Справа № 163/2548/16-к
Провадження № 1-о/159/6/17
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 листопада 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянувши заяву ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами,

в с т а н о в и в :
Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 16 вересня 1998 року ОСОБА_7 засуджений за ст.94 КК України (1960 року) до 10 років позбавлення волі.

ОСОБА_7 засуджений за те, що він, 22 квітня 1998 року, біля 22 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у власному будинку в селі Хворостів Любомльського району Волинської області, під час сварки, на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою вбивства, наніс ОСОБА_8 численні удари руками і ногами в різні ділянки тіла, в тому числі в голову та тулуб, використовуючи при цьому сковороду та поліна, після чого, з метою вбивства, здушив руками за горло ОСОБА_8 , зламавши хрящі гортані під`язикову кістку, від чого ОСОБА_8 помер на місці події від механічної асфіксії.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 15 грудня 1998 року вказаний вирок залишено без змін.

12 жовтня 2016 року ОСОБА_7 звернувся в суд з заявою про перегляд вироку щодо нього за нововиявленими обставинами.

Заяву обґрунтовує тим, що показання ряду свідків під час судового розгляду були неповними або ж такими, що невірно відображали події. Зокрема, у вироку суд вказав, що свідок ОСОБА_9 на попередньому слідстві давала одні покази, а в суді їх змінила. Суд прийняв до уваги лише змінені покази цього свідка, тобто ті, що підтверджують вину заявника у вчиненні злочину.

Також суд прийняв до уваги покази свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , з яких слідує, що ніякого конфлікту між ним та потерпілим під час перебування у барі не було, відносини нормальні, що не відповідає дійсності.

Висновок суду про те, що він, на ґрунті особистих неприязних стосунків, наніс потерпілому ряд ударів, від яких останній помер, спростовуються заявами ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які підтверджують ту обставину, що упродовж усього дня 22 квітня 1998 року ОСОБА_8 постійно погрожував йому розправою, демонстрував наявні у нього патрони та бритву. У його будинку, у пізній вечірній час, потерпілий погрожував його братові, тримаючи в руках патрон та небезпечну бритву, порізав при цьому останньому пальця. Залишивши будинок. ОСОБА_8 повернувся та, перебуваючи у дуже агресивному стані, знову погрожував йому і він, відчувши, що погроза потерпілого вже стала реальною, був вимушений захищатись тими засобами, які вказані у вироку, оскільки в іншому випадку потерпілим був би він.

За викладених обставин, вважає, що в цій ситуації діяв в стані необхідної оборони, що виключає злочинність діяння, тому просив вирок щодо нього скасувати та винести новий вирок, яким його виправдати.

Крім цього, свої доводи обґрунтовував також тим, що на свідків та на суддю чинився тиск.

Заяву слід залишити без задоволення.

Згідно ч.2 ст.459 КПК України, нововиявленими обставинами визнаються:

1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

2) зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

4) визнання Конституційним Судом України неконституційності закону України, іншого акта (їх окремих положень) або надання Конституційним Судом України офіційного тлумачення положень Конституції України, що є відмінним від того, як їх застосував суд при вирішенні справи;

5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Баланс між можливістю переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами і принципом юридичної визначеності, який є складовою верховенства права, не може бути порушений. Принцип юридичної визначеності вимагає, серед іншого, що якщо суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинне братися під сумнів. Юридична визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, що є принципом остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не повинна вимагати перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою повторного слухання та ухвалення нового рішення у справі. Відхилення від цього принципу можна виправдати лише наявністю обставин суттєвого і непереборного характеру. Європейський Суд з прав людини допускає можливість судового перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, але лише в межах, що не порушують принципу юридичної визначеності.

Аналіз доводів заявника приводить до висновку, що він фактично вимагає перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою повторного слухання та ухвалення нового рішення у справі. Обставин суттєвого і непереборного характеру, якими можна виправдати відхилення від принципу юридичної визначеності та остаточності судового рішення, він не навів.

Версія заявника щодо перебування ним в стані необхідної оборони розглядалася судом, який постановив вирок і була ним обґрунтовано відхилена, що знайшло своє відображення у вироку. Доводи заявника, заяви ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які він використовує для обґрунтування своєї позиції, не здатні похитнути висновки суду про відсутність стану необхідної оборони.

Для того щоб стан необхідної оборони перевищити, необхідно, щоб такий стан виник. Суд першої інстанції виходив з того, що такий стан не виник, оскільки, серед іншого, бритва, яка могла становити загрозу, так і залишилася в кишені потерпілого. За відсутності самого стану необхідної оборони, межі цієї оборони не можуть бути перевищені і дії обвинуваченого обґрунтовано кваліфіковані як умисне вбивство за ст.94 КК України (1960 року).

До того ж, навіть у випадку виникнення загрози, якщо нападник очевидно для обвинуваченого знерухомлений, стан необхідної оборони припиняється і також не може вестися мова про його перевищення. Як видно з встановлених судом обставин справи, обвинувачений вчиняв дії, спрямовані на умисне вбивство (зокрема, удушення), вже після того як потерпілий був знерухомлений і очевидно для обвинуваченого втратив здатність до активних дій, які можуть становити загрозу для останнього. Сам обсяг завданих потерпілому тілесних ушкоджень у порівнянні з відсутністю їх у обвинуваченого вказує на те, що останній керувався не метою захисту від потерпілого, а діяв на ґрунті особистих неприязних стосунків з ним. Вказані висновки суду, який постановив вирок, доводами заявника та змістом заяв перерахованих вище осіб не спростовуються.

Суд, який постановив вирок, виходив з того, що попередні епізоди конфлікту обвинуваченого з потерпілим (в барі, у його будинку, після якого потерпілий залишив будинок) доводять лише факт існування між ними гострого конфлікту, ці епізоди також не супроводжувались виникненням у ОСОБА_7 стану необхідної оборони. Заяви перерахованих вище осіб лише підтверджують вказаний висновок, не спростовуючи його. Дії потерпілого ОСОБА_8 не сягнули такого рівня, щоб стати підставою для виникнення у ОСОБА_7 стану необхідної оборони. Для виникнення такого стану необхідна пряма і безпосередня загроза. Демонстрація патронів і небезпечної бритви, без очевидної спроби їх застосування для нападу, словесні погрози, висловлені під час гострого конфлікту, такої прямої і безпосередньої загрози не містять і до виникнення стану необхідної оборони не ведуть. Вказана позиція суду, який постановив вирок, доводами заявника не спростована.

До того ж, усі названі ОСОБА_7 особи або ж допитувалися в судовому засіданні як свідки, або ж були відомі суду і самому ОСОБА_7 як особи, що можуть дати свідчення. ОСОБА_7 мав можливість їх допитувати, ставити під сумнів їх показання, вказувати на тиск, який на них чиниться, на неповноту їхніх показань. І він цим правом користувався, зокрема, подав зауваження на протокол судового засідання, частина яких була врахована (а.с.340).

Заявник мав право оспорити оцінку судом показань свідків і він такою можливістю скористався, подавши касаційну скаргу, яка була побудована на тій же позиції перебування його в стані необхідної оборони, що і теперішня заява. Суд касаційної інстанції ці його доводи відхилив.

Крім цього, заявник обґрунтовує свої доводи заявами осіб, відібраними у Хворостівській сільській раді Любомльського району у 2004 році.

Свідки, які допитувались в судовому засіданні, зобов`язані були повідомити про всі відомі ним обставини. Наступні їх допити допустимі в тому випадку, якщо на них чинився протиправний вплив або вони самі давали неправдиві показання чи відмовлялись їх давати з власних міркувань.

Згадані обставини мають бути встановлені відповідно до визначеної КПК процедури: проведене досудове слідство і далі має бути висновок суду щодо цього слідства. Заявник не подав доказів того, що таке встановлення відбулося.

Так само заявник не подав доказів тиску на суддю під час розгляду справи, це його твердження є голослівним.

Обставини, на яких заявник будує свої доводи, були відомі заявнику, як мінімум, у 2005 році, коли він звільнився з місць позбавлення волі (а.с.367). У період з 2005 року по 2014 рік жодними документами матеріали кримінальної справи не поповнювалися. Одним із складових принципу юридичної визначеності є своєчасне звернення до суду. Заявник не спромігся вказати причини тривалого не звернення до суду, яке майже сягнуло десятиріччя.

Обставини розвитку події за версією ОСОБА_7 , викладені у заяві, зокрема, щодо поведінки та погроз які він сприймав як реальні, відповідають тим, на які він вказував під час розгляду справи в суді як підсудний.

ОСОБА_7 у заяві вказує, що він вимушений був захищатись від потерпілого тими засобами, які вказані у вироку, та діяв у стані необхідної оборони.

Таку ж позицію він займав під час розгляду справи в суді, який постановив вирок.

Отже, ті обставини, які зазначає ОСОБА_7 у своїй заяві про перегляд судового рішення, були предметом дослідження судом під час розгляду кримінальної справи, тобто були суду відомі, досліджені і враховані під час ухвалення вироку, тому не можуть вважатись нововиявленими.

Зокрема, доводи ОСОБА_7 щодо погроз зі сторони потерпілого ОСОБА_8 фізичною розправою, які він сприймав як реальні, тому діяв у стані необхідної оборони, перевірені судом і їм була дана правова оцінка в сукупності з дослідженими доказами, в тому числі показаннями свідків.

Ухвалюючи вирок, суд визнав показання підсудного ОСОБА_7 надуманими, оскільки вони не знайшли свого об`єктивного підтвердження та спростовані дослідженими доказами, а твердження про його перебування в стані необхідної оборони від посягань ОСОБА_8 визнав безпідставними.

Керуючись ст.ст.372, 459, 467 КПК України, суд,

у х в а л и в :
Заяву ОСОБА_7 про перегляд вироку Любомльського районного суду Волинської області від 16 вересня 1998 року щодо нього за нововиявленими обставинами залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області протягом семи днів з дня її оголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: ОСОБА_22

СУДДІ ОСОБА_23

ОСОБА_24