Ухвала Іменем України

10 квітня 2018 р.

м. Київ
справа № 649/170/14

провадження № 51-1271км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю прокурора ОСОБА_4 ,

розглянув касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Великолепетиського районного суду Херсонської області від 08 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2016 року у кримінальній справі за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 15 грудня 2011 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 :
на користь ОСОБА_6 5031 грн матеріальної шкоди, яку здійснювати щомісячними платежами;
на користь ОСОБА_6 60 000 грн моральної шкоди;
на користь держави 1999 грн 99 коп. витрат на проведення експертиз.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 21 січня 2014 року вирок місцевого суду відносно ОСОБА_5 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.
Вироком Великолепетиського районного суду Херсонської області від 08 листопада 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 :
на користь ОСОБА_6 5541 грн матеріальної шкоди та 100 000 грн моральної шкоди;
на користь держави 2549 грн 05 коп. витрат на проведення експертиз.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2016 року вирок місцевого суду відносно ОСОБА_5 залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, приблизно о 02.30 год. 29 травня 2011 року в кв. АДРЕСА_2 під час сварки із ОСОБА_7 , яка переросла в бійку, з метою позбавлення життя з мотивів ревнощів умисно завдав потерпілому 18 ударів ножем, від яких останній помер.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на однобічність, неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень відносно нього.
Зазначає про безпідставність його обвинувачення у вчиненні умисного вбивства з мотиву ревнощів з метою усунення суперника, оскільки він діяв виключно в цілях самооборони. Крім того, вважає, що було порушено його право на захист, оскільки суд першої інстанції безпідставно не задовольнив його клопотання про відмову від захисника, а також не розглянув його зауваження на протоколи судових засідань.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, ставить вимогу про скасування оскарженої ухвали апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд. Вважає, що суд апеляційної інстанції не повною мірою врахував доводи апеляційної скарги прокурора щодо невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_5 зазначає про необхідність залишення її без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_4 підтримала касаційну скаргу прокурора частково. Вважала, що суд не мав права призначати ОСОБА_5 покарання більше, ніж 11 років позбавлення волі, оскільки попередній вирок не було скасовано внаслідок м`якості покарання. Касаційну скаргу ОСОБА_5 прокурор також підтримала частково, оскільки вважала, що судом першої інстанції було порушено право засудженого на захист. Зазначала про необхідність скасування судових рішень відносно ОСОБА_5 та направлення справи на новий судовий розгляд.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого.

Згідно зі ст. 398 КПК України 1960 року посилання на однобічність, неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, підтверджується:
показаннями самого ОСОБА_5 , який не заперечував, що він неодноразово ножем наносив удари ОСОБА_7 ;
показаннями свідка ОСОБА_8 , яка бачила, як ОСОБА_5 наносив удари ножем ОСОБА_7 і коли вона хотіла викликати «швидку допомогу», ОСОБА_5 сказав, що з такими пораненнями потерпілий жити не буде. При цьому додав, що якщо вона кудись подзвонить, то «ляже поряд із ОСОБА_7 » і замахнувся в її бік ножем;
показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінальної справи, що були досліджені судом першої інстанції, зокрема, даними:
протоколів огляду місця події з фототаблицями до них;
протоколу очної ставки, проведеної між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , в ході якої вони описали обставини скоєння ОСОБА_5 злочину;

висновків судово-медичної та судово-токсикологічної експертиз трупа;
висновку повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, призначеної за клопотанням засудженого. Ввідповідно до якої ОСОБА_5 при вчиненні інкримінуємого йому злочину не страждав будь-яким хронічним психічним розладом, у зв`язку з чим міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, в повній мірі віддавати звіт своїм діям та керувати ними; в даний час будь-яким хронічним психічним розладом або іншим хворобливим психічним розладом не страждає; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; у ОСОБА_5 відсутні будь-які індивідуально-психологічні особливості, які б могли суттєво вплинути на його поведінку в момент скоєння злочину; у стані фізіологічного афекту в момент скоєння злочину не знаходився.
Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 не знаходився у стані необхідної оборони або перевищення її меж.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Встановлені в кримінальній справі фактичні обставини свідчать про те, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу засудженому. Зокрема, з обстановки, що склалася, видно, що потерпілий не мав при собі зброї або інших приладь і саме ОСОБА_5 завдавав ОСОБА_7 чисельні тілесні ушкодження (18 ударів ножем), в той час як у засудженого не має жодних тілесних ушкоджень.
Доводи засудженого про те, що суд не міг покласти в основу обвинувального вироку показання свідків, які не були безпосередньо допитані у судовому засіданні, не ґрунтуються на законі, оскільки суд оголосив показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в порядку, передбаченому ст. 306 КПК України 1960 року, тобто діяв виключно в межах, передбачених кримінально-процесуальним законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині), повністю доведена і його дії кваліфіковані правильно.

Отже доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильної кваліфікації його дій не можна визнати обґрунтованими.

Крім того, статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, правозастосовної практики Європейського суду з прав людини, законодавчих приписів у ст. 53 КПК України 1960 року, суд повинен забезпечити реалізацію конституційного права засудженого на захист.

Водночас, у рішенні ЄСПЛ «Загородній проти України» зазначено, що це право також не може вважатись абсолютним і таким чином, національні суди можуть не прийняти вибір особи, коли існують відповідні та достатні підстави вважати, що того вимагають інтереси правосуддя.
Як видно з матеріалів справи, 07 листопада 2014 року після розгляду судом усіх наявних у справі доказів та перед переходом до судових дебатів, засуджений ОСОБА_5 заявив клопотання про відмову від наявного у нього захисника адвоката ОСОБА_14 , посилаючись на відмінність бачення їх ліній захисту.
Суд, заслухавши з цього приводу думки інших учасників процесу й урахувавши те, що адвокат ОСОБА_14 підтримував усі заявлені ОСОБА_5 клопотання і засуджений не навів обґрунтованих поважних причин для відводу захисника, відмовив ОСОБА_5 у заявленому клопотанні про відмову від захисника, таким чином залишивши у справі захисника ОСОБА_14 .
Такі дії суду не можна визнати порушенням права засудженого на захист, оскільки вони не суперечили інтересам правосуддя.
Посилання ОСОБА_5 на те, що суд безпідставно не розглянув його зауважень на протоколи судових засідань, є неспроможними.
З матеріалів справи видно, що суд залишив зазначені зауваження без розгляду, оскільки їх було подано з пропуском встановленого у ст. 88 КПК України 1960 року строку, про що було винесено відповідні судові рішення. Отже суд діяв виключно в межах, передбачених кримінально-процесуальним законом.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого щодо порушення його права на захист також не можна визнати обґрунтованими.
Розглянувши, зокрема, за апеляціями засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_14 матеріали провадження та детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінальної справи, про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та про правильність кваліфікації його дій, а також звернув увагу на докази, які спростовують доводи, викладені в апеляціях.
За таких обставин касаційна скарга засудженого ОСОБА_5 не може бути задоволена.

Разом із цим, відповідно до ст. 375 КПК України 1960 року після скасування вироку (постанови) апеляційним судом суд першої інстанції розглядає справу у відповідності до вимог глав 25-28 цього Кодексу. При новому розгляді справи судом першої інстанції застосування закону про більш тяжкий злочин та посилення покарання допускається тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляцією прокурора або потерпілого чи його представника в зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин або коли при скасуванні вироку визнано необхідним застосувати більш суворе покарання, а також, коли при додатковому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або коли збільшився обсяг обвинувачення.
Вироком Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 15 грудня 2011 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Не погодившись з цим вироком прокурор, засуджений ОСОБА_5 та його захисник подали апеляційні скарги. При цьому прокурор в апеляційній скарзі ставив вимогу про скасування вироку місцевого суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, м`якістю призначеного покарання та неправильним застосуванням кримінального закону. Питання про необхідність застосування закону про більш тяжкий злочин не порушувалось.
За результатом розгляду зазначених апеляційних скаргАпеляційний суд Херсонської області 21 січня 2014 року постановив ухвалу, якою задовольнив їх частково, скасував вирок Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 15 грудня 2011 року відносно ОСОБА_5 , а справу направив на новий судовий розгляд. При цьому ухвала апеляційного суду не містить посилання на необхідність застосуванняОСОБА_5 більш суворого покарання.
Натомість, Великолепетиський районний суд Херсонської області ухвалив 08 листопада 2014 року вирок, яким призначив ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, тобто усупереч положенням ст. 375 КПК України 1960 року застосував більш суворе покарання.

За результатами нового судового розгляду призначене ОСОБА_5 покарання не могло бути більш суворим, ніж призначене вироком Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 15 грудня 2011 року. Тобто не могло бути більшим ніж 11 років позбавлення волі.

Враховуючи викладене, а також те, що касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання, вона також не може бути задоволена.
За таких обставин, ОСОБА_5 слід вважати засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років, а оскаржені судові рішення в порядку ст. 395 КПК України 1960 року підлягають зміні в частині призначення покарання.
Зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду видно, що у відповідності до вимогч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_5 у строк відбування покарання зараховано час його попереднього ув`язнення з 31 травня 2011 року по 16 лютого 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Таким чином, на момент постановлення даної ухвали касаційного суду ОСОБА_5 є таким, що відбув покарання у виді позбавлення волі на 11 років і тому підлягає звільненню з-під варти.

Керуючись, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, ст.ст. 394-396 КПК України 1960 року та § 3 Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 , Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Великолепетиського районного суду Херсонської області від 08 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2016 року відносно ОСОБА_5 в порядку ст. 395 КПК України 1960 року змінити у частині призначення покарання
Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
В решті зазначені судові рішення відносно ОСОБА_5 залишити без зміни.
Звільнити ОСОБА_5 з-під варти у зв`язку з відбуттям призначеного покарання.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3