Справа № 551/62/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2018 року селище Шишаки
Слідчий суддя Шишацького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
керівника органу досудового розслідування ОСОБА_4
скаржника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Шишаки Полтавської області скаргу ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого Шишацького ВП Миргородського ВП ГУПН в Полтавській області,
24 січня 2018 року до Шишацького районного суду Полтавської області надійшла скарга ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого Шишацького ВП Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
У своїй скарзі ОСОБА_5 просила слідчого суддю зобов`язати слідчого Шишацького відділення поліції невідкладно внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 191 КК України, що були викладені у її заяві від 19 січня 2018 року за фактом привласнення її майна ОСОБА_6 .
Свої вимоги скаржник обґрунтувала тим, що 19 січня 2018 року нею до Шишацького відділення поліції була подана заява про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 191 КК України (привласнення чужого майна), вчинене ОСОБА_6 .
В супереч приписам ст. 214 КПК України викладені в заяві відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань до теперішнього часу не внесені.
В судовому засіданні скаржник скаргу підтримала, просила її задовольнити в повному обсязі з підстав наведених у ній.
Керівник органу досудового розслідування та прокурор проти задоволення скарги заперечували, з огляду на відсутність у поданій заяві формальних ознак кримінального правопорушення та наявність у вказаних заявником фактах ознак цивільно-правових відносин.
Заслухавши пояснення скаржника, керівника органу досудового розслідування та прокурора, дослідивши матеріали справи слідчий суддя встановив наступне.
19 січня 2018 року ОСОБА_5 до Шишацького відділення поліції подано письмову заяву про відкриття кримінального провадження за ч.1 ст. 191 КК Країни.
В обгрунтування своїх вимог вказала, що 04 березня 2017 року ОСОБА_7 , що працювала разом з нею в магазині «Гастроном» в с. Яреськи взяла у заявника для потреб своєї доньки, а саме для святкування 8-го березня одежу (плаття, піджак та дві спідниці), які заявник оцінює на суму 3000 грн. Проте незважаючи на неодноразові прохання до теперішнього часу не повернула., на телефонні дзвінки не відповідає. Також з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » забрала належний заявнику коштовний посуд. Одежа зношена та поверненню не підлягає.
Згідно пояснень керівника органу досудового розслідування вказана заява була отримана Шишацьким відділенням поліції. На даний час проводиться перевірка викладених у ній відомостей в порядку Закону України «Про звернення громадян», оскільки вони не містять ознак конкретного складу злочину. Кінцеве рішення за заявою на час розгляду скарги не прийнято.
Частиною 1 ст. 214 КПК України передбачений обов`язок слідчого невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви про вчинене кримінальне правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Відповідно до ч.1 ст.11 КК України злочином є передбачене цим кодексом суспільно небезпечне, винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Склади злочинів та відповідні їх ознаки визначені в диспозиціях окремих статей Особливої частини Кримінального кодексу України.
Системний аналіз ст. 214 КПК України в поєднанні з іншими нормами кримінального та кримінального-процесуального законодавства вказує на те, що передумовою виникнення у слідчого обов`язку внесення відомостей до ЄРДР є наявність в заяві саме обставин (посилань на певні події об`єктивної дійсності), що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого певною статтею (частиною статті) Особливої частини КК України, а не визначена автором назва поданого документу.
Так, частиною 5 статті 214 КПК України визначено перелік відомостей, що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань, до яких згідно п. 4 відносяться: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.
Частиною 1 ст. 191 КК України на яку посилається скаржник у своїй заяві до органу поліції та скарзі до суду передбачена кримінальна відповідальність за привласнення чи розтрату чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні.
Згідно роз`яснень наведених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» у статті 191 КК передбачено відповідальність за три форми вчинення злочину - привласнення, розтрату або заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.
Предметом привласнення та розтрати є лише те чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки використання або зберігання тощо. При привласненні ці повноваження використовуються для обернення винною особою майна на свою користь, а при розтраті - на користь інших осіб, зокрема це може бути відчуження майна іншим особам для споживання, як подарунок чи товар, в обмін на інше майно тощо.
З доводів скаржника наведених у заяві від 19.01.2018 року та наданих нею в судовому засіданні пояснень вбачається, що за усною домовленість з ОСОБА_6 вона передала їй для тимчасового використання предмети одягу плаття, піджак та дві спідниці. Вказані речі призначались для використання неповнолітньою донькою ОСОБА_8 під час святкування дня 8-го Березня. Незважаючи на неодноразові нагадування про повернення одягу ОСОБА_8 запозичений нею одяг до теперішнього часу не повернула, хоча неодноразово обіцяла це зробити.
На думку слідчого судді в даному випадку відсутня ознака привласнення майна тобто обернення його на своє користь оскільки воно добровільно передавалось ОСОБА_8 в тимчасове використання (для потреб її неповнолітньої доньки), остання продовжується користуватись ним попри вимоги власника про повернення, проте зі слів скаржника не заперечує, що право власності на одяг як і раніше належить ОСОБА_5 .
Той факт, що одяг не був відчужений ОСОБА_8 на користь інших осіб свідчить про відсутність в правовідносинах ознак розтрати.
На думку слідчого судді в правовідносинах, що виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 наявні ознаки цивільно-правових відносин, що виникають з усного договору позички.
Так, згідно ч.ч. 1-2 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 827 ЦК України договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно.
Згідно ч.1 ст. 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.
В ході розгляду скарги слідчим суддею було з`ясовано, що 02 січня 2018 року ОСОБА_5 вже зверталась до Шишацького відділення поліції з аналогічною заявою, яка також була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян» та заявнику 10.01.2018 року направлено відповідь за результатами розгляду.
При цьому у даній заяві заявник просила органи поліції зобов`язати ОСОБА_8 повернути їй одяг або його вартість, якщо одяг зношений, що свідчить про те, що кінцевою метою звернення ОСОБА_5 до органів національної поліції є не притягнення винної до кримінальної відповідальності, а витребування належних їй речей з чужого володіння.
За таких обставин звернення ОСОБА_5 19 січня 2018 року до органів поліції з заявою про злочин є передчасним, а належним способом захисту майнових прав скаржника є заявлення нею віндікаційного позову (витребування майна з чужого незаконного володіння) в порядку ст. 387 ЦПК України з одночасною компенсацією збитків завданих, як тривалим неповерненням речей, так і втратою ними товарної цінності.
Наведені у заяві відомості про те, що ОСОБА_7 з магазину «Гастроном» забрала коштовний посуд заявника також не можна вважати відомостями про обставини кримінального правопорушення, що підлягають внесенню до ЄРДР оскільки вони не містять жодної конкретної інформації, як то спосіб у який був «забраний» посуд, час здійснення таких дій та обставини за яких вони були вчинені, будь який опис посуду тощо.
Таким чином, зважаючи на те, що надання правової оцінки викладеним заявником відомостям в контексті наявності або відсутності у них ознак злочину (злочинів) можливе шляхом системного аналізу чинного законодавства, зокрема положень ЦК України та не потребує проведення досудового розслідування у формі проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність у працівників Шишацького ВП об`єктивних підстав для внесення відомостей викладених у заяві ОСОБА_5 від 19 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань та правомірність розгляду даної заяви працівниками Національної поліції відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян».
Враховуючи все вищевикладене скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303-304, 307, 336 КПК України, слідчий суддя,
У задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого Шишацького ВП Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.
Копію ухвали вручити учасникам судового розгляду.
В силу ч. 3 ст. 307 КПК України ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_9 Сиволап