Постанова

іменем України
21 червня 2018 року

м. Київ
справа № 643/7970/16-к
провадження № 51-2580км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003399, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2009 року за ч. 1 ст. 14, пунктами 1, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців із конфіскацією майна; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2011 року засуджено за пунктами 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців із конфіскацією майна, звільненого 28 січня 2016 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Московського районного суду м. Харкова від 2 серпня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього певні обов`язки. Питання щодо речових доказів вирішено судом відповідно до вимог закону.
Згідно з вироком суду 24 квітня 2016 року приблизно о 15:40 ОСОБА_6 , перебуваючи в районі будинку № 36а на вул. Тимурівців у м. Харкові, побачив біля під`їзду № 5 раніше незнайому йому ОСОБА_7 , яка тримала в руці мобільний телефон. ОСОБА_6 підійшов до неї та, діючи умисно, з корисливих мотивів, вирвав із руки потерпілої мобільний телефон, після чого з місця вчинення злочину зник, чим завдав ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 7640 грн.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання. Призначив йому за ч. 1 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69-1 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Строк відбування покарання суд визначив рахувати з дня приведення вироку до виконання. У решті вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції при призначенні йому покарання належним чином не врахував обставин, що пом`якшують покарання, а також даних про його особу та стан його здоров`я. При цьому зазначає, що вину він визнав у повному обсязі, надавав слідчому незмінні та послідовні показання, які потім підтвердив у суді й погодився на скорочений розгляд справи. Суд також не врахував, як вважає ОСОБА_6 , того, що його матір хворіє, і піклуватися про неї може тільки він.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу з доповненнями та просив її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу з доповненнями засудженого необґрунтованою і просила залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, та кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 186 КК засуджений у касаційній скарзі не оспорює. При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обстави, які ніким не оспорюються.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання внаслідок суворості є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд керувався саме вказаними вимогами кримінального закону.
З вироку районного суду вбачається, що, суд призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, який є правопорушенням середньої тяжкості, а також дані про особу винного, котрий офіційно не працевлаштований, раніше судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має місце проживання, за яким живе без реєстрації.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття й добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено. З урахуванням викладеного суд призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і звільнив від його відбування з випробуванням, оскільки вважав, що таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Так, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням районного суду і зазначив про порушення ним вимог ст. 69-1 КК, оскільки призначене ОСОБА_6 покарання перевищує дві третини максимального строку покарання, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК. З таким висновком апеляційного суду погоджуються й колегія суддів.
При цьому апеляційний суд указав на те, що покарання із застосуванням ст. 75 КК не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого, оскільки суд при призначенні покарання формально послався на вищезазначені обставини, при цьому не дав їм належної оцінки.
Крім того, районний суд фактично не врахував того, що ОСОБА_6 був засуджений до покарання у виді позбавлення волі за вчинення особливо тяжких, у тому числі й корисливих злочинів, того, що він через три місяці після звільнення з місць позбавлення волі знов вчинив умисний корисливий злочин.
З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, серед яких і ті, про які йдеться у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції, розглянувши справу в межах поданої апеляційної скарги та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства і призначив останньому покарання за ч. 1 ст. 186 із застосуванням положень ст. 69-1 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Переконливих доводів щодо явної несправедливості призначеного засудженому покарання внаслідок суворості у касаційній скарзі не міститься.
Таким чином, апеляційний суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, призначив

ОСОБА_6 покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Підстав для пом`якшення покарання і, зокрема, застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання, про що йдеться у касаційній скарзі, Суд не вбачає, а тому вона задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3