Справа № 743/707/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/190/2018
Категорія - ч.2 ст. 286 КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження:

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

її представника адвоката ОСОБА_8

представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000310,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою професійно-технічною освітою, працюючого трактористом ФОП « ОСОБА_11 », одруженого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволений частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 5 363 грн. 69 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 70 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 3 079 грн. 80 коп. процесуальних витрат за проведення експертиз.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до ст. 100 КПК України.

Як установив суд, ОСОБА_6 , 04 квітня 2017 року, приблизно о 16 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи колісним трактором К-701, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по ґрунтовій лісовій дорозі від автодороги Любеч-Неданчичі Ріпкинського району Чернігівської області, неподалік с. Редьківка, на порушення п. п. 2.3 «б», 2.9 «а», 12.3 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та здійснив наїзд на ОСОБА_13 , який внаслідок отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційних скаргах потерпіла ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 призначити максимальний термін покарання у виді позбавлення волі, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України та стягнути з ФОП ОСОБА_12 на її користь моральну шкоду в сумі 500 000 гривень, мотивуючи тим, що призначена судом міра покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та особі винного, а також через безпідставне заниження суми моральної шкоди.

Вважає, що призначена судом мінімальна міра покарання у виді трьох років позбавлення волі, не відповідає тяжкості вчиненого та наслідкам, що настали в результаті дій обвинуваченого, а саме смерть її батька. Суд фактично проігнорував її думку, як потерпілої, а також позицію прокурора, не врахував наявність обтяжуючої вини обставини, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, поведінку обвинуваченого який вибачення у неї попросив лише у судовому засіданні, виключно з метою пом`якшити собі покарання.

Задовольнивши позов про стягнення моральної шкоди частково, суд належним чином проігнорував те, що за життя батько повністю забезпечував матір та її сестру-інваліда з дитинства, а зараз, у зв`язку з втратою годувальника, турбота по їх утриманню лягла на неї. При цьому, ні обвинувачений, ні цивільний відповідач, не принесли жодних вибачень та не запропонували жодної матеріальної підтримки родині. Отже, позов про відшкодування 500 000 грн. є абсолютно не завищеним та повністю відповідає завданим моральним стражданням.

Представник цивільного відповідача ФОП ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, в задоволенні цивільного позову потерпілій відмовити у повному обсязі, аргументуючи тим, що наявність номінального факту трудового договору не є безумовною підставою для відшкодування шкоди роботодавцем за свого найманого працівника.

В момент ДТП, 04 квітня 2017 року близько 16 год., ОСОБА_6 не виконував трудових обов`язків по відношенню до свого роботодавця ФОП ОСОБА_12 .

Відповідно до договору оперативної оренди від 06.03.2017 року, ОСОБА_12 передав ТОВ «Північноукраїнська агропромислова компанія» трактор К-700 з дисковою бороною БГР-4,2 «Солоха», тобто вказане майно перебувало у законному володінні ТОВ «Північноукраїнська агропромислова компанія», а тому суд не мав підстав для задоволення цивільного позову потерпілої з посиланням на вимоги ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

На думку апелянта, в даному кримінальному проваджені має місце пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Крім того, у судовому засіданні було достеменно встановлено, що того дня ОСОБА_6 працював на одному з полів ТОВ «Північноукраїнська агропромислова компанія» і на прохання керівництва зі своїм напарником поїхав на інше поле цієї ж компанії, з метою допомогти витягти трактор такої ж моделі, що там застряг. Саме в момент, коли він рухався по лісовій дорозі з одного поля на інше і сталася дана пригода.

Тобто, станом на 04.04.2017 року, ОСОБА_6 не виконував трудових обов`язків по відношенню до ОСОБА_12 , але суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним фактам, що призвело до ухвалення не обґрунтованого та невмотивованого судового рішення.

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

У вироку суд зазначив, що враховує думку потерпілої, однак фактично її думки не врахував. Так, у судовому засіданні потерпіла наполягала на призначенні обвинуваченому максимальної міри покарання у вигляді позбавлення волі, натомість суд призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому, суд взагалі не врахував наслідки, що настали від кримінального правопорушення, смерть людини.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання судом не враховано показання обвинуваченого про те, що він майже завжди в алкогольному сп`янінні керує транспортним засобом.

Вважає, що вказані обставини надають підстави для призначення обвинуваченому більш суворої міри покарання у вигляді позбавлення волі та більш суворого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк, що є необхідним для запобігання нових порушень правил дорожнього руху з боку винного та вчинення ним нових злочинів.

Заслухавши доповідача, потерпілу та її представника, які підтримали доводи апеляційних скарг, прокурора, який просив про ухвалення нового вироку і призначення основного та додаткового покарання в максимальних межах, передбачених санкцією статті, представника цивільного відповідача, що підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги та наголосив на тому, що цивільний позов заявлений не до належного відповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги потерпілої та прокурора залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника цивільного відповідача задовольнити частково.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого, відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним під час судового засідання доказами і сторонами кримінального провадження не оспорюються.

Призначаючи покарання, суд повинен призначити його у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідальність за ст. 286 КК України диференційована залежно від тяжкості наслідків, що настали. Загибель потерпілого або тяжкі тілесні ушкодження є кваліфікуючою ознакою ч.2 ст. 286 КК України, а тому смерть потерпілого ОСОБА_13 , не може бути одночасно обставиною, що обтяжую покарання.

Допитаний під час апеляційного розгляду ОСОБА_6 пояснював, що за життя з ОСОБА_13 підтримував дружні стосунки. В той день потерпілий привіз йому прямо на поле могорич, який вони втрьох випили. Саме на пропозицію ОСОБА_13 , який був місцевим жителем і приїхав на мопеді, він погодився скоротити дорогу та поїхати лісом. Дорогою, ОСОБА_13 на мопеді занесло, незважаючи на те, що він одразу став гальмувати, мопед з потерпілим упав під колеса трактора. Він залишився на місці дорожньо-транспортної пригоди, чекали поліцію та медиків більше трьох годин, його трусило від побаченого та усвідомлення своєї провини, тому він випив спиртне, яке залишилося у пляшці.

Перед родичами загиблого він неодноразово вибачався. Дочка загиблого запросила його на сорок днів, він приїхав з товаришем, проте чоловік який вийшов їм назустріч сказав забиратися та не травмувати своєю присутністю рідню.

Згідно висновку криміналістичної експертизи від 21 квітня 2017 року № 168, водій ОСОБА_6 мав можливість запобігти наїзду на мопедиста, який рухався в заносі, шляхом застосування екстреного гальмування, при цьому запізнившись на декілька секунд, які науково надаються водію зреагувати на перешкоду та застосувати гальмування. Швидкість руху трактора К-701 складала 13,76 км/год. ( а. с. 179-182 том 1).

Судово-медичні данні вказують на те, що загиблий ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня (том. а. с.122-126).

На момент огляду, о 23 годині 04.04. 2017 року тракторист ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного отруєння, у нього в крові була виявлена концентрація етанолу 4,30 проміле ( том. 1 а. с.194-196).

Посилання прокурора на те, що обвинувачений завжди їздить п`яний, про що сам зізнався, нічим не підтверджене. Не спростоване твердження обвинуваченого, що він вживав спиртні напої нарівні з потерпілим і напився до безтями вже після дорожньо-транспортної пригоди, коли більше трьох годин чекав поліцію біля тіла загиблого товариша.

Ухвалюючи вирок, суд в мотивувальній частині вироку зазначив про порушення водієм п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, які перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, а потім при визначенні міри покарання, зробив висновок, що фізіологічний стан водія - перебування у стані алкогольного сп`яніння, не перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням наслідків та повинен розцінюватися як обставина, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Прокурор та потерпіла наполягаючи на збільшенні основної та додаткової міри покарання, вказують саме на обтяжуючу обставину, вчинення злочину обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння.

За правилами ч. 4 ст. 67 КК України, будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, судом не може бути врахована ще раз при визначенні покарання як така, що його обтяжує.

Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною, а тому при вирішенні питання про притягнення особи до кримінальної відповідальності необхідно звертатись до нормативних актів, які регулюють порядок дорожнього руху та експлуатацію механічного транспорту.

Згідно п. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху водієві забороняється керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції. Саме через такий стан у водія трактора ОСОБА_6 реакція на мопедиста, який падав, запізнилася на декілька секунд і він не зміг зупинити трактор раніше, до заносу йому під колеса трактора водія мопеда.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен призначити його у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Обвинувачений ОСОБА_6 свою провину у вчиненні злочину визнав повністю, активно сприяв у розкритті злочину, просив пробачення у потерпілої, в тому числі і неодноразово під час апеляційного розгляду.

Раніше ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не притягувався, зайнятий суспільно-корисною працею, має родину, позитивні соціальні зв`язки та схильності. Притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 178 КУпАП, не свідчить про необхідність застосування до нього більш суворого покарання, оскільки носить випадковий характер і не пов`язане з керуванням транспортними засобами.

Злочин обвинувачений вчинив через необережність. Характер порушення Правил дорожнього руху, обставини справи, стан самого потерпілого, який пригостив обвинуваченого спиртним і сам вживав його, незважаючи на те, що обом доведеться керувати транспортними засобами, критичне ставлення обвинуваченого до своїх дій, висновки служби з питань пробації про середній ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства та можливість його виправлення без позбавлення та обмеження волі, з урахуванням думки потерпілої, судом обране покарання у виді позбавлення волі на строк три роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк два роки, яке є необхідним, достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Позиція потерпілої про призначення максимального покарання пов`язана виключно з невідшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, яку вона заявила до власника джерела підвищеної небезпеки, на що не може вплинути обвинувачений, який за своїм матеріальним станом не спроможний задовольнити позовні вимоги потерпілої. Така позиція була врахована судом при призначенні реальної міри покарання.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.6 Постанови №4 від 01.03.2013 року Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду (в тому числі і моральну), завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (в тому числі договору оренди) володіє транспортним засобом.

В матеріалах кримінального провадження є договір оперативної оренди від 06 березня 2017 року, згідно якого трактор К-701 з дисковою бороною БГР-4,2 «Солоха» був переданий власником ФОП ОСОБА_12 в платне користування майном разом з екіпажом ТОВ «Північноукраїнська агропромислова компанія» (том. 1 а. с.155-158).

Цивільний позов у кримінальному провадженні, з питань не врегульованих КПК України, розглядається за нормами цивільного законодавства, про щодо прямо зазначено у ч. 5 ст. 127 КПК України.

Задовольняючи позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 з ФОП ОСОБА_12 , суд не звернув уваги, що матеріальна відповідальність роботодавця за дії працівника та володільця джерела підвищеної небезпеки регулюється різними галузями права.

При встановленні фактичних обставин події злочину, було з"ясовано, що трактор К-701 з дисковою бороною БГР-4,2 «Солоха» був переданий власником ФОП ОСОБА_12 в платне користування майном разом з екіпажом ТОВ «Північноукраїнська агропромислова компанія», представника якої необхідно було викликати в судове засідання та визнати його в якості цивільного відповідача, уточнити позовні вимоги потерпілої та підстави стягнення матеріальної та моральної шкоди, чого суд не зробив, допустивши неповноту судового розгляду цивільного позову потерпілої, що неможливо усунути під час апеляційного розгляду, оскільки значна частина вирішення питань віднесена до цивільного та трудового законодавства та виходить за межі предмету розгляду даного кримінального провадження.

Тому, вирок суду в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ФОП ОСОБА_12 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства, а не зміні, як просив представник цивільного відповідача, шляхом відмови потерпілій в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2017 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ФОП ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди, скасувати, призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили після проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18