АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/260/2018 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
ОСОБА_7 , громадянина Молдови, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кишинів, без постійного місця реєстрації та проживання на території України, раніше судимий 19 лютого 2014 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та звільнений 06 січня 2016 року по відбуттю строку покарання,
за участю: прокурора ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_7
перекладача ОСОБА_11
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як встановлено судом у вироку, ОСОБА_7 05 червня 2016 року приблизно о 16 год. 10 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 39, побачив у потерпілої ОСОБА_9 на шиї золотий ланцюжок із золотим хрестиком, якими вирішив заволодіти.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, розуміючи, що його дії будуть помічені потерпілою, ОСОБА_7 підбіг до ОСОБА_9 та схопив її правою рукою за шию, чим перекрив дихальні шляхи, тим самим вчинив насильство, що не є небезпечним для здоров`я потерпілої та в подальшому, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, лівою рукою зірвав з шиї ОСОБА_9 золотий ланцюжок, вагою 8 гр., вартістю 15 000 грн., із золотим хрестиком, вагою 3 гр., вартістю 3 000 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року і закрити щодо нього кримінальне провадження.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_7 , під час судового розгляду була допущена неповнота, оскільки не були допитані свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам провадження, ґрунтуються на доказах, які відповідно до вимог закону є недопустимими, мають суб`єктивний і упереджений зміст та не спростовують тих доводів і обставин, на які посилалася сторона захисту під час розгляду справи як на підставу його невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

Апелянт стверджує, що він злочину стосовно ОСОБА_14 не вчинював, а лише знаходився неподалік від місця пограбування потерпілої, і безпідставно та незаконно був затриманий працівниками поліції. Показання ж потерпілої ОСОБА_9 , яка не змогла в суді описати в чому він був одягнутий та рис обличчя, проте повідомила, що впізнала його за рисами обличчя, є упередженими і не відповідають дійсності, а він відмовився від дачі показань в судовому засіданні у зв`язку з неправильним перекладом його свідчень перекладачем. До того ж під час судового розгляду йому не надавалися документи на рідній мові, яку він розуміє, а саме на румунській.

Вважає, що докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, були досліджені під час судового розгляду та на які посилається у вироку суд першої інстанції, у їх сукупності свідчать, що пред`явлене йому обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України є недоведеним.

Також, на думку обвинуваченого, суд першої інстанції, обираючи йому покарання не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, даних, які характеризують його особу, а також обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, обвинувачений подав клопотання про застосування до нього амністії і звільнення від покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року, на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали виключно апеляційну скаргу і не наполягали на застосуванні щодо ОСОБА_7 Закону України "Про амністію у 2016 році", заперечення прокурора та потерпілої щодо апеляційного прохання; частково дослідивши докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 були дотримані.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Під час перевірки доводів апеляційної скарги, колегією суддів установлено, що викладені у вироку суду обставини ґрунтуються на досліджених судом доказах, які є належними, допустимими та достатніми у своєму взаємозв`язку для висновку про доведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

Так, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував, проаналізувавши у вироку показання в суді потерпілої ОСОБА_9 , яка наполегливо стверджувала про те, що саме ОСОБА_7 05 червня 2016 року приблизно о 16 годині 10 хвилин на вул. Малишка в м. Києві підійшов до неї зі спини, схопив однією рукою за шию, перекривши дихання й утримуючи її в такий спосіб, а іншою рукою став тягнути за ланцюжок доки не зірвав його, після чого став тікати. Вона повідомила про злочин в поліцію та через недовгий проміжок часу поліцейські затримали ОСОБА_7 , який спочатку не заперечував, що викрав її золотий ланцюжок з хрестиком, але повідомив, що викинув їх коли тікав, бо його переслідував чоловік;
а також взяв до уваги досліджений під час судового розгляду протокол огляду місця події від 05 червня 2016 року.

Крім того, суд проаналізував у вироку і показання обвинуваченого під час надання відповідей на запитання сторін кримінального провадження, в яких він, не оспорюючи ту обставину, що перебував біля місця вчинення злочину, заперечував свою причетність до пограбування ОСОБА_9 . Такі показання суд обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки вони спростовуються послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_9 , підстав для обмови обвинуваченого у якої суд не встановив.

Разом з цим, суд правильно визнав недопустимим доказом представлений стороною обвинувачення протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого та захисника від 28 липня 2016 року.

Таким чином, проаналізовані судом у вироку докази, на переконання колегії суддів, свідчать про обґрунтованість висновку про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, зокрема за кваліфікуючими ознаками як грабіж, поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, вчинений повторно, знайшла своє підтвердження під час судового розгляду.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильну оцінку судом першої інстанції показань потерпілої ОСОБА_9 , яка, на думку апелянта, не змогла повідомити в суді за якими ознаками вона впізнала обвинуваченого, отже залишаються сумніви щодо її неупередженості, є надуманими.

Як в суді першої інстанції, так і будучи повторно допитаною в суді апеляційної інстанції, потерпіла ОСОБА_9 , детально повідомивши про обставини вчиненого щодо неї злочину, показала, що вона достатньо роздивилася обличчя обвинуваченого, а також його статуру коли він тікав, отже переконана в тому, що саме ОСОБА_7 вчинив щодо неї злочин.

Крім того, потерпіла показала, що затримав ОСОБА_7 перехожий, який бачив всі події, але відмовився бути свідком і надати показання, а коли обвинуваченого поліцейські доставили на місце злочину, він показав куди викинув її ланцюжок з кулоном, не заперечував, що пограбував її, проте викрадене майно поліцейські не змогли знайти.

Аналізуючи показання потерпілої, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав їх в основу своїх висновків.

Твердження ОСОБА_7 про те, що доказами в справі не доведено застосування до потерпілої насильства також не заслуговують на увагу, оскільки не викликає сумнівів правдивість показань потерпілої в частині того, що ОСОБА_7 , намагаючись зірвати з її шиї ланцюжок, схопив її рукою за шию, перекривши дихальні шляхи, а далі, сильно потягнувши, зірвав цей ланцюжок, від чого у неї на шиї було почервоніння шкіри, отже такі дії є насильством, що не є небезпечним для здоров`я потерпілої та охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 186 КК України.

Що стосується доводів обвинуваченого про неповноту судового розгляду у зв`язку з тим, що в суді не були допитані свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , то вони є непереконливими, оскільки вказані свідки - співробітники поліції, які брали участь у затриманні ОСОБА_7 , є свідками сторони обвинувачення, від допиту яких прокурор в суді відмовився, а сторона захисту не наполягала на їх виклику.

При цьому відомості щодо фактичного часу затримання обвинуваченого містяться в протоколі затримання, а безпосередніми очевидцями вчиненого злочину вказані свідки не були.

Крім того, необхідно зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Як убачається з матеріалів провадження, протягом усього судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником не заявлялося клопотань про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Не заявляла сторона захисту і будь-яких клопотань при з`ясуванні питання про можливість закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами.

Отже усі доводи апелянта щодо неповноти судового розгляду не заслуговують на увагу.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про порушення його права на захист під час судового розгляду в суді першої інстанції, які він обґрунтовує тим, що перекладач неповно і неправильно здійснював переклад в суді, а тому він не зміг надати показання на спростування обвинувачення, то вони є надуманими, оскільки з матеріалів кримінального провадження та журналів судового засідання, зокрема від 06 вересня 2017 року, слідує, що суд, залучивши перекладача ОСОБА_15 для здійснення перекладу на румунську мову, пересвідчився в особі і компетентності перекладача, попередив про відповідальність за завідомо неправильний переклад або відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків, при цьому відводів перекладачу заявлено не було, як і не надходило заяв щодо неповного або неправильного перекладу. В той же час ОСОБА_7 , хоча і відмовився на початку судового слідства надавати показання в суді, але відповідав на запитання сторін, брав участь у допиті потерпілої та дослідженні письмових доказів, виступав у судових дебатах, реалізував своє право на останнє слово. Та ж обставина, що судом першої інстанції не було вручено обвинуваченому вироку в перекладі на рідну мову, не свідчить про порушення його права на захист, оскільки зазначене не стало перешкодою для реалізації ним права на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції, а на початку апеляційного розгляду ОСОБА_7 був вручений вирок суду першої інстанції в перекладі на румунську мову та надано достатньо часу для підготовки до апеляційного розгляду.

З дотриманням вимог процесуального закону обвинувачений був забезпечений захисником як на стадії досудового розслідування, так і в суді, отже порушення права на захист колегія суддів не встановила.

Посилання обвинуваченого в суді апеляційної інстанції на те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, суперечить матеріалам кримінального провадження, з яких вбачається, що на початку досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_7 назвався ОСОБА_16 , проте органом досудового розслідування під час перевірки даних щодо особи підозрюваного достовірно було встановлено його особу, в тому числі й на підставі витягу з регістра громадян (т.2 а.с. 148-151), фотокопії паспорту громадянина Республіки Молдова (т.3 а.с. 86), а шляхом співставлення відбитків пальців рук за дактилоскопічними картками з`ясовано, що ОСОБА_7 був засуджений 19 лютого 2014 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ст.ст. 185 ч. 1, 185 ч. 2, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 липня 2014 року невідбута частина покарання йому була скорочена наполовину на підставі ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році". Відбував ОСОБА_7 покарання в Бердянській виправній колонії Запорізької області № 77 та був звільнений з установи по відбуттю покарання 06 січня 2016 року (т.2 а.с.154 - 157, т. 3 а.с. 78-85).

Всі дані щодо особи обвинуваченого судом першої інстанції ретельно були досліджені, а висновки суду в цій частині, в тому числі і щодо попередньої судимості, ґрунтуються на документах, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини кримінального правопорушення, надав належну оцінку доказам у їх сукупності, визнавши їх належними і допустимими, отже дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненому повторно.

Правова кваліфікація діяння ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України є вірною.

За вказаних обставин, прохання апелянта щодо скасування вироку і закриття кримінального провадженняне підлягає задоволенню.

Що стосується покарання, то при вирішенні цього питання, суд першої інстанції відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання, відношення обвинуваченого до вчиненого, думку потерпілої, дані про особу винного, який постійного місця реєстрації та проживання в Україні не має, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, відбував покарання в умовах ізоляції від суспільства і через недовгий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі вчинив тяжкий корисливий злочин, а тому призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, дійшовши при цьому до висновку про те, що його виправлення та перевиховання повинно відбуватися в умовах ізоляції від суспільства.

На переконання колегії суддів, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а тому відсутні підстави для його пом`якшення.

Не вбачає колегія суддів і підстав для застосування стосовно ОСОБА_7 Закону України "Про амністію у 2016 році", оскільки відповідно до п."е" ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" амністія не може бути застосована до осіб, стосовно яких протягом останніх десяти років було застосовано амністію або помилування незалежно від зняття чи погашення судимості та які знову вчинили умисний злочин, а згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 липня 2014 року ОСОБА_7 невідбута частина покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 лютого 2014 року була скорочена наполовину саме на підставі ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році".

З огляду на викладене, оскільки вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 відповідає вимогам ст.ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів, не встановивши підстав для його зміни або скасування, відмовляє в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

С у д д і:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4