печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_5 на постанову заступника начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 від 11.05.2018 року про закриття кримінального провадження № 000002, -
В С Т А Н О В И В :
До Печерського районного суду міста Києва 08.06.2018 та 18.06.2018 надійшли скарги ОСОБА_5 на постанову заступника начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 від 11.05.2018 року про закриття кримінального провадження № 000002.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.09.2018 зазначені скарги об`єднані в одне провадження.
У своїх скаргах заявник зазначає, що постанова про закриття кримінального провадження винесена передчасно, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи та без належного обгрунтування. Вважає, що органом досудового розслідування не було використано всі можливі засоби та не вичерпано всі наявні можливості для проведення всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінальних правопорушень, що у свою чергу не дало змогу прийняти законне процесуальне рішення. Зокрема, слідчим не допитані усі посадові особи сектору безпеки та оборони України, недосліджено умисел та мотиви невжиття посадовими особами сектору безпеки та оборони України заходів щодо протидії російській агресії в Криму. Органом слідства упереджено кваліфіковані дії посадових осіб як крайня необхідність, а також отримано мінімальний обсяг односторонніх доказів та їх упереджене оцінювання на підставі своїх власних переконань.
У матеріалах відсутні достатні докази, які б дали змогу зробити висновок про неможливість проведення ефективної та результативної антитерористичної операції в м. Сімферополь, не досліджено діяльність підрозділів військових формувань на період анексії Криму, правову оцінку діям їхнього командування не надано.
Крім того, заявник вважає, що вказане кримінальне провадження не підлягає об`єднанню з кримінальним провадженням, в рамках якого розслідуються злочинні діяння представників Російської Федерації.
У зв`язку з цим, заявник просить скасувати постанову про закриття кримінального провадження.
Під час судового розгляду скарги заявник та його представник наполягали на задоволенні скарги з наведених вище підстав.
Прокурор у судовому засіданні доводи скарги не визнав, зазначивши, що всі обставини, на які посилається особа, яка подала скаргу, щодо можливого вчинення злочину, були належним чином перевірені в ході досудового розслідування шляхом допитів свідків, тимчасового доступу до документів, проведення судових експертиз тощо, а тому постанова про закриття кримінального провадження є законною та обґрунтованою. Просив у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на її безпідставність.
Слідчий суддя, вислухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши матеріали скарги та матеріали закритого кримінального провадження, приходить до таких висновків.
Згідно з ч. 1ст. 303 КПК України на досудовому провадженні рішення слідчого про закриття кримінального провадження може бути оскаржене заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Вичерпний перелік підстав закриття кримінального провадження міститься уст. 284 КПК України, згідно з нормами якої кримінальне провадження закривається в разі встановлення відсутності в діянні особи складу кримінального правопорушення.
Оцінюючи на предмет законності вказану постанову слідчий суддя враховує, що закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки всіх зібраних та перевірених доказів.
Постанова про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній мають бути викладені всі підстави, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією із гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників кримінального провадження.
Відповідно до ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень глави 26 КПК України.
Згідно з відомостями, що містяться у вступній частині постанови заступника начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 від 11.05.2018 року про закриття кримінального провадження № 000002, встановлено, що місцем прийняття вказаного рішення є м. Київ, вул. Різницька, 13/15, яке знаходиться у межах територіальної підсудності Печерського районного суду міста Києва.
Дану скаргу подано належною особою.
Судовим розглядом встановлено, що 11.05.2018 заступником начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 винесено постанову про закриття кримінального провадження № 000002 від 01.03.2014 в частині кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110, ч. 1 ст. 111 КК України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.11.2017 на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 19.10.2017 за заявою ОСОБА_5 стосовно колишніх виконувача обов`язків Президента України ОСОБА_7 , Прем`єр-міністра України ОСОБА_8 , Секретаря РНБО ОСОБА_9 , виконувача обов`язків Голови Адміністрації Президента України ОСОБА_10 , Голови Служби безпеки України ОСОБА_11 , Командувача Національною гвардією України ОСОБА_12 , виконувача обов`язків Міністра оборони України ОСОБА_13 , начальника Генерального штабу ЗС України ОСОБА_14 та Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_15 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
У ході досудового слідства у вказаному провадженні, серед іншого, досліджувалися дії службових осіб сектору безпеки та оборони України щодо протидії військовій агресії Російської Федерації на території Автономної Республіки Крим (далі АР Крим) та м. Севастополь у лютому-березні 2014 року, надати правову оцінку яким у своїй заяві просив ОСОБА_5 .
Вказані обставини були предметом перевірки під час досудового розслідування, в рамках якого здійснено достатній обсяг слідчих дій, спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження.
Як вбачається з наданих суду та досліджених слідчим суддею матеріалів закритого кримінального провадження, органом досудового розслідування вжито заходів щодо забезпечення всебічності та повноти досудового слідства, а саме: здійснені тимчасові доступи до документів Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Адміністрації Президента України, отримано дані з Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної поліції України, Головного управління Національної гвардії України, проведено допити свідків, отримані висновки судових експертиз.
Зокрема, допитано як свідків посадових осіб, оцінку діяльності яких просив надати заявник, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також інших посадових осіб сектору безпеки та оборони України.
Так, із показань допитаного як свідка ОСОБА_7 вбачається, що для звільнення захоплених будівель Верховної Ради та Ради міністрів АР Крим неможливо було використати спецпідрозділи органів внутрішніх справ, зокрема співробітників кримських підрозділів міліції особливого призначення «Беркут», оскільки вони зі зброєю в руках відразу покинули казарми та повністю підтримали агресію Російської Федерації, перейшовши на сторону окупантів. Отримавши важке озброєння від Росії, вони зайняли оборону, перекривши в`їзди на півострів з материкової частини України.
Разом із тим, з початку військової агресії РФ розпочалася масова зрада силовиків та їх перехід на бік ворога, зокрема, близько 90% працівників Служби безпеки України зрадили присягу, залишилися їй вірні лише орієнтовно 242 співробітників на весь Крим.
Крім того, в Криму був задіяний потужний військовий потенціал у вигляді регулярних Збройних Сил РФ, протидіяти яким ні у СБ України, ні в інших силових структур України не було ресурсів.
Як стверджує свідок, Україна не готова до оголошення війни ядерній державі - Російській Федерації. Оголошення стану війни в той час стало б правовою підставою для повністю підготовленого вторгнення ЗС РФ на материкову територію України, що могло спричинити величезні людські жертви та повну втрату державності і незалежності України взагалі.
Відповідно до протоколів допитів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 останні показали, що з підтвердженої на той час розвідувальної інформації вбачалися загрози вторгнення багатотисячного військового угруповання військ ЗС РФ на північних та східних рубежах країни.
Допитаний як свідок колишній Голова СБ України ОСОБА_11 показав, що наявних на той час вірних присязі сил та засобів СБ України було недостатньо для взяття ситуації в АР Крим під контроль.
Відповідно до показань Міністра внутрішніх справ ОСОБА_15 , протистояти регулярним військовим силам ЗС РФ в АР Крим органи правопорядку на той час не могли.
З протоколів допитів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що на момент проведення першого засідання РНБО України 28.02.2014 уже було відомо про існування загроз територіальній цілісності зі сторони Російської Федерації. З урахуванням катастрофічного на той час стану справ всередині країни, відсутності коштів у бюджеті, повної неготовності ЗС України до виконання своїх обов`язків за призначенням, про що доповідав в.о. Міністра оборони ОСОБА_13 , проведенням російськими телеканалами кампанії щодо дезінформації та дискредитації з нагнітанням суспільних настроїв, на думку свідка, РНБО України прийнято єдині можливі на той час рішення щодо протидії зовнішній агресії.
Окрім того, прийняття інших рішень могло призвести до розпалювання етнічного конфлікту, в якому звинуватили б центральну владу, і Росія відразу могла скористатися цим приводом і ввести свої війська на материкову Україну.
Також у матеріалах кримінального провадження містяться протоколи допитів як свідків ще понад 80 осіб, відповідно до яких останніми підтверджено факт анексії Російською Федерацією території Криму.
Згідно з наявним у матеріалах кримінального провадження повідомленням управління внутрішньої безпеки СБ України від 13.04.2018 № 9/3561 на материкову частину України не прибув 1371 військовослужбовець органів, підрозділів та закладів СБ України, що дислокувались на території АР Крим та м. Севастополь. Відсоток зрадників становить понад 84 %.
За повідомленням Міністерства оборони України, загальний показник зрадників серед військовослужбовців ЗС України в Криму склав 70,3% (64,4% серед офіцерів).
Відсоток зрадників в рядах внутрішніх військ МВС України, відповідно до повідомлення Головного управління Нацгвардії України, під час подій в Криму становив 54 %.
Із співробітників Держприкордонслужби України, за повідомленням ДПС України, на материкову частину України не повернулися 69% військовослужбовців.
З письмової інформації Національної поліції України вбачається, що із органів МВС України за порушення присяги було звільнено близько 12000 колишніх міліціонерів, які служили в Криму.
Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах кримінального провадження розсекреченої стенограми засідання Ради національної безпеки і оборони України під головуванням в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України ОСОБА_7 від 28 лютого 2018 року, після обговорення ситуації на півострові Крим ОСОБА_7 поставив на голосування членів РНБО України питання про введення воєнного стану, проте позитивно за його введення проголосував лише він сам. Решта членів РНБО таку пропозицію не підтримали. Основними запереченнями були відсутність повноцінних органів внутрішніх справ, органів Служби безпеки України та Збройних Сил України, які потрібно було створити або відновити. Крім того, для введення воєнного стану на той час не було достатнього фінансування у бюджеті країни.
Також зі змісту оскаржуваної постанови та досліджених слідчим суддею матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування та при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження слідчим проаналізовано відповідність дій та рішень посадових осіб із числа керівництва сектору безпеки та оборони України щодо реагування на дії РФ по окупації території півострова Крим. Для дослідження можливості проведення антитерористичної операції та оголошення стану війни слідчим витребувано, оглянуто та проаналізовано у постанові документи з Адміністрації Президента України, Служби безпеки України, Генерального штабу ЗС України, а також інших військових та правоохоронних органів України.
Також судовим розглядом встановлено, що прийняттю рішення про закриття кримінального провадження передувало проведення ряду судових експертиз.
Зокрема, згідно з висновком судової комплексної комісійної військової експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 19.08.2016 № 18066/15-62, станом на 28.02.2014 вздовж російсько-українського кордону було зосереджено близько 110 000 військовослужбовців ЗС РФ (38 000 - безпосередньо на кордоні), до90 літаків штурмової авіації, до 40 ударних гвинтокрилів та до 90 гвинтокрилів бойового забезпечення, до 760 танків, 720 артилерійських систем та систем залпового вогню. Чисельність ЧФ РФ перевищувала 20 000військовослужбовців з постійним її нарощуванням.
У висновку цієї ж експертизи також зазначено, що у прямому причинному зв`язку із настанням тяжких наслідків у вигляді окупації Російською Федерацією АР Крим і м. Севастополь та порушення територіальної цілісності України перебувають дії керівництва Російської Федерації та посадових осіб Збройних Сил та спеціальних служб Російської Федерації, які розв`язали та ведуть агресивну війну.
Відповідно до висновку судової, комісійної, військової експертизи від 06.10.2017 № 15786/17-62, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, передумовами та причинами окупації Російською Федерацією АР Крим та м. Севастополь в лютому-березні 2014 року, подальшої збройної агресії з її боку на сході України були перш за все агресивні плани і активні дії керівництва РФ і їх бажання не допустити подальшого руху українського народу до європейських оборонних і безпекових структур та подальшого сталого, цивілізованого та прогресивного розвитку України.
За висновками вищевказаних експертиз, умовами, що сприяли військовій окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим і м. Севастополь стало самоусунення упродовж лютого-березня 2014 року від виконання визначених чинним законодавством посадових обов`язків з боку Президента України ОСОБА_20 , службових осіб з числа керівництва Збройних Сил України: ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , правоохоронних органів: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та інших, що зумовило низьку ефективність та несвоєчасність прийняття рішень посадовими особами держави у зв`язку із численними кадровими змінами, які були обумовлені раптовим зникненням їх попередників.
Генеральним штабом ЗС України та Міністерством оборони України неналежно оцінювалася воєнно-політична та воєнно-стратегічна ситуація навколо України упродовж 2013-2014 років. Зокрема, у планувальних документах ними не оцінювався реальний рівень загроз Україні у воєнній сфері, фактично виключалась можливість розв`язання збройної агресії проти України з боку Російської Федерації. Недооцінка зазначених загроз стала основною причиною неготовності військового керівництва до управління ЗС України у ході збройної агресії Росії.
Окремими факторами, що зумовили та призвели до фактичної окупації АР Крим та м. Севастополь, стали обставини неможливості застосування наявних повноважень з боку вищих службових осіб держави, а саме вимог нормативних актів щодо забезпечення територіальної цілісності та недоторканості України.
За висновками проведених експертиз, вищеописані окремі порушення, допущені новопризначеними посадовими особами сектору безпеки та оборони України не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з порушенням територіальної цілісності України (окупацією АР Крим та м. Севастополь).
Слідчий суддя вважає, що слідчим у постанові належним чином враховані вказані висновки в аспекті оцінки дій посадових осіб сектору безпеки та оборони України, призначених наприкінці лютого 2014 року після втечі своїх попередників.
Встановивши такі обставини, а саме: масову зраду присязі та перехід представників силових та правоохоронних органів України на бік РФ; задіяння потужного військового потенціалу у вигляді регулярних військ Збройних Сил РФ, протидіяти яким у вітчизняних силових структурах не було ресурсів внаслідок приведення їх попереднім керівництвом держави у небоєздатний стан; неможливість оголошення стану війни Російській Федерації як ядерній державі, яка б у протилежному випадку отримала правові підстави для повністю підготовленого вторгнення її регулярних військ на материкову територію України, що могло спричинити величезні людські жертви та повну втрату державності і незалежності України взагалі; перебування у прямому причинному зв`язку дій керівництва Російської Федерації та посадових осіб Збройних Сил та спеціальних служб Російської Федерації із настанням тяжких наслідків у вигляді окупації Російською Федерацією АР Крим і м. Севастополь та порушення територіальної цілісності України;самоусунення упродовж лютого-березня 2014 року від виконання визначених чинним законодавством посадових обов`язків з боку колишнього керівництва держави, Збройних Сил України та правоохоронних органів; відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями новопризначених посадових осіб сектору безпеки та оборони України та порушенням територіальної цілісності України, пов`язаною з окупацією АР Крим та м. Севастополь, слідчий прийняв вмотивовану постанову про закриття кримінального провадження в цій частині.
Виходячи з аналізу вищевказаних доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, слідчий суддя погоджується з позицією прокурора щодо повноти проведення досудового розслідування та тим, що обставини, на які посилається особа, яка подала скаргу, щодо можливого вчинення злочину, були належним чином перевірені.
Щодо доводів заявника та його представника про неповноту проведеного досудового розслідування, що виразилося зокрема у не проведенні допитів ряду посадових осіб, не дослідженні умислу та мотивів невжиття посадовими особами сектору та оборони України заходів щодо протидії російській агресії в Криму, отримання мінімального обсягу односторонніх доказів та їх оцінювання слідчим на підставі власних переконань слідчий суддя приходить до такого.
У силу ч. 2 ст. 9 КПК слідчий зобов`язаний всебічно, повно та неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та прийняти законні і неупереджені процесуальні рішення.
Вимога всебічності та повноти досудового розслідування передбачає збирання доказів у тому обсязі, який би забезпечив можливість встановити всі необхідні обставини кримінального правопорушення, надати оцінку кожному доказу окремо та усім доказам у їх сукупності та взаємному зв`язку.
Згідно зі ст. 84 КПК доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких уповноважені особи встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів серед іншого є показання, документи, висновки експертів.
Статтею 91 КПК України визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно зі ст. 215 КПК України досудове розслідування здійснюється у формі досудового слідства. Зазначена норма, як і в цілому положення глави 19 КПК України, визначають форму та регламентують порядок проведення досудового слідства, однак не встановлюють переліку процесуальних та слідчих дій, які обов`язково належить здійснити в ході досудового розслідування для його закінчення.
Орган досудового розслідування в залежності від описаних заявником обставин, в яких останній вбачає ознаки кримінально-караних діянь, та залежно від того, як ці ознаки будуть співвідноситися з ознаками складів злочинів, в даному випадку, передбачених ст.ст. 110, 111 КК України, на власний розсуд визначає об`єм слідчих та процесуальних дій, достатній, за переконанням слідчого чи прокурора, для прийняття мотивованого рішення у відповідності до положень ч. 2 ст. 283 КПК України.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При здійсненні досудового розслідування слідчий самостійно визначає обсяг слідчих (розшукових) дій, які необхідно провести і ніхто, крім прокурора, не вправі давати йому вказівки щодо проведення досудового розслідування.
Отже, процесуальне рішення має ґрунтуватися на доказах, які відповідають вказаним вимогам.
Як засвідчили досліджені матеріали кримінального провадження, зібрані в ході розслідування кримінального провадження докази, а саме: показання свідків, документи, висновки експертів, у своєму взаємозв`язку були достатніми для прийняття слідчим постанови про закриття кримінального провадження.
Більше того, у матеріалах кримінального провадження містяться показання осіб, які на думку заявника та його представника слідством не допитані, зокрема: ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_19 та інших.
Надаючи оцінку діям посадових осіб сектору безпеки та оборони України під час анексії Криму, слідчим, у взаємозв`язку з іншими доказами, взято до уваги висновки судової комплексної комісійної військової експертизи від 19.08.2016 № 18066/15-62 та судової, комісійної, військової експертизи від 06.10.2017 № 15786/17-62, згідно з якими дії новопризначених посадових осіб сектору безпеки та оборони України не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з порушенням територіальної цілісності України (окупацією АР Крим та м. Севастополь).
Стверджуючи про необхідність проведення інших слідчих дій, наведених у скарзі, заявник між тим не розкриває, яким чином це може вплинути на правильність висновків про закриття кримінального провадження.
Крім того, у заяві по вчинення злочинів та у подальшому під час допиту в якості свідка ОСОБА_5 не навів жодних обставин про вчинення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та іншими вищими посадовими особами держави умисних протиправних діянь, направлених на посягання на територіальну цілісність і недоторканість України та на вчинення державної зради.
Таким чином, доводи особи, яка подала скаргу, щодо неповноти та несумлінності проведеного досудового розслідування, суд вважає такими, що не підкріплені належними доказами.
По суті доводів щодо упередженості під час проведення досудового розслідування та прийняття за його наслідками процесуального рішення, слідчий суддя звертає увагу, що в ході судового розгляду особою, яка подала скаргу, жодних даних про заявлення відводу слідчому, яким проводилось досудове розслідування, або прокурору, яким здійснювалося процесуальне керівництво, не наведено, жодних доказів на підтвердження зацікавленості слідчого та прокурора в результатах проведення досудового розслідування заявником не надано, а відтак слідчий суддя не приймає такі доводи як підставу для скасування оскаржуваної постанови.
Помилковою є думка заявника щодо кваліфікації слідчим дій посадових осіб сектору безпеки та оборони держави, зазначених у його заяві, як крайня необхідність. Наведене повністю не відповідає змісту постанови про закриття кримінального провадження, оскільки при прийнятті вказаного процесуального рішення оцінка діям вказаних осіб в контексті ст. 39 Кримінального кодексу України слідчим не надавалася.
Доводи заявника про те, що вказане кримінальне провадження не підлягає об`єднанню з кримінальним провадженням, в рамках якого розслідуються злочинні діяння представників Російської Федерації, слідчий суддя не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету оскарження. При цьому, заявником не обґрунтовано, яким чином це рішення може негативно вплинути на всебічне, повне та неупереджене досудове розслідування та прийняття слідчим законного рішення.
Відповідно до положень ч.ч. 5, 6 ст. 217 КПК України рішення про об`єднання матеріалів досудового розслідування приймається прокурором і оскарженню не підлягає.
Закриття кримінального провадження у частині окремих кримінальних правопорушень, відомості про які внесені до ЄРДР, за наявності підстав, передбачених статтею 284 КПК України, не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що рішення слідчого є належним чином мотивованим та обґрунтованим, а тому підстав стверджувати, що в ході нового розслідування можуть бути встановлені дані для висновку про наявність в описаних заявником обставинах складів злочинів, передбачених ст.ст. 110, 111 КК України, слідчим суддею при розгляді скарги не встановлено.
Також слідчий суддя вважає, що оскаржувана постанова за своїм змістом відповідає ст. 110 КПК України, містить всі необхідні реквізити, з дотриманням вимог до постанов про закриття кримінального провадження, відтак підстав для її скасування судом не знайдено.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 93, 94, 214, 303, 305, 306, 307, 376 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :
У задоволенні скарги ОСОБА_5 на постанову заступника начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_36 від 11.05.2018 року про закриття кримінального провадження № 000002від 01.03.2014 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Слідчий суддя ОСОБА_1