справа № 216/430/18

ВИРОК
іменем України
11 квітня 2018 року
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Степове Широківського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта повна загальна середня, не судимого, одруженого, неповнолітніх дітей або інших осіб на утриманні не має, має статус ветерана війни - учасника бойових дій, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , на посаді механіка - водія медичного пункту механізованого батальйону, у військовому званні старшого солдата, проживає за адресою: АДРЕСА_1
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України,-
учасники судового процесу:
обвинувачений ОСОБА_3
ВСТАНОВИВ:
15.03.2016 року, ОСОБА_3 на добровільній основі уклав контракт на три роки про проходження військової служби у Збройних Силах України, яку згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) № 38 від 02.08.2017 року, став проходити у цій військовій частині ( НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на посаді старший водій гранатометник, а з 23.09.2017 року - на посаді механіка - водія медичного пункту механізованого батальйону у військовому званні старшого солдата.
Згідно ст. 24 ч. 1 п. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року з 15.03.2016 року ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця.
На початку жовтня 2017 року ОСОБА_3 , діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, а також ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІV від 24.03.1999 року, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 .
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_3 , 23.10.2017 року біля 09 год. 00 хв. самовільно без дозволу командування залишив військову частину НОМЕР_1 і направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
11.11.2017 року біля 10 год. 00 хв., ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до військової частини НОМЕР_1 і заявив про вчинене ним кримінальне правопорушення.
Отже, ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, діючи з прямим умислом в умовах особливого періоду, умисно без поважних причин та без дозволу командування не з`явився вчасно на військову службу, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ст. 407 ч. 4 КК України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в України або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, розкаявся, суду пояснив, що 15 березня 2016 року він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, яку з 02.08.2017 року став проходити у військовій частині НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ).
23.10.2017 року, він самовільно без дозволу командування залишив військову частину та направився до АДРЕСА_3 , де має у власності дачний будинок, де став проводити час на власний розсуд.
11.11.2017 року, зрозумівши хибність свого вчинку, добровільно з`явився в військову частину НОМЕР_1 і повідомив про обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, оскільки усвідомлював протиправність вчинених ним дій.
Суд погоджується з кваліфікацією прокурором дій ОСОБА_3 , які полягали в нез`явленні вчасно на службу без поважних причини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), за ч. 4 ст. 407 КК України.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
При призначенні покарання суд враховує, що підсудний сприяв розслідуванню та судовому розгляду справи. Як пом`якшуючі покарання обставини суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю та розслідуванню злочину.
Обтяжуючі покарання обставини судом встановлено не було.
Беручи до уваги тяжкість вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття та повне визнання обвинуваченим своєї вини, сприяння досудовому та судовому слідству те, що обвинувачений раніше не судимим, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого з призначенням йому покарання в межах санкції статті 407 ч. 4 КК України.
Крім цього, судом береться до уваги і та обставина, що обвинувачений звернувся до суду з заявою про звільнення його від покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки він є особою яка брала безпосередню участь в антитерористичній операції та являється учасником бойових дій.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, який згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів та згідно посвідчення серії НОМЕР_4 , ОСОБА_3 являється учасником бойових дій, даний статус отримано в наслідок участі в антитерористичній операції.
Відповідно до ст. 2 Закону України „Про амністію у 2016 році", підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавлення волі, осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 КК України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України. Свою вину ОСОБА_3 у вчиненні вказаного злочину за ч. 4 ст. 407 КК України визнає повністю, щиро кається у вчиненому.
Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 амністії, передбачених ч. 4 ст.86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.
За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_3 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання. Наслідки застосування амністії обвинуваченому роз`яснено.
ивільний позов не заявлено.
Керуючись ст. ст. 368, 373-376 КПК України, ст. 2 Закону України «Про амністію в 2016 році», суд -
ухвалив:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки.
На підставі статті 2 Закону України «Про амністію в 2016 році» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування призначеного покарання.
На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку, якщо його не скасовано, - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити засудженому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учасникам судового провадження які не були присутні в судовому засіданні копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1