, що 19.09.2017 року святкували день народження ОСОБА_9 , який є його кумом, у ОСОБА_9 вдома, вживали алкогольні напої. Близько 01 годин, побачивши, що ОСОБА_9 звалив на підлогу та бив долонями по обличчю свою дружину ОСОБА_14 , намагався припинити бійку між ними, обхопивши ОСОБА_19 руками ззаду за верхню частину тулубу та утримуючи його. Косорик був збуджений та поводився агресивно. В той час, як він утримував ОСОБА_19 від протиправних дій, ОСОБА_20 почала бризкати ОСОБА_19 водою в обличчя, щоб той заспокоївся та накинула йому на шию полотенце. Він відпустив ОСОБА_19 та почав збиратись додому, а ОСОБА_9 продовжував сваритись з ОСОБА_14 . Несподівано отримав ззаду удар по голові та впав, а ОСОБА_9 підійшов до нього та 2-3- рази вдарив ногою по тулубу. Від отриманих травм зазнав відкритого перелому кісток склепіння черепу та переломи ребр;

?аналогічними показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були безпосередніми очевидцями вчинення злочину;

?протоколом огляду місця події від 19.09.2017 року, яким зафіксована обстановка на місці скоєння злочину, де виявлено мокру ділянку землі зі згустками речовини бурого кольору, схожої на кров та вилучено ці згустки та сапу з дерев`яним держателем ( том 2 а.п. 12-15).

?висновком судово-медичної експертизи від 18.10.2017 року, яким встановлено заподіяння 19.09.2017 року ОСОБА_13 відкритої черепно-мозкової травми, відкритого перелому кісток склепіння черепу, крововиливів під оболонки головного мозку, забою головного мозку середнього ступеню важкості, забійної рани голови, саден на обличчі, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя; переломів одинадцятого та дванадцятого правих ребр з помірним крововиливом у праву плевральну порожнину, що за критерієм тривалого розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (том 2 а.п.48-49);

?результатами слідчого експерименту від 19.09.2017 року, яким зафіксовано відтворення ОСОБА_9 способу та механізму нанесення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень - одного удару сапкою по голові та декількох ударів ногою по тулубу (том 2 а.п.78-89).

Наведені вище та інші, зазначені у вироку докази у своїй сукупності, беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, оскільки є послідовними, узгоджуються між собою, отримані у спосіб, передбачений КПК, отже є належними та допустимими.

Зокрема потерпілий та очевидці вчиненні злочинів - свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_14 прямо вказують на ОСОБА_9 як особу, яка умисно заподіяна удар сапкою по голові потерпілого та 2-3 рази вдарила його ногою по тулубу.

Апелянтом не наведено жодної з передбачених КПК підстав для визнання цих доказів недопустимими, отже доводи захисника про недопустимість цих показань колегія суддів до уваги не приймає.

Висновком судово-медичної експертизи від 18.10.2017 року також встановлено, що перелом зводу та склепіння черепу ОСОБА_13 спричинені предметом, що має ребро чи лезо, не виключно внаслідок удару по голові металевої частиною сапи.

Твердження захисника те, що сапа в установленому порядку не вилучалась з місця події, не відповідає дійсності, оскільки зі змісту протоколу огляду місця події від 19.09.2017 року (а.п. 12 том 2) встановлено, що безпосередньо після вчинення злочину 19.09.2017 року о 04:30 годин слідчим Скадовського ВП оглянуто територію домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_9 , де під час огляду виявлено на піску декілька згустків речовини бурого кольору, зовні схожі на кров, сапу з дерев`яною рукояткою та металевим наконечником зі слідами бурого кольору, які були вилучені з місця події, що зафіксовано як в самому тексті протоколу так і в доданій до протоколу фототаблиці.

Як вбачається з вказаного протоколу, огляд місця події був проведений слідчим у присутності понятих, за формою та змістом вказаний процесуальний документ відповідає вимогам КПК.

Факт виправлення описки в протоколі огляду щодо номеру будинку оглянутого домоволодіння не тягне за собою недопустимість вказаного доказу, оскільки під час судового розгляду встановлено, що огляд проводився саме на території домоволодіння, де сталась подія, що не заперечувалось володільцем житла, яка надавала згоду на проведення огляду, а не в будь-якому іншому домоволодінні, як вказує в апеляційній скарзі захисник.

Крім того, суд не посилався у вироку на речові докази, вилучені 19.09.2017 року з місця події сапу з дерев`яним держателем (том 2 а.п. 18) та частину ґрунту з речовиною бурого кольору (а.п. 20 том 2) як на докази винуватості ОСОБА_9 , а тому доводи апелянта про недопустимість вказаних доказів не мають будь-якого значення для оцінки законності та обґрунтованості судового рішення.

Сам ОСОБА_9 підтвердив факт нанесення ним удару по голові ОСОБА_13 саме металевою частиною сапи, що узгоджується з висновком експерта, а також показаннями свідка ОСОБА_15 , яка безпосередньо бачила момент нанесення цього удару, а тому сам факт вилучення або невилучення цієї сапи не має вирішального значення для висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину.

Доводи апелянта про недоведеність факту заподіяння ОСОБА_9 потерпілому тілесних ушкоджень у виді перелому ребр не ґрунтуються на досліджених судом доказах.

Так, сам ОСОБА_9 під час проведення з ним слідчого експерименту не заперечував, що після нанесення ним удару потерпілому сапкою по голові, ще декілька разів вдарив його, лежачого на землі, ногою по тулубу.

Слідчий експеримент з підозрюваним проведено з дотриманням вимог ст. 240 КПК, підстав для визнання цього доказу недопустимим, апелянтом не наведено.

Потерпілий ОСОБА_13 показав що саме ОСОБА_9 після заподіяння удару по голові сапою, коли він впав, 2 чи 3 рази вдарив його ногою по тулубу.

Свідок ОСОБА_15 безпосередньо бачила, як після нанесення її чоловіку удару сапою по голові, ОСОБА_9 декілька разів вдарив його, лежачого на землі, ногами по тулубу і якщо б вона не відтягнула його від чоловіка, той продовжував би його бити.

Потерпілий невідкладно після вчинення події був госпіталізований до медичного закладу, де при його огляді (том 2 а.п. 29) окрім відкритої черепно мозкової травми, також виявлено забій грудної клітини справа, що узгоджується з показаннями потерпілого та свідка про заподіяння ОСОБА_13 . ОСОБА_9 тілесних ушкоджень грудини (ребр).

Посилання апелянта на невстановлення досудовим слідством часу та способу отримання ОСОБА_13 перелому ребр та залишення без перевірки версії сторони захисту про можливість утворення переломів ребр через падіння з висоти власного зросту, не відповідають дійсності, оскільки висновком судово-медичної експертизи встановлено, що всі тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_13 , зокрема травма голови та переломи ребр за давністю утворення відповідають 19.09.2017 року та не характерні для утворення внаслідок падіння з висоти власного зросту на тверду поверхню, що спростовує твердження апелянта в цій частині (том 2 а.п. 49).

Вказаним висновком підтверджено, що ушкодження на грудній клітини потерпілого (переломи 11 та 12 ребр справа) спричинені 19.09.2017 року тупими предметами з обмеженою поверхнею, можливо руками та ногами людини, що повністю узгоджується з показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_15 про механізм заподіяння ОСОБА_9 потерпілому вказаних ушкоджень.

Таким чином, наведені докази узгоджуються між собою і доводять винуватість ОСОБА_9 у заподіянні потерпілому перелому ребр, що відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тому вимоги захисника про закриття кримінального провадження в цій частині через невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні вказаних злочинних дій задоволенню не підлягають.

Разом з тим, правильно встановивши обставини провадження щодо умисного заподіяння потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, суд дав їм невірну юридичну оцінку.

Так, заподіяння обвинуваченим в один і той же час, одному і тому ж потерпілому в ході продовжуваних дій, що охоплювались єдиним умислом, різного ступеню тяжкості тілесних ушкоджень суд помилково кваліфікував за різними статтями Кримінального кодексу України: ч.1 ст. 121 та ч.1 ст. 122. В той час, коли такі його дії повинні кваліфікуватись за законом, що передбачає відповідальність за більш тяжкий злочин, тобто за ч.1 ст. 121 КК України, і додаткової кваліфікації ще й за ч.1 ст. 122 КК України не потребували.

Таким чином доводи апеляційної скарги першого заступника прокурора про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_9 за обома нормами кримінального закону є обґрунтованими.

Разом з цим, апеляційні вимоги прокурора про закриття провадження за ч. 1 ст. 122 КК задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

В апеляційній скарзі прокурора не наведено жодної із передбачених у ч.ч. 1 та 2 ст. 284 КК підстав для закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.

Враховуючи, що дії ОСОБА_9 по заподіянню потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень охоплюються диспозицією ст. 121 ч. 1 КК, оскільки він заподіяв потерпілому різного ступеню тяжкості тілесні ушкодження в ході продовжуваних дій, що охоплювались його єдиним умислом, кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 122 КК підлягає виключенню з вироку як зайва, як і вказівка про призначення ОСОБА_9 за даним законом та за ст. 70 КК України покарання, що не тягне за собою закриття кримінального провадження в цій частині.

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга першого заступника прокурора області підлягає задоволенню частково, а вирок суду зміні на підставі ч. п 4 ч.1 ст. 409 КПК.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про перебування ОСОБА_9 у стані необхідної оборони або перевищення її меж при заподіянні ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступного.

Закріплене в статті 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя статті 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.

Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним заподіянням шкоди здоров`ю особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд першої інстанції належним чином оцінив доводи обвинуваченого про перебування стані необхідної оборони, навівши докладні мотиви про критичну оцінку цих показань.

З таким висновком погоджується й колегія суддів.

Повертаючись до справи, що розглядається, колегія суддів убачає, що жоден з допитаних судом свідків не вказував на будь-яку неправомірну поведінку ОСОБА_13 по відношенню до ОСОБА_9 .

Посилання захисника під час апеляційного розгляду про побиття ОСОБА_13 . ОСОБА_9 що на її думку, підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 98 від 19.09.2017 року (том 2 а.п. 46) є голослівним.

Зокрема у ОСОБА_9 були виявлені легкі тілесні ушкодження: синці та подряпини на обличчі, руках, грудях, проте докази заподіяння йому цих ушкоджень саме ОСОБА_13 відсутні.

З показань свідка ОСОБА_14 вбачається, що саме вона з метою припинити протиправні дії ОСОБА_9 виштовхала його з веранди у двір, а на дворі ще раз штовхнула останнього, через що він впав на землю і тільки після цього до них підбіг ОСОБА_13 та почав стримувати ОСОБА_9 від продовження сварки з ОСОБА_14 та від її побиття.

Свідок ОСОБА_15 також показала, що з метою заспокоїти ОСОБА_9 вдарила його рукою по обличчю.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_14 підтвердили показання потерпілого, що він намагався захистити ОСОБА_14 , утримуючи ОСОБА_9 руками за тулуб.

Жоден з допитаних судом свідків не вказував на заподіяння потерпілим ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Таким чином, утримуючи ОСОБА_9 за тулуб, ОСОБА_13 переслідував легітимну мету, спрямовану на відвернення суспільно-небезпечного посягання обвинуваченого на ОСОБА_14 .

Твердження захисника про те, що ОСОБА_13 душив ОСОБА_9 руками та полотенцем спростовуються показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 про те, що саме ОСОБА_14 , щоб заспокоїти ОСОБА_9 бризкала йому водою в обличчя та накинула на шию останнього полотенце, жодного відношення до цих дії ОСОБА_13 не мав.

В помсту за втручання ОСОБА_13 у бійку з дружиною, скориставшись тим, що ОСОБА_13 відпустив його, ОСОБА_9 умисно ззаду наніс йому удар сапкою по голові, а коли ОСОБА_13 впав ще декілька разів вдарив його ногою по ребрам.

Такі обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_9 не перебував у стані необхідної оборони, бо не зазнавав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_13 .

Намір ОСОБА_9 вчинити розправу над ОСОБА_13 за втручання в їх сварку з дружиною був визначальним мотивом завдання удару потерпілому сапкою у життєво важливий орган голову та заподіяння ударів ногами по тулубу.

Сукупність таких обставин виключає кваліфікацію заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в стані необхідної оборони або з перевищенням її меж.

Крім того, навіть з показань самого ОСОБА_9 в суді вбачається, що він взяв сапу та вдарив нею потерпілого вже тоді, коли будь-які суперечки між ними припинились, тобою діяв не з метою відвернення суспільно небезпечного посягання потерпілого, а з прямим умислом на заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження, що виключає стан необхідної оборони.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з вироку, суд, при призначенні ОСОБА_9 покарання вказаних вимог дотримався належним чином.

Суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, часткове визнання ОСОБА_9 своєї вини, відомості про особу винного, зокрема те, що він за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, не працює, має на утриманні малолітню дитину, раніше судимий за корисливі злочини. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів, обставиною, що пом`якшує покарання -часткове відшкодування заподіяної злочином шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально на строк 6 років. Таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 419 КПК України колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 25.05.2018 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Виключити з вказаного вироку вказівку на кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч.1 ст. 122 КК України і призначення йому за даним законом та за ст. 70 КК України покарання.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до позбавлення волі строком на 6 років.

В решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді : три підписи

З оригіналом згідно:

Суддя ОСОБА_3