Номер провадження: 11-кп/785/274/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №10 апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.01.2014 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лудза Республіки Латвія, росіянина, громадянина України, із неповною середньою освітою, який перебуває в фактичних шлюбних відносинах, працюючого за наймом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 199 ч.1 КК України, та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.

Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.п. 2 4 ч.1 ст. 76 КК України.

Іспитовий строк ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 25.01.2014 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено в повному обсязі.

Стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 817 (вісімсот сімнадцять) гривень в якості відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта для проведення технічної експертизи документів в розмірі 1467 (одна тисяча чотириста шістдесят сім) гривень, -

встановила:

Як вказано у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 скоїв злочин за наступних обставин:

28.11.2012 року, приблизно о 15:00 годині, більш точний час встановити не надалось можливим, ОСОБА_7 , перебуваючи на ринку «Росинка», розташованому по просп. Леніна, 8 в м. Ізмаїлі Одеської області, умисно, з метою збуту підробленої іноземної валюти, а саме однієї купюри номіналом 100 доларів США, серії АА01889541D, яка згідно висновку експерта № 76 від 12.04.2013 р., не відповідає аналогічним банкнотам, що знаходяться в офіційному обігу ФРБ США, попросив ОСОБА_10 зробити обмін вищевказаної купюри на національну валюту України. ОСОБА_10 , не знаючи про те, що отримана від ОСОБА_7 для обміну купюра є підробленою, здійснила її обмін у потерпілого ОСОБА_9 і передала отримані від нього гроші в сумі 817 грн. ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок районного суду скасувати, як незаконний та необґрунтований, і закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 199 ч.1 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, посилаючись на те, що судом не здобуто доказів того, що ОСОБА_7 було відомо про підробленість 100 доларової купюри, переданої їм ОСОБА_10 для обміну на гривні, а також, те що, оглянута в судовому засіданні купюра номіналом у 100 доларів США, була передана потерпілому саме ОСОБА_10 ; винуватість ОСОБА_7 у скоєні злочину, передбаченого ст. ст. 199 ч.1 КК України є не доведеною; обвинувальний вирок суду не може бути ґрунтуватися на припущеннях; висновки суду про те, що ОСОБА_7 умисно, з корисливих мотивів, передав ОСОБА_10 для збуту 100 доларову купюру не відповідають фактичним обставинам справи і такі висновки не підтверджується доказами по справі; суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 ніколи не заявляв їй про те, що йому відомо про підробленість купюри, яку він передав їй для обміну. Суд також не дав належної оцінки показанням потерпілого, який є особою, зацікавленою в результаті розгляду справи, що дало суду підстави зробити висновок про винуватість ОСОБА_7 . Апелянт також вказує про те, що згідно вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Вирок суду підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого та застосування покарання. На думку захисника, судом першої інстанції при ухваленні вироку було порушено вимоги даної норми права, оскільки при зазначених обставинах ОСОБА_7 необхідно було виправдати.

Заслухавши доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, розглянувши справу у відсутності засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які були належним чином сповіщені про час та місце розгляду справи, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Оскаржуваний вирок суду першої інстанції є обґрунтованим і належним чином вмотивованим.

Винуватість засудженого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 199 КК України, а саме збуті підробленої іноземної валюти, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, незважаючи на заперечення її збоку обвинуваченого, є повністю доведеною і підтверджується наступними доказами по справі, належним чином дослідженими місцевим судом.

Так, допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 28.11.2012 року він, разом із своїм знайомим ОСОБА_11 , знаходився на ринку «Росинка» в м. Ізмаілі Одеської області, де до нього підійшла знайома ОСОБА_10 та запропонувала обміняти сто доларів США на гривні, на що він погодився. В процесі обміну грошей вона розмовляла по мобільному телефону і він чув чоловічий голос зі слухавки її телефону, який говорив, щоб ОСОБА_10 швидше переходила дорогу. Потерпілий побачив на протилежному боці вулиці молодого чоловіка, який ховав обличчя під капюшоном, проте не надав цьому значення. Коли ОСОБА_10 пішла, він почав розглядати купюру, яку йому дала ОСОБА_10 і побачив, що вона є фальшивою. Він відразу намагався додзвонитися ОСОБА_10 зі свого номеру мобільного телефону НОМЕР_1 на номер ОСОБА_10 НОМЕР_2 , проте її телефон був вимкнений. Він шукав їх у барах, проте їх ніде не було. Ввечері він додзвонився ОСОБА_10 та запитав, хто їй дав цю купюру, на що та відповіла що поговорить з молодим чоловіком та передзвонить йому, проте не передзвонила. Він подзвонив ОСОБА_10 наступного дня та зустрівся з нею у кафе, пропонував вирішити це питання, щоб він віддав їм купюру, а вони повернули йому гроші. ОСОБА_10 дала йому номер телефону ОСОБА_7 НОМЕР_3 , і коли він додзвонився останньому, той сказав що перебуває в м. Одесі, просив нікуди не звертатися, нічого не робити, обіцяв повернути гроші, не спростовував те, що купюра є фальшивою. Проте ОСОБА_7 не приїхав. Тоді він звернувся із заявою до міліції. Також потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що коли ОСОБА_10 передала йому купюру, він не міг її переплутати з іншою, оскільки тримав її в руці, зажатій в кулак, а коли ОСОБА_10 пішла, то він розкрив руку і зрозумів, що купюра є фальшивою. Він довіряв ОСОБА_10 та не міг запідозрити її. Із розмов з ОСОБА_7 він зрозумів, що той заздалегідь знав, що купюра фальшива, він не оспорював цей факт. В той день в нього в гаманці було дев`ятсот гривень і до нього більше ніхто не звертався міняти гроші. Ні до якої машини він не підходив. Він відразу дістав телефон та почав дзвонити ОСОБА_10 . Із розмов з ОСОБА_10 йому стало відомо, що ОСОБА_7 підтвердив їй, що купюра фальшива.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснив, що восени 2012 року молодий хлопець зайшов до нього в магазин, розташований по АДРЕСА_3 та запропонував придбати сто доларів. Він подивився на купюру і побачив, що вона є як газета, і сказавши, що це простий папір, повернув купюру хлопцю, на що той розвернувся та пішов. Вказаний хлопець ще приходив до нього в магазин через деякий час та робив ксерокопії. Вказаний хлопець це обвинувачений ОСОБА_7 , якого він запам`ятав, оскільки в нього хороша пам`ять, а обвинувачений пропонував йому придбати сто доларів, що є рідкістю в його магазині. Також свідок ОСОБА_12 пояснив, що на його думку обвинувачений ОСОБА_7 знав, що купюра фальшива. Ця купюра була схожа на сувенірну. Він сказав обвинуваченому ОСОБА_7 , що це газета а не гроші, на що той просто взяв купюру та пішов.

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що перебуває в дружніх стосунках з обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 . В той день ОСОБА_7 подзвонив їй і попросив зустрітися. Коли вони зустрілася з ОСОБА_7 на проспекті Суворова в м. Ізмаїлі Одеської області, той попросив, щоб вона обміняла валюту, на що вона запропонувала здійснити обмін у свого знайомого на ринку «Росинка». Їй відомо, що потерпілий ОСОБА_9 протягом декількох років займається тим, що міняє валюту біля ринку «Росинка». Вона підійшла до ОСОБА_9 для обміну валюти одна, а ОСОБА_7 залишився на іншому боці вулиці. Купюра була складена вдвоє, але було видно, що це 100 доларів США, не розгортаючи її. Купюра, яку вона міняла, була майже нова, не дуже зношена. ОСОБА_9 відрахував їй гроші, після чого вона постояла біля ОСОБА_9 біля 4 5 хвилин, в цей час до останнього підходили інші люди та міняли валюту, але які купюри, вона не бачила. Потім вона відійшла від ОСОБА_9 і підійшла до ОСОБА_11 , який знаходився поруч на відстані декількох метрів, ОСОБА_11 запропонував їй випита вина, на що вона погодилася та вони спілкувалися деякий час. Коли вона стояла з ОСОБА_11 , бачила, що до ОСОБА_9 під`їхав автомобіль і, як вона зрозуміла, той міняв гроші. ОСОБА_9 після від`їзду автомобіля підійшов до ОСОБА_11 , у якого змінився вираз обличчя, а ОСОБА_9 зробив спробу зупинити автомобіль, махав автомобілю в слід, але той поїхав. На той момент ОСОБА_9 не пред`являв ніяких претензій, вони поспілкувалися та розійшлися. Після цього вони з ОСОБА_7 пішли в кафе «У фонтана», де попили каву приблизно 30 40 хвилин, після чого розійшлися. Її телефон був при ній і вона його не вимикала. При обміні валюти ОСОБА_7 їй не дзвонив. Ввечері, приблизно о 20:00 21:00 годині, їй подзвонив ОСОБА_9 та сказав, що вона дала йому фальшиву валюту, вона в свою чергу подзвонила ОСОБА_7 , який сказав, що такого не може бути, він приїде і все залагодить. ОСОБА_7 був трохи здивований, коли дізнався, що валюта фальшива, сказав, що не треба підіймати паніки, він приїде і вони розберуться. Пізніше вона зустрічалася з ОСОБА_9 , якому дала номер телефону ОСОБА_7 . Коли ОСОБА_9 при ній розмовляв по телефону з ОСОБА_7 , останній запропонував здійсняти бартер поміняти валюту. У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 запропонував здійснити бартер, вона припустила, що купюра дійсно була фальшива і ОСОБА_7 знав, що вона фальшива. Те, що ОСОБА_7 попросив її обміняти фальшиву купюру, щоб не привертати до себе увагу її особистий висновок. Їй особисто ОСОБА_7 не казав, що знає, що валюта фальшива. Чому ОСОБА_7 необхідно було обміняти валюту, і чому він не міг зробити це сам, останній їй не казав, а вона про це в той момент не замислилася. Тоді вона користувалася номером телефону оператора мобільного зв`язку «Київстар» № НОМЕР_2 , і за цим номером вона спілкувалася з ОСОБА_9 , на той час у неї також був номер телефону оператора мобільного зв`язку «Лайф», який вона не пам`ятає.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснив, що восени 2012 року, приблизно о 14:30 15:00 годині, він знаходився неподалік від ОСОБА_9 , та був присутнім при тому, як до нього підійшла ОСОБА_10 і міняла у нього купюри. Він бачив, як ОСОБА_9 відраховував ОСОБА_10 гроші, а в його руках була доларова купюра. Після цього, через декілька хвилини ОСОБА_10 перейшла дорогу та пішла, а він відійшов на відстань 5 7 метрів, і через 3 хвилини повернувся до ОСОБА_9 , який показав йому фальшиву купюру, після чого пішов за ОСОБА_10 , перейшовши на інший бік проспекту. Наступного дня ОСОБА_9 повідомив йому, що знайшов ОСОБА_10 , і що вони повинні зустрітися і розібратися. Чи зустрілися вони йому невідомо. Також свідок ОСОБА_11 пояснив, що після ОСОБА_10 більше ніхто до ОСОБА_9 не підходив. Також ОСОБА_9 не підходив ні до яких машин, а ОСОБА_10 після обміну не підходила до нього. Коли ОСОБА_9 показував йому купюру, він брав її в руки та побачив, що вона фальшива, це була не нова купюра, середньої зношеності. ОСОБА_9 сказав йому, що впевнений в тому, що цю купюру отримав від ОСОБА_10 .

Відповідно до заяви на ім`я начальника Ізмаїльського МВ (з обслуговування м. Ізмаїл та Ізмаїльського району) ГУМВС України в Одеській області (далі Ізмаїльський МВ) від 12.12.2012 року, ОСОБА_9 повідомив про те, що ОСОБА_10 продала йому купюру номіналом 100 доларів США, яка викликає в нього сумніви (а.с. 78).

Заявою на ім`я начальника Ізмаїльського МВ від 13.12.2012 р. ОСОБА_9 надав співробітникам міліції купюру номіналом 100 доларів США, серії АА 01889541 D, раніше отриману ним 28.11.2012 р. від ОСОБА_10 , за яку він сплатив 817 грн. (а.с. 80), яка була запакована слідчим в паперовий конверт, який був досліджений в судовому засіданні (а.с. 131), та саме в цьому пакеті без ушкоджень вищезазначена купюра була доставлена на дослідження експерту, що вбачається із висновку технічної експертизи документів № 76 П від 12.04.2013 р. (а.с. 85).

Згідно даних висновку зазначеної технічної експертизи документів № 76 П від 12.04.2013 р., банкнота, номіналом 100 доларів США, серійним номером АА 01889541 D, не відповідає аналогічним банкнотам, які знаходяться в офіційному обігу ФРБ США (а.с. 84 87).

В ході огляду, відповідно до протоколу від 18.04.2013 р., був оглянутий пакет Експертної служби МВС України № 0420394 з купюрою, номіналом 100 доларів США, АА 01889541 D (а.с. 88 89), цей пакунок також оглянутий і в судовому засіданні, його цілісність до початку огляду в суді не була порушена (а.с. 131).

Як вбачається із довідки, наданої 21.05.2013 р. територіально відокремленим безбалансовим відділенням № 10015/0456 ПАТ «Державний ощадний банк України», курс Національного Банку України долара США, станом на 28.11. 2012 року, складав за 100 доларів США 799,300 грн. (а.с. 122).

З купюри, номіналом 100 доларів США, що була оглянута в судовому засіданні, вбачається, що вона містить зображення серійного номера «АА 01889541 D», зображення президента США з підписом «FRANKLIN», зображення цифри « 100», написи виконані англійською мовою: «ONE HUNDRED DOLLARS», «ТНЕ UNITED STATES OF AMERICA» (а.с. 130).

Відповідно до роздруківки з`єднань абонентських номерів, які належать ОСОБА_10 ( НОМЕР_4 ), ОСОБА_7 ( НОМЕР_5 ) та ОСОБА_9 ( НОМЕР_6 ), які відбувалися за період з 00:00 години 28.11.2012 р. до 00:00 години 29.11.2012 p., з CD- диску, наданого ПрАТ «Київстар» на підставі ухвали суду про надання тимчасового доступу до документів від 05.12.2013 p., ОСОБА_9 , 28.11.2012 р., о 15:08 год., о 15:37 год., о 15:42 год., о 16:09 год. здійснював телефонні виклики з телефонного номера НОМЕР_6 на номер НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_10 , тривалість вказаних з`єднань дорівнює 0 хв. Після чого 28.11.2012 р. о 18:53 год. та о 19:02 год. відбулися телефонні з`єднання номеру телефону ОСОБА_9 з номером НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_10 , тривалість яких дорівнює відповідно 95 та 82 секунди. Також, з даної роздруківки телефонних з`єднань вбачається, що телефонний номер НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_10 , 28.11.2012 р. з 07:01 години по 18:53 годину, в моменти телефонних з`єднань, перебував в зоні дії базової станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Суд першої інстанції у своєму вироку вказав, що не можуть бути прийнятими до уваги показання, що містяться в поясненнях ОСОБА_9 від 12.12.2012 р. (а.с. 79), в протоколах допиту свідка ОСОБА_10 від 14.12.2012 р. (а.с. 92 96), одночасного допиту свідка ОСОБА_10 та підозрюваного ОСОБА_7 від 15.05.2013 р. (а.с. 97 102), одночасного допиту потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 від 17.05.2013 р. (а.с. 103 107), що були надані суду разом з іншими документами, оскільки в силу вимог ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, і суд не вправі обґрунтувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Зазначені ж показання, що містяться у наведених документах були надані слідчому і безпосередньо судом не сприймалися.

Таким чином, показання обвинуваченого ОСОБА_7 в частині здійснення обміну належної йому стодоларової купюри ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в частині здійснення нею обміну стодоларової купюри, отриманої від обвинуваченого ОСОБА_7 , а також вищевикладені документи кримінального провадження та надані речові докази є послідовними повністю співвідносяться між собою та відповідають один одному.

Суд першої інстанції критично оцінив та не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_10 в тій частині, що після того, як вона здійснила обмін стодоларової банкноти вона разом з потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 ще деякий час спілкувалися та вживали алкогольні напої і потерпілий ОСОБА_9 ніяких претензій їй не пред`являв, після чого до ОСОБА_9 під`їздив автомобіль, і коли ОСОБА_9 відійшов від нього, то щось показав ОСОБА_11 , після чого намагався наздогнати автомобіль, а також про те, що ОСОБА_9 безпосередньо після обміну не дзвонив їй, а подзвонив лише ввечері, оскільки вказані показання не співвідносяться з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, зокрема з показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні пояснив, що після обміну ста доларів США ОСОБА_10 він ні до якої машини він не підходив, а відразу дістав телефон та почав дзвонити їй, що також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що після ОСОБА_10 більше ніхто до ОСОБА_9 не підходив, також ОСОБА_9 не підходив ні до яких машин, а ОСОБА_10 не підходила до нього після обміну і вони не пригощали її алкогольними напоями. У суду першої шнстанції були відсутні підстави не довіряти та піддавати сумніву показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 , у зв`язку з чим місцевий суд визнав їх достовірними, а показання свідка ОСОБА_10 , яка пояснювала про протилежне, суд визнав неправдивими.

Місцевий суд вказав, що підставою для критичної оцінки зазначених показань свідка ОСОБА_10 є також та обставина, що вона в ході судового розгляду змінювала свої показання в цій частині, пояснюючи спочатку, що після обміну вона підійшла до ОСОБА_11 , який пригощав її випивкою, а ОСОБА_9 в цей час підходив до автомобілю. Проте під час проведення одночасного допиту зі свідком ОСОБА_11 пояснила, що не пам`ятає, хто її пригощав, але вони разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_9 вживали алкоголь.

Відповідно до дослідженої в судовому засіданні роздруківки телефонних з`єднань, наданих ПрАТ «Київстар», на підставі ухвали суду про надання тимчасового доступу до документів від 05.12.2013 р., ОСОБА_9 28.11.2012 р. о 15:08 год., о 15:37 год., о 15:42 год. та о 16:09 год., тобто безпосередньо після здійснення обміну купюри, здійснював телефонні дзвінки ОСОБА_10 , що свідчить про послідовність та правдивість показань ОСОБА_9 , а також, в свою чергу, спростовує показання свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_9 подзвонив їй лише ввечері. Крім того, з вказаних телефонних з`єднань вбачається, що телефонний номер ОСОБА_10 НОМЕР_4 , яким, як вона сама пояснила, вона на той момент користувалася, 28.11.2012 р. з 07:01 години до 18:53 години перебував в зоні дії базової станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , тобто не був при ОСОБА_10 в момент та безпосередньо після здійснення обміну, який відбувся в м. Ізмаїлі на просп. Леніна в зоні дії базової станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , що також свідчить про неправдивість показань ОСОБА_10 . Дачу свідком ОСОБА_10 неправдивих та суперечливих показань місцевий суд пов`язав з її прагненням допомогти обвинуваченому ОСОБА_7 уникнути відповідальності за вчинений злочин, оскільки, як пояснила в судовому засіданні сама ОСОБА_10 , вона перебуває в дружніх стосунках з обвинуваченим ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції критично оцінив та не прийняв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що в нього не виникало сумнівів, що та стодоларова купюра, якою з ним розрахувалися і яку він згодом віддав свідку ОСОБА_10 для обміну, являється автентичною, а також про те, що окрім даного випадку, він більше не намагався реалізувати вказану купюру, в тому числі не пропонував придбати її свідку ОСОБА_13 , оскільки вказані показання також повністю спростовуються вищенаведеними доказами, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_13 . Також показання обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 суперечать і між собою, оскільки за показаннями ОСОБА_7 , ОСОБА_10 запропонувала йому свої послуги по здійсненню обміну купюри тоді, коли вони перебували в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », тоді як свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_7 попросив її здійснити обмін купюри, коли вони зустрілися, що також дало підстави суду для критичної оцінки показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_10 .

У зв`язку з вищезазначеним, версія сторони захисту про те, що стодоларова купюра, яка належала ОСОБА_7 , і яку він передав для обміну ОСОБА_10 була автентична, а підроблена стодоларова купюра, яку потерпілий ОСОБА_9 добровільно видав співробітникам міліції, могла бути отримана тим від іншої особи, а також твердження про відсутність доказів, які б свідчили про протилежне, не підтверджуються дослідженими судом доказами, є неспроможною та голослівною.

Викладені обставини, а також той факт, що, відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_7 , інших стодоларових купюр, окрім тієї, яку він передав ОСОБА_10 для обміну, він не мав, а також те, що, як було встановлено в судовому засіданні місцевого суду, він намагався здійснити обмін даної купюри у свідка ОСОБА_12 , який відмовився і сказав йому, що ця купюра не являється грошима, свідчать про те, що ОСОБА_7 після того, як дізнався від свідка ОСОБА_12 , що наявна у нього купюра є підробленою, вподальшому діяв з прямим умислом на вчинення збуту підробленої іноземної валюти з метою позбутися її без матеріальних втрат для себе.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що та купюра, яка була обміняна ОСОБА_10 , була видана працівникам міліції потерпілим ОСОБА_9 , про що свідчать обставини здійснення обміну, поведінка обвинуваченого та свідка ОСОБА_10 до, під час та після здійснення обміну, поведінка потерпілого відразу ж після здійснення обміну, а саме те, що потерпілий ОСОБА_9 після обміну відразу ж засумнівався в автентичності купюри та вжив негайних заходів по здійсненню зв`язку зі свідком ОСОБА_10 , про що свідчать показання самого потерпілого та свідка ОСОБА_11 .

Місцевий суд вірно не прийняв до уваги твердження сторони захисту про те, що в даному випадку права потерпілого ОСОБА_9 не підлягають захисту, оскільки вони є незаконними, тому як він займався незаконною діяльність по обміну валюти, а тому ОСОБА_7 не підлягає притягненню до відповідальності за ч. 1 ст. 199 КК України, у зв`язку з тим, що основним об`єктом злочину, передбаченого ст. 199 КК України, є суспільні відносини у сфері грошової системи України, а також інших країн у випадку підробки їхньої валюти. Відповідно до Міжнародної конвенції від 20.04.1929 р. щодо боротьби з підробкою грошових знаків, ратифікованою Урядом СРСР 03.05.1931 р. (Україна є учасницею як правонаступник), держави-учасниці встановили відповідальність за підроблення не тільки власних грошей, а й тих, що знаходяться в обороті цих держав. Крім того, до завдань кримінального судочинства входить не тільки захист особи від кримінальних правопорушень, а також захист суспільства та держави. З урахуванням принципу диспозитивності, що передбачений ст. 26 КПК України, суд позбавлений можливості розглянути питання щодо законності діяльності потерпілого ОСОБА_9 по обміну валюти, оскільки воно не вносилося на розгляд суду в рамках цього кримінального провадження, а ініціювання розгляду цього питання чинним законодавством, зокрема КПК України, не віднесено до компетенції суду.

Тому, незважаючи на те, чи законно або незаконно діяв потерпілий при здійсненні обміну іноземної валюти, ОСОБА_7 в даному випадку підлягає кримінальної відповідальності за власні незаконні дії щодо збуту підробленої іноземної валюти.

Ці висновки суду повністю співпадають з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 9 його постанови № 6 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду судами кримінальних справ про виготовлення або збут підроблених грошей чи цінних паперів», відповідно до яких якщо дії особи, котра збула підроблену іноземну валюту, підпадають під ознаки злочину, передбаченого ст. 79 КК 1960 р. (виготовлення або збут підроблених грошей, цінних паперів чи білетів державних лотерей), то дії особи, яка придбала таку валюту, вважаючи її справжньою, за наявності необхідних підстав мають кваліфікуватися за ст. 17 КК 1960 р. (відповідальність за готування до злочину і за замах на злочин) та ст. 80 КК 1960 р. (порушення правил про валютні операції), яка виключена з КК 1960 р. згідно із Законом України від 14.09.2000 р. №1945-111.

Невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 та дача ним неправдивих показань місцевий суд правомірно розцінив, як обраний ним спосіб захисту з метою ввести суд в оману та уникнути відповідальності за вчинене.

Таким чином, аналіз сукупності досліджених в суді доказів дозволив місцевому суду прийти до висновку про те, що вказані докази є належними, допустимими та достовірними, а в сукупності вони є достатніми та взаємопов`язаними для постановлення обвинувального вироку.

Суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст. 199 КК України, як збут підробленої іноземної валюти.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , місцевий суд у відповідності до ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин, особу винного, те, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 121, 124, 125).

Обставин, які відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Проте, судом враховано, що мати обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_14 являється інвалідом III групи (а.с. 127), а також те, що у ОСОБА_15 , з якою він перебуває у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, маються на утриманні троє неповнолітніх дітей, 1999, 2006 та 2011 р.н. (а.с. 119, 124, 128, 129).

З урахуванням всіх обставин у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що для виправлення ОСОБА_7 та запобігання нових злочинів йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 199 КК України.

Разом з тим, на підставі ст. 75 КК України, місцевий суд вирішив можливим звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 2 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Призначене судом засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Цивільні позови потерпілого ОСОБА_9 , а також експертного закладу розглянуті судом згідно вимог ст. 1166 ЦК України, та вимог чинного законодавства.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не знаходить.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 є законним й обґрунтованим, тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.01.2014 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 199 ч.1 КК України без змін.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4