Ухвала
іменем україни
19 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0001238 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2015 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року,

за участю:
захисника ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:
вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2015 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Борова Зміївського району Харківської області,
зареєстрованого по

АДРЕСА_1 , такого, що
судимості не мав,
засуджено за частиною 1 статті 115 КК України на 8 років позбавлення волі,
Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 14 червня 2015 року о 21 годині 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території гаражного кооперативу «Стріла» за адресою: м. Харків, вул. Жовтневої Революції 5. Між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт на підґрунті неприязних відносин один до одного. Під час конфлікту ОСОБА_9 зайшов до приміщення сторожки, де взяв кухонний ніж, підійшов зі спини до ОСОБА_11 , який знаходився біля сторожки, і, діючи умисно, на ґрунті неприязних відносин, усвідомлюючи злочинний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, хоча і не бажаючи але свідомо припускаючи настання смерті, наніс ОСОБА_11 один удар ножем в шию, чим спричинив, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №40/193-Ат/15 від 30 липня 2015 року, тілесні ушкодження у виді колото-різаної рани шиї з пошкодженням яремної вени, гілок верхньої і середньої щитовидних артерій і вен, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 о 23 годині 00 хвилин останній помер у лікарні.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, потерпілих та захисника засудженого, суд апеляційної інстанції 14 листопада 2016 року постановив новий вирок, яким вказаний вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_12 покарання скасовано і останньому призначено покарання з частиною 1 статті 115 КК України у виді позбавлення волі на 11 років. Строк відбування покарання ОСОБА_12 ухвалено обчислювати з 21 грудня 2015 року. Також, ухвалено на підставі частини 5 статті 72 КК України зарахувати ОСОБА_12 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 14 по 16 червня 2015 року, як затриманого в порядку статті 208 КПК України та з 21 грудня 2015 року дати взяття обвинуваченого під варту по 14 листопада 2016 року дати набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вказаними судовими рішеннями. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, на його переконання, призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, як особі похилого віку та пенсіонеру.
Зокрема, вказано на неврахування судами того, що він вчинив злочин з непрямим умислом, оскільки не доведено прямий умисел, перебування ним у стані душевного хвилювання, у зв`язку зі спричиненням йому потерпілим тілесних ушкоджень, а також вважає неоціненими показання ОСОБА_13 , котрий є родичем загиблого, про нанесення саме останнім тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вироку апеляційного суду шляхом залишення призначеного покарання та одночасно про зміну вироків судів першої та апеляційної інстанцій шляхом перекваліфікації дій його підзахисного на статтю 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого у разі перевищення меж необхідної оборони. Вважає вирок апеляційного суду таким, що підлягає зміні з причин неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Зокрема, захисник вказує на неврахування протиправності дій потерпілого по відношенню до засудженого, психологічний стан засудженого в момент спричинення удару ножем, емоційний стан засудженого, неправильне встановлення суб`єктивної сторони злочину та мотиви дій засудженого. А також, вважає надмірно суворим покарання до особи пенсійного віку, такого, що судимості не має, має велику родину, характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також неофіційно працевлаштований потерпілим, у зв`язку з чим був залежним від останнього.
У запереченнях потерпілий ОСОБА_8 просить касаційні скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення.

У запереченнях потерпіла ОСОБА_14 просить касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи захисника, котрий підтримав касаційні скарги, прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення касаційних скарг, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як убачається з касаційної скарги, засудженим та його захисником не заперечуються та не оспорюються подія кримінального правопорушення, спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у зазначеному органом досудового розслідування виді, знаряддя кримінального правопорушення, причини смерті потерпілого, перебування в стані алкогольного сп`яніння, виникнення конфлікту між засудженим та потерпілим у зв`язку з його перебуванням у стані алкогольного сп`яніння в робочий час, перебування під час конфлікту свідка ОСОБА_15 .

Натомість, доводи, що були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій, направлені на оспорення правової кваліфікації дій засудженого за частиною 1 статті 115 КК України, вважаючи вчинення протиправних дій щодо потерпілого без прямого умислу, в стані душевного хвилювання або внаслідок перевищення меж необхідної оборони, не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Як правильно зазначено судами першої та апеляційної інстанцій, твердження засудженого щодо перебування ним у стані оборони та нанесення йому потерпілим тілесних ушкоджень під час судового розгляду кримінального провадження не підтвердилися.

Вказані обставини засвідчені насамперед у висновках експертних досліджень, наведених у судових рішеннях, згідно яких у піднігтьовому вмісті зрізів пластин з пальців обох рук засудженого сліди крові не виявлені та походження клітинного складу від особистого нігтьового ложа; у засудженого наявні легкі тілесні ушкодження, що могли бути отримані за 2-4 доби до моменту огляду, яке відбулося 17 червня 2015 року; при дослідженні трупа потерпілого будь-яких слідів, що вказували б на боротьбу або самооборону, не виявлено; встановлено відсутність протиріч між показаннями свідка ОСОБА_15 про обставини та механізм спричинення ушкоджень потерпілому з судово-медичними даними. Встановлено невідповідність показань засудженого, наданих ним під час допиту, з судово-медичними даними. Вказано, що показання засудженого, надані під час слідчого експерименту за його участі, частково відповідають судово-медичним даним, не має точної відповідності про локалізацію нанесеного ним удару ножа у шию потерпілого. В момент спричинення ушкоджень потерпілий знаходився у вертикальному положенні і міг бути обернутий до нападаючого задньою поверхнею тіла (т.1 а.п.91-94, 114-116; 216-218).

З наведених письмових доказів не вбачається підтвердження тієї обставини, що засуджений був у стані самооборони та саме незаконне посягання потерпілого потребувало застосуванню ним ножа, який він використав у життєво важливий орган потерпілого.

Крім того, встановлене під час експертних досліджень узгоджується з показаннями очевидця події свідка ОСОБА_15 , відповідність показань якого встановлено під час експертного дослідження, свідка ОСОБА_13 , котрий повідомив про спричинення саме ним тілесних ушкоджень засудженому.

Тоді як, посилання сторони захисту, як на доказ перебування засудженого в стані самооборони, на рапорт працівника міліції, в якому зазначено про прибуття слідчої групи на місце події, де було встановлено, що бійка виникла між охоронцем та потерпілим, внаслідок якої останній отримав ножове поранення, то такі твердження є неспроможними з огляду на повідомлені обставини вказаних свідків, а також того, що вказаний рапорт не містить повноти обставин, що потребували обов`язковому встановленню, та не зазначено джерела таких суджень (т.1 а.п.6).

На переконання колегії суддів, у свідка ОСОБА_16 не було підстав для обмови засудженого для визнання його винуватим саме у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що сторони кримінального провадження не обмежені у праві подавати докази на спростування обвинувачення та доводити їх переконливість, що чітко регламентовано у статті 22 КПК України.

Не має підтвердження і доводам сторони захисту щодо перебування засудженого в стані душевного хвилювання з огляду на проведене судово-психіатричне дослідження, яке спростовує, у тому числі наведене.

На такі та інші обставини звертав увагу і суд апеляційної інстанції при перевірці та оцінці доводів апеляційної скарги сторони захисту та при дослідженні умислу засудженого під час події з посиланням на докази та із зазначенням висновків щодо цього, в розрізі обставин, які суд першої інстанції визнав доведеними.

Таким чином, у колегії суддів не має підстав вважати, що вказана подія виникла внаслідок перевищення меж необхідної оборони, тощо, а відтак і порушень у кваліфікації дій засудженого не вбачається.

Не вбачає колегія суддів і порушень вимог закону під час призначення апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років, адже такі висновки ґрунтуються виключно на оцінці сукупності обставин, які впливають, у тому числі, на розмір покарання. При тому, що судом апеляційної інстанції враховувалися наведені стороною захисту та потерпілих обставини, за скаргами яких і переглядався вирок суду першої інстанції, та з приводу цього надавалися переконливі висновки.

Отже, у колегії суддів не викликає сумніву у справедливості призначеного покарання в мінімально наближеному розмірі. Адже призначене засудженому покарання відповідає вимогам статті 65 КК України та принципу індивідуалізації покарання, є виваженим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відтак, касаційні скарги засудженого та його захисника задоволенню не підлягають.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2015 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3