ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 686/11564/16-к
провадження № 51-1910км18
3 липня 2018 року
м. Київ

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 12 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006767, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу 20 листопада 2015 року вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 71 КК до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 20 листопада 2015 року й остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців.
Строк відбування покарання визначено рахувати з 15 листопада 2016 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 21 квітня по 16 червня 2016 року включно та з 30 червня по 14 листопада 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 1 071 грн та 500 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у провадженні.
Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у крадіжках, вчинених повторно за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, у період із листопада 2015 року по січень 2016 року ОСОБА_7 , перебуваючи у дворах будинків у м. Хмельницькому, вчинив 13 епізодів крадіжок автомобільних номерних знаків виробництва інших держав. Так, у період із 1:30 18 листопада по 8:00 19 листопада 2015 року у дворі будинку АДРЕСА_2 він викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Молдова вартістю 578,20 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на вказану суму; з 19:00 24 листопада по 8:50 25 листопада 2015 року у дворі будинку АДРЕСА_3 викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Польща вартістю 1 081 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на вказану суму; з 21:00 7 грудня по 7:00 8 грудня 2015 року у дворі будинку АДРЕСА_4 викрав державні номерні знаки виробництва Федеративної Республіки Німеччина вартістю 773,45 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на вказану суму; 3 січня 2016 року о 1:00, а також 6 січня о 1:00 у дворі будинку АДРЕСА_5 викрав державні номерні знаки виробництва Сполученого Королівства Великобританії вартістю 8 725 грн, та виробництва Республіки Латвія вартістю 1 026 грн, завдавши потерпілим ОСОБА_12 і ОСОБА_13 матеріальної шкоди на вказану суму відповідно; 3 січня 2016 року о 3:00 у дворі будинку АДРЕСА_6 викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Польща вартістю 1 116 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_14 матеріальної шкоди на вказану суму; з 18:00 5 січня по 8:00 6 січня 2016 року у дворі будинку АДРЕСА_7 викрав державні номерні знаки виробництва Російської Федерації вартістю 652,24 грн, завдавши потерпілій ОСОБА_15 матеріальної шкоди на вказану суму; з 23:00 5 січня по 11:00 6 січня 2016 року у дворі будинку АДРЕСА_8 викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Польща вартістю 1 071 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вказану суму; 6 січня 2016 року о 3:00 у дворі будинку АДРЕСА_9 викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Молдова вартістю 579,13 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_16 матеріальної шкоди на вказану суму; 6 січня 2016 року о 5:00 у дворі будинку АДРЕСА_10 викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Латвія вартістю 1 026,16 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_17 матеріальної шкоди на вказану суму; 8 січня о 3:00 2016 року у дворі будинку АДРЕСА_11 викрав державні номерні знаки виробництва Федеративної Республіки Німеччина вартістю 767 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_18 матеріальної шкоди на вказану суму; з 19:30 14 січня по 8:45 15 січня 2016 року у дворі будинку АДРЕСА_12 викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Польща вартістю 1 077 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_19 матеріальної шкоди на вказану суму; 23 січня 2016 року о 2:00 у дворі будинку АДРЕСА_13 викрав державні номерні знаки виробництва Республіки Латвія вартістю 1 072 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_20 матеріальної шкоди на вказану суму.
Апеляційний суд, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду від 15 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 у частині заходу примусу і постановив у цій частині новий вирок, яким призначив засудженому за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутої частини покарання (1 рік 3 місяці позбавлення волі, з урахуванням уточнюючої ухвали від 22 червня 2017 року) за вироком Хмельницького міськрайонного суду від 20 листопада 2015 року, призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Строк відбуття покарання визначено обчислювати з 12 червня 2017 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 21 квітня по 16 червня 2016 року включно та з 30 червня 2016 року по 11 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлений щодо ОСОБА_7 вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів захисника зводиться до того, що: згаданий суд необґрунтовано поновив прокурору строк на апеляційне оскарження вироку місцевого суду; впродовж здійснення апеляційного провадження засуджений тримався під вартою без відповідного рішення, і це штучно вплинуло на розмір призначеного ОСОБА_7 покарання, при виборі якого не було враховано всіх даних про особу винного та пом`якшуючих обставин; крім того, без належної перевірки залишились аргументи незгоди засудженого з вартістю викраденого майна, викладені в його апеляційній скарзі, яку було відхилено без з`ясування зазначених обставин, що належать до предмета доказування. Також за твердженням захисника, невідбута засудженим частина покарання є меншою, ніж 1 рік 3 місяці, а суд апеляційної інстанції при її зазначенні допустив помилку. Скаржниця вважає, що оспорюваний вирок не відповідає ст. 370 КПК, а допущені, на її думку, порушення призвели до призначення ОСОБА_7 явно несправедливого покарання через суворість.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає вирок апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій по суті не заперечуються висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінально караних діянь проти власності та правильність їх кваліфікації за ч. 2 ст. 185 КК.

Твердження захисника про безпідставне поновлення прокурору строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду є неспроможними.

За правилами ст. 395 КПК на вирок місцевого суду може бути подано апеляційну скаргу через суд, який постановив вирок протягом тридцяти днів із дня проголошення цього рішення. За матеріалами справи, у ній 15 листопада 2016 року суд першої інстанції постановив вирок щодо ОСОБА_7 . Прокурор, не погодившись із указаним вироком, 15 грудня 2016 року подав на нього апеляційну скаргу, яку в той же день було прийнято працівником канцелярії Хмельницького міськрайонного суду. Суд апеляційної інстанції, встановивши факт додержання стороною обвинувачення передбаченого законом процесуального строку апеляційного оскарження, 28 грудня 2016 року обґрунтовано прийняв до провадження апеляційну скаргу прокурора, поновивши йому згаданий строк.

Усупереч посиланням захисника при здійсненні апеляційного розгляду суд перевірив усі доводи засудженого, викладені в його апеляційній скарзі, у тому числі мотиви незгоди з розміром матеріальної шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_12 , і в зазначеному аспекті з урахуванням інкримінованого ОСОБА_7 обвинувачення та встановлених фактичних обставин дав у вироку аргументовану відповідь із відображенням наявних у справі конкретних даних, умотивовано відмовивши у задоволенні заявлених апеляційних вимог. Переконливих аргументів на спростування висновків апеляційного суду та на підтвердження доводів щодо допущення у провадженні істотних порушень норм процесуального права у поданій касаційній скарзі не наведено.

Згідно з представленими у справі відомостями ОСОБА_7 затримали 28 січня 2016 року на підставі вироку Хмельницького міськрайонного суду від 20 листопада 2015 року, який 22 грудня 2015 року набрав законної сили і за яким ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці. У подальшому засуджений прибув до Райківецької виправної колонії № 78, де відбув лише частину призначеного покарання, оскільки його за відповідними рішеннями суду (ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 12 квітня, 25 травня та 23 червня 2016 року) тимчасово переводили до Хмельницького слідчого ізолятора і залишали в указаній установі спочатку для проведення необхідних слідчих дій у цьому кримінальному провадженні, а потім на час розгляду провадження. Строк перебування у місцях попереднього ув`язнення ОСОБА_7 було зараховано у строк призначеного за цим вироком покарання на підставі положень ч. 5 ст. 72 КК, проти чого заперечень у касаційній скарзі немає. Крім того, питання обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його тривалості було вирішено судом при постановленні вироку від 15 листопада 2016 року, і таке рішення залишалося чинним упродовж апеляційної процедури.

Отже, посилання захисника на відсутність судових рішень, на підставі яких під час розгляду цього кримінального провадження засуджений тримався під вартою, а також на штучне створення умов для призначення більш суворого покарання не можна визнати прийнятними.

Натомість, як убачається зі змісту касаційної скарги захисника, її доводи по суті зводяться до надмірної суворості обраного засудженому заходу примусу.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Водночас у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, остаточний захід примусу йому визначається за правилами ст. 71 КК. При цьому остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Саме наведеними законодавчими приписами керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання.
Так, разом зі ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень суд урахував обсяг винних дій засудженого, його особу, який неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, попри це на шлях виправлення не став навпаки, не відбувши покарання за попереднім вироком, знову вчинив корисливі злочини і не відшкодував потерпілим завданої шкоди. З огляду на ці обставини, що свідчать про суспільну небезпечність ОСОБА_7 , апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про невиправдану м`якість покарання, призначеного засудженому за ч. 2 ст. 185 КК судом першої інстанції. Водночас суд апеляційної інстанції не залишив поза увагою встановлених місцевим судом пом`якшуючих обставин, які згадуються в касаційній скарзі, і з урахуванням усього зазначеного обрав ОСОБА_7 за вчинені нові діяння захід примусу не в максимальних межах санкції кримінального закону, за яким його засуджено, а остаточне покарання за правилами ст. 71 КК. При цьому до покарання, призначеного за новим вироком, апеляційний суд фактично частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді позбавлення волі у розмірі лише 2 місяців. У зв`язку з цим посилання захисника на те, що невідбута частина покарання є меншою, ніж 1 рік 3 місяці позбавлення волі, як на підставу для пом`якшення засудженому покарання не є слушними.
Таким чином, призначений засудженому за вироком апеляційного суду захід примусу є справедливим, відповідає його меті й визначеним законом загальним засадам, а доводи захисника про протилежне є необґрунтованими.
Вирок апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Тому подану захисником касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 12 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3