АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004546, за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2017 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єлизаветівка Царичанського району Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, строк покарання вирішено рахувати з моменту його фактичного затримання, вирішено питання про речові докази.

Згідно обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 12.03.2016 року приблизно о 21.00 годині ОСОБА_9 , знаходячись по пр. Б. Хмельницького (вул. Героїв Сталінграду), 129 у м. Дніпро, на проїжджій частині дороги, будучи у стані алкогольного сп`яніння, почав безпричинно та грубо виражатися нецензурною лайкою в бік ОСОБА_10 , після чого розбив ліве переднє скло на автомобілі «Таврія», д/н НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_10 , та спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді садна та гематоми шиї, гематоми верхньої третини лівого плеча, що за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, та закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, що за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як 3 тижні (21 день). Хуліганські дії ОСОБА_9 привернули увагу сторонніх громадян, що проходили поруч, один з яких, побачивши патрульний автомобіль «102», який їхав повз, зупинив його та попросив допомоги у співробітників поліції.

Після чого інспектори поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в той час несли службу з охорони громадського порядку та пересувалися по пр. Б. Хмельницького (вул. Г. Сталінграду) у м. Дніпро на службовому автомобілі д/з 2619, припаркували автомобіль та направилися в бік ОСОБА_9 з метою припинити його хуліганські дії. У подальшому ОСОБА_9 було усно попереджено працівником поліції ОСОБА_11 про недопустимість такої поведінки у громадському місці. ОСОБА_9 , у свою чергу, на зауваження не реагував, вів себе зухвало та продовжував нецензурно висловлюватися у бік ОСОБА_10 та інших оточуючих, чим порушував норми суспільної моралі та поведінки, після чого, ігноруючи законні вимоги інспектора патрульної служби ОСОБА_11 про припинення протиправних дій, діючи умисно, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, наніс один удар ногою в ліве стегно інспектору патрульної поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області ОСОБА_11 , чим здійснив фізичний опір працівнику правоохоронного органу, який намагався припинити хуліганські дії ОСОБА_9 та виконував свої службові обов`язки щодо охорони громадського порядку, спричинивши останньому фізичний біль, та продовжував здійснювати свої хуліганські дії і по відношенню до співробітників поліції.

Вищезазначені злочинні дії ОСОБА_13 були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 3 ст. 296 КК України за ознаками хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, пов`язаного з опором представникові влади.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через істотні порушення кримінального та кримінального процесуального закону.

Вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам провадження, судом зокрема не було прийнято до уваги той факт, що конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник через створення аварійної ситуації на дорозі саме останнім, в результаті чого ОСОБА_9 наздогнав його та хотів з ним поговорити щодо порушень правил дорожнього руху, проте ОСОБА_10 почав на нього лаятися та нецензурно виражатися, принижуючи його людську і чоловічу гідність.

Судом не взято до уваги і те, що ОСОБА_9 не вибивав скло у автомобілі ОСОБА_10 , про що свідчать показання свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що скло вибив сам ОСОБА_10 , який міцно вдарив дверима коли їх закривав, та показання працівника поліції ОСОБА_11 , який пояснив, що коли він підійшов до ОСОБА_9 , то скло вже було розбите, а тому цей факт не можна вважати підтвердженим.

Крім того вказує, що під час сутички, яку спровокував потерпілий, до ОСОБА_9 підійшло два чоловіки, які почали його бити руками і ногами та зрештою одягли на нього кайданки, і лише тоді представилися працівниками поліції, тим самим порушивши вимоги Закону України "Про національну поліцію". Також зазначає, що один з працівників поліції раніше вже затримував ОСОБА_9 за неналежне паркування автомобіля, і в них склалися неприязні стосунки, що говорить про упередженість з боку працівників поліції до обвинуваченого.

Посилається на непослідовність показань ОСОБА_11 щодо наявності на його одязі погонів працівника поліції, а також суперечність між показаннями цього свідка та показаннями другого працівника поліції ОСОБА_12 щодо обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

Також вказує, що працівника поліції його підзахисний умисно не бив, а міг випадково вдарити коли поліцейські його тримали та смикали за тулуб і руки, тим самим запобігаючи ОСОБА_10 наносити йому удари.

Апелянт зазначає, що суд не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , яка є цивільною дружиною ОСОБА_9 , що спростовують обвинувачення. Крім того, на думку цього апелянта, досудове розслідування у справі було проведене тенденційно та упереджено, обвинувачення грунтується головною мірою на показаннях ОСОБА_10 та його супутниці ОСОБА_17 , інші свідки не встановлювалися та не допитувалися незважаючи на те, що події відбувалися у публічному місці та їх очевидцями була значна кількість громадян.

Також вказує, що в діях його підзахисного в цілому відсутні ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, а його дії потрібно кваліфікувати за ст. 173 КУпАП як дрібне хуліганство, оскільки в даному випадку відсутні ознаки особливої зухвалості та грубості порушення, а також обвинувачений не чинив свідомий опір працівниками поліції, оскільки останні не представилися, сутичка відбувалася у темному, мало освітленому місці, а також всі причетні до події були одягнуті у темний одяг, у зв`язку з чим ОСОБА_9 не усвідомлював, що його затримують працівники поліції.

Крім того зазначає, що судом не було враховано відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він є батьком двох дітей, допомагає колишній дружині, працевлаштований, за місцем проживання характеризується задовільно.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник ОСОБА_8 зазначає, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню через його однобічність та неповноту досудового слідства і судового розгляду, що призвели до невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження.

Зазначає, що докази, які містяться в матеріалах справи та були досліджені під час судового розгляду, та на які посилається суд, у своїй сукупності не підтверджують винність ОСОБА_9 у вчиненому злочині.

Вказує, що судом першої інстанції не було належним чином надано оцінки фактичним даним, які свідчать про те, що у ОСОБА_9 не було умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, та не було враховано низку інших обставин, що потягло безпідставне та необґрунтоване визнання ОСОБА_9 у вчиненні злочину.

Так, в основу вироку покладені непослідовні показання особи, з якою в обвинуваченого склалися неприязні стосунки, - ОСОБА_10 , а також показання ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , що не мають об`єктивного підтвердження.

Апелянт зазначає, що конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник через непорозуміння, оскільки ОСОБА_10 порушив правила дорожнього руху та створив аварійну обстановку, якої ОСОБА_9 уникнув та в подальшому хотів поспілкуватися з потерпілим, проте ОСОБА_10 повів себе зухвало, внаслідок чого між ними виникла сварка, у ході якої тілесні ушкодження були отримані і ОСОБА_10 , і ОСОБА_9 .

Зазначає, що на місці події, як про це зазначають свідки та учасники події, загалом було близько 20-30 осіб, проте в матеріалах провадження їх пояснення відсутні, стороною захисту було заявлено свідків для допиту, втім судом це клопотання було відхилене.

Крім того вказує, що його підзахисний не розбивав скло в автомобілі потерпілого, оскільки останній його розбив сам, що підтверджується зокрема тим, що на руках обвинуваченого не було виявлено будь-яких пошкоджень, а також ОСОБА_10 у присутності працівників поліції поводив себе зухвало, намагався вдарити обвинуваченого, що не дістало будь-якої оцінки, як і факт наявності тілесних ушкоджень в самого обвинуваченого. Не дістали оцінки також показання свідка ОСОБА_17 у тій частині, що ОСОБА_10 і ОСОБА_9 били один одного, падали на землю, при цьому вона не бачила, щоб обвинуваченого били поліцейські, що, на думку цього апелянта, свідчить про заподіяння виявлених в ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Апелянт вказує, що дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 3 ст. 296 КК України помилково, оскільки вони не були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та не супроводжувалися особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Крім того зазначає, що судом першої інстанції було необґрунтовано відкинуто показання самого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , не взято до уваги відомості про особу обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисників, які апеляційні скарги не підтримали, на їх задоволенні не наполягали та просили звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання у зв`язку з застосуванням акту амністії; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг заперечував та не заперечував проти застосування до обвинуваченого акту амністії; потерпілого, який проти задоволення апеляційних скарг заперечував; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг захисників, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, за встановлених у вироку фактичних обставин, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини обвинуваченого.
Так, потерпілий ОСОБА_10 і свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , будучи допитаними у судовому засіданні в суді першої інстанції, надали детальні послідовні показання з приводу подій, що мали місце близько 21:00 годин 12.03.2016 р. по пр. Б.Хмельницького у м. Дніпрі за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , що узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам вчинення кримінального правопорушення, встановленим судом першої інстанції.

Також вказані фактичні обставини підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами, зокрема протоколом огляду місця події від 12.03.2016 року, з якого вбачається, що у належному потерпілому автомобілі ЗАЗ «Таврія», д/н НОМЕР_1 , були наявні пошкодження у виді розбитого скла на водійській двері, а в салоні вказаного автомобіля були виявлені фрагменти скла та курточка з розрізом тканини зі слідами речовини бурого кольору; медичними довідками потерпілого ОСОБА_10 та висновком судово-медичної експертизи від 08.04.2016 р. № 1374-е, з яких вбачається обсяг виявлених в останнього тілесних ушкоджень у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, саднини та гематоми шиї, гематоми верхньої третини лівого плеча, і те, що вони могли бути заподіяні у термін, на який вказав потерпілий та слідчий у постанові; довідкою КЗ «ДМКЛ № 16» від 13.03.2016 р. № 168 та висновком судово-медичної експертизи від 02.03.2016 р. № 1300-е , згідно яким ОСОБА_11 був клінічно встановлений діагноз «забій верхньої третини лівого стегна», який носить констатуючий характер і об`єктивно не підтверджений, а тому судово-медичній оцінці по ступеню тяжкості не підлягає; копією медичного висновку від 12.03.2016 р. № 242 про перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, - та речовими доказами, курткою потерпілого ОСОБА_10 і конвертом зі слідами речовини бурого кольору. Крім того, ці фактичні обставини узгоджуються із первісними показаннями самого обвинуваченого в суді першої інстанції.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищезазначеними й іншими дослідженими судом доказами, та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є доведеною поза розумним сумнівом.

У зв`язку з вищенаведеним, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційних скарг захисників щодо неправильного встановлення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема посилання на те, що потерпілий ОСОБА_10 сам спровокував бійку з обвинуваченим, а також сам розбив скло у власному автомобілі коли з силою закривав двері, і на те, що ОСОБА_9 не наносив умисно удар ногою інспектору патрульної поліції ОСОБА_11 , а міг випадково зачепити його у сутичці, коли поліцейські його тримали та смикали за тулуб і руки, тим самим запобігаючи ОСОБА_10 наносити йому удари.

Посилання апелянтів на безпідставне відхилення судом показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_19 не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд першої інстанції ґрунтовно відкинув ці показання як такі, що виходять від осіб, які мають особливі стосунки з обвинуваченим, та суперечать послідовним показанням потерпілого та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , що узгоджуються як між собою, так і з іншими дослідженими судом доказами. Як було правильно встановлено судом першої інстанції та зазначено у вироку, обвинувачений раніше із потерпілим та вказаними свідками, крім ОСОБА_11 , особисто знайомий не був, між ними не було неприязливих стосунків, а тому у потерпілого та свідків не було приводів обмовляти обвинуваченого. Що стосується ОСОБА_11 , то факт складання ним у минулому протоколу про адміністративне правопорушення відносно обвинуваченого не свідчить про наявність між ними будь-яких особливих стосунків, а тім більше про упередженість цього свідка або наявність в нього підстав обмовляти ОСОБА_9 .

Посилання захисників на те, що під час досудового розслідування не було встановлено та допитано інших свідків незважаючи на те, що очевидцями відповідних подій була значна кількість осіб, колегія суддів оцінює критично як такі, що мають формальний характер, оскільки в суді апеляційної інстанції стороною захисту питання про виклик та допит у статусі свідків будь-яких додаткових осіб не порушувалося.

Доводи захисника ОСОБА_8 щодо ненадання судом оцінки показанням свідка ОСОБА_17 у тій частині, що ОСОБА_10 і ОСОБА_9 били один одного, падали на землю, при цьому вона не бачила, щоб обвинуваченого били поліцейські, що, на думку цього апелянта, свідчить про заподіяння виявлених в ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , колегія суддів оцінює критично зважаючи на те, що суд в оскаржуваному вироку вказані обставини проаналізував, достатньою мірою взяв до уваги та ґрунтовно зазначив, що виявлені в ОСОБА_9 тілесні ушкодження не підтверджують його версію подій, оскільки потерпілий не заперечував можливість спричинення тілесних ушкоджень на голові й тілі ОСОБА_9 під час захисту від ударів останнього при вчиненні ним злочину, а походження тілесних ушкоджень на верхніх кінцівках обвинуваченого пояснюється застосуванням до нього кайданків та його активним опором при цьому та у подальшому.

Розглядаючи вищенаведені апеляційні доводи, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що вони полягають у переоцінці окремих доказів, з наданням їм тенденційної упередженої оцінки на користь обвинуваченого, ігноруючи решту доказів та підтверджених ними фактичних обставин у їх системності, а також в акцентуванні уваги на другорядних деталях, які не впливають істотно на правильність висновків суду і не обґрунтовують вимог цих апелянтів. Крім того, ці доводи повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та відповідне її обгрунтування, які були судом першої інстанції проаналізовані в оскаржуваному вироку, детально перевірені та ґрунтовно відкинуті як неспроможні.

Також колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 296 КК України як хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, пов`язаного з опором представникові влади, оскільки сварка між обвинуваченим та потерпілим виникла з нікчемного приводу, при цьому обвинувачений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зупинив автомобіль ОСОБА_10 , розбив скло його двері, витягнув цього потерпілого з автомобіля та почав його бити, при цьому висловлюючись нецензурною лайкою, і не припинив свої дії навіть у присутності поліцейських, не реагуючи на їх вимоги припинити протиправні дії та вчиняючи їм опір. На думку колегії суддів, такий характер дій обвинуваченого свідчить поза розумним сумнівом про наявність в нього саме хуліганського мотиву, а також є правильною оцінка цих дій як таких, що були вчинені з особливою зухвалістю.

Доводи апелянтів про те, що обвинувачений не чинив свідомого опору працівникам поліції, оскільки не сприймав їх як таких у зв`язку з тим, що навкруги було багато людей, також одягнутих в чорний одяг, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки співробітники патрульної поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 прибули на місці подій на службовому патрульному автомобілі, були одягнуті в формений одяг, в них були формені головні убори та жетони, а отже візуально вони відрізнялися від решти присутніх. Крім того, ОСОБА_11 обвинувачений впізнав як поліцейського, що раніше складав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення.

Посилання апелянтів на те, що судом не було враховано достатньою мірою відомості про особу обвинуваченого, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки не обгрунтовують апеляційних вимог як щодо закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення, так і щодо скасування оскаржуваного вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

У зв`язку з вищенаведеним підстав для задоволення апеляційних скарг захисників не вбачається.

Вирішуючи клопотання захисників про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання у зв`язку з застосуванням акту амністії, колегія суддів вважає його обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є умисним злочином середньої тяжкості. Згідно наданим стороною захисту документам, він має двох малолітніх дітей ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо яких батьківських прав не позбавлений, а також відповідно до п. 1 ст. 89 КК України є особою, що не має судимості.

Таким чином, особа обвинуваченого відповідає критеріям п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», обставин, що виключають можливість застосування до нього акту амністії, не встановлено і учасники апеляційного розгляду на них не посилалися, що з урахуванням згоди самого обвинуваченого на звільнення від відбування покарання на підставі акту амністії, висловленої у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, є підставою для задоволення клопотання захисників.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2017 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, залишити без змін.
Клопотання захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4