Дата документу Справа № 333/3072/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1525/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/3072/15-к
Категорія ст. 187 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001073 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого в с. Новоіванівка, Новомиколаївського району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не має місця реєстрації, фактично проживав до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого:
1)26.09.2001 р. Новомиколаївським районним судом Запорізької області за ч.2, ч.3 ст. 185 КК України до 3-х років позбавлення волі. На підстави ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки;
2)29.05.2002 року Новомиколаївським районним судом Запорізької області за ч.2, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;
3) 28.03.2007 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;
4)09.03.2011 р. Новомиколаївським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 185 КК України до 6 місяців арешту, звільнений 08.09.2011 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;
5)12.12.2011 року Приазовським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України до 2 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 850 гривень;
6)08.02.2012 року Новомиколаївським районним судом Запорізької області за ч.3 ст. 185 КК України до 3-х років позбавлення волі, звільнений 29.10.2013 року умовно достроково на 11 місяців 12 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,
за апеляційною скаргою та доповненнями до неї обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
В апеляційній скарзі із доповненнями до неї обвинувачений ОСОБА_6 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, вказує на те, що злочин не скоював, а у вироку не наведено достатніх доказів на підтвердження його вини. Вказує на істотні порушення закону як збоку працівників органу досудового розслідування, так і з боку суду першої інстанції. Просить вирок суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що він не був ознайомлений з доказами, які вказували на його вину, а суд навмисно заплутував його в судовому процесі.

Зауважує, що судом не були викликані поняті, які були присутні при його затриманні, які могли б засвідчити що оперативні працівники били його, підкинули ніж і змушували оговорити себе. Поняті могли вказати, в якому саме одязі його затримали, вони бачили що ножі були у сумці, а оперуповноважені підкинули один ніж йому в кишеню.

Зазначає, що йому вчасно не було надано захисника, оскільки затримано його було приблизно о 10 годині вечора, а захисник прибув об 11 годині наступного ранку. Весь цей час він знаходився у кабінеті де не має відео нагляду і стосовно нього застосовувалося насильство.

На переконання обвинуваченого, суд необґрунтовано залишив без уваги той факт, що він фактично довів свою непричетність по епізоду за ч. 2 ст. 186 КК України.

Обвинувачений прохав підчас судового розгляду застосувати «Детектор брехні» стосовно нього і потерпілої, однак його клопотання не задовольнили, що на думку апелянта, також є порушенням закону.

Окрім цього ним заявлявся відвід прокурору ОСОБА_9 , який суд не задовольнив, на його думку незаконно, так само суд відмовив у направленні провадження до Київського суду. Він висловлював недовіру Запорізькій прокуратурі і бажав щоб його справа розслідувала спеціалізована Київська комісія з початку, однак йому у цьому було відмовлено.

До того ж, він клопотав про більш ретельний допит потерпілої, оскільки вона плуталось у показах, однак суд це клопотання також не задовольнив. Зазначає, що прямих доказів його вини не має, адже на ножах і речах не було виявлено відбитків його пальців, на його одязі не було виявлено крові потерпілої і навпаки на одязі потерпілої не було його крові. Зазначає також, що огляд речових доказів проводився судом із порушенням а саме не було відео фіксації, до того ж не виявлено куртки потерпілої. Він клопотав про проведення повторної експертизи, але суд не задовольнив це клопотання.

Зауважує, що суд неправильно вказав у вироку тілесні ушкодження, які отримала потепліла, оскільки вони були поверховими і в ніякому разі не загрожували її життю, обґрунтовує тим, що остання не проходила медичну експертизу. Вказує, що потерпіла уникала судових засідань, що на думку апелянта, свідчить про її наляканість і невпевненість у своїх свідченнях.

Апелянт звертає увагу, що свідків самого нападу також не було, а решта доказів його вини є опосередкованими і прямо на його причетність до скоєного не вказують. Також не було встановлено особу яка викликала поліцію. У вироку зазначено що він вживав пиво і був з мобільним телефоном, однак ані пляшки з під пива, ані мобільного телефону не було серед речових доказів.

Слідча дія впізнання, була проведена з порушенням. До того ж в кімнаті, де проводилося впізнання не було відеокамери, яка могла зафіксувати це порушення. Вважає, що потерпіла могла його сплутати з нападником, або ж її вмовили обмовити його.

ОСОБА_6 зауважує, що суд навмисно не встановив свідків, які бачили його в потязі (які б могли підтвердити його алібі, оскільки він на момент нападу на потерпілу перебував в м. Дніпрорудному), і взагалі судове слідство провів в недостатньому обсязі, не викликав для допиту експертів, оперативних працівників тощо.

З приводу запиту суду до м. Дніпрорудного зауважує, що у ньому не були вказані усі необхідні питання, а саме про перелік усіх зупинок потягу, зокрема про «Таврійськ». До того ж суд у вироку не правильно вказав назву станції не «Таврійськ», а «Таврическая».

Обвинувачений також вказує на те, що захисник не належним чином здійснювала його захист і забороняла йому подавати заяви і клопотання. Він висловлював бажання заміни захисника, однак йому в цьому було відмовлено.

Обвинувачений вказує, що вирок проголошувався лише за його присутності і присутності судді, без секретаря, прокурора і захисника.

Зауважує що суд при призначенні покарання не врахував що він є душевно хворою людиною.

Крім того, обвинувачений просить застосувати до нього ст. ст. 49, 81 КК України, а також ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, який зокрема і в останньому слові, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який вважав, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України та засуджено до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Початок строку відбування покарання відраховано з моменту його затримання - з 13 березня 2015 року. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді тримання під вартою. У строк відбуття покарання зараховано строк тримання під вартою з 13 березня 2015 року по 11 травня 2016 року з розрахунку один день утримання в слідчому ізоляторі за два дні покарання. Стягнуто на корить держави витрати за проведення судової експертизи в розмірі 1841,40 грн. Вирішено долю речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України,

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 10.03.2015 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні кабінки ліфту під`їзду № 1 буд. № 8 по вул. Автозаводській м. Запоріжжя, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння майном ОСОБА_10 , вчинив розбійний напад, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, за наступних обставин.
Так, о 18 год. 00 хв., 10.03.2015 року, ОСОБА_6 , знаходячись біля буд. № 8 по вул. Автозаводській у м. Запоріжжя, побачив ОСОБА_10 та маючи намір на розбійний напад на останню став переслідувати її. Так, ОСОБА_10 , підійшовши до під`їзду № 1 буд. АДРЕСА_2 , своїм ключем відкрила вхідні двері та зайшовши до приміщення під`їзду спрямувала до ліфту. В цей час, ОСОБА_6 , скориставшись цим, зайшов за нею до приміщення під`їзду та спрямував до ліфту де стояла ОСОБА_10 . Після того, як двері кабінки ліфту відчинились, ОСОБА_10 зайшла в ліфт, а слідом за нею пройшов і ОСОБА_6 .
Так, знаходячись у кабінці ліфту ОСОБА_6 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на розбійний напад, натиснувши на кнопку «стоп» зупинив ліфт, після чого став вимагати від ОСОБА_10 , щоб остання відала йому свої цінні речі та гроші. На вимоги ОСОБА_6 видати свої цінні речі, ОСОБА_10 відмовила, та стала відштовхувати останнього від себе, намагаючись при цьому відновити рух ліфта. Однак ОСОБА_6 , з метою подолання опору ОСОБА_10 , дістав зі своєї кишені ніж, та, погрожуючи застосуванням даного ножу, продовжив вимагати від останньої передати йому грошові кошти та інші цінні речі. ОСОБА_10 , не перестаючи чинити ОСОБА_6 опір, продовжувала відштовхувати останнього від себе.
У цей час ОСОБА_6 , не зупиняючись на досягнутому, тримаючи у своїй руці вищевказаний ніж, наніс ОСОБА_10 даним ножем 4 удари по різним частинам тіла, завдавши тим самим потерпілій численні колото - різані рани грудної клітини зліва, правої бічної стінки шлунку, області нижньої третини правого стегна по зовнішній поверхні та нігтьової фаланги четвертого пальця правої кисті, застосувавши тим самим насильство небезпечне для життя та здоров`я потерпілої. При цьому ОСОБА_6 , під час нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, намагався, ривком, з лівої руки ОСОБА_10 , викрасти її гаманець в якій знаходились грошові кошти у розмірі 1000 гривень, та мобільний телефон «Sony Ericsson», вартістю 1000 гривень. Однак ОСОБА_10 , продовжуючи чинити опір ОСОБА_6 , міцно тримала у своїй лівій руці вищевказане майно. Через деякий час двері кабінки ліфту відчинились, та ОСОБА_10 , вирвавшись від ОСОБА_6 , втекла у бік кв. АДРЕСА_3 , а ОСОБА_6 злякавшись, втік з місця вчинення злочину. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 187 КК України напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).
За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про недоведеність його вини у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_10 про те, що 10.03.2015 року вона о 18-00 год. поверталась з роботи, біля під`їзду свого будинку побачила незнайомого хлопця, який начебто розмовляв по телефону. Він зайшов за нею в під`їзд та потім в ліфт. В ліфту під час його руху він натиснув кнопку «стоп» та зупинив ліфт. Після чого достав ніж та вимагав віддати йому гроші, телефон та всі цінності, які є. Вона тримала в руках телефон та гаманець, відмовилась віддавати свої речі, на що хлопець сказав, що вб`є її, якщо вона не віддасть гроші та цінності. Вона просила відпустити її, але хлопець почав наносити їй удари ножем по всьому тілу. На куртці вона нарахувала більше 30 порізів. На тілі були різані рани на правому стегні, на груді зліва, на животі справа, були порізані долоні, тому що вона хваталася за ніж, були рани на підборідді. Скільки тривала боротьба між ними вона не пам`ятає, вона весь час просила відпустити її, але нападник казав, що йому потрібні гроші. Після того, як ліфт відчинив двері вона вибігла на сходову клітину та почала стукати в двері, просити допомоги, а нападник спочатку побіг за нею, але потім, злякавшись, побіг вниз сходами. Після того, як вона зайшла до своєї квартири, чоловік викликав швидку допомогу. На машині швидкої допомоги її доставили до лікарні екстреної та швидкої допомоги, де надали медичну допомогу, після чого вона поїхала додому, відмовившись лікуватись стаціонарно. Від проходження судово-медичної експертизи під час досудового розслідування вона також відмовилась, оскільки перебувала у пригніченому стані після нападу. В нападнику впевнено впізнає ОСОБА_6 не має жодних сумнівів в тому, що цей напад здійснив саме він. Вона впізнає його по рисам обличчя, голосу. Одяг, в якому він був, вона не роздивлялась, але обличчя запам`ятала дуже добре. Під час досудового розслідування також впізнала ОСОБА_11 серед інших осіб, які приймали участь у впізнанні;
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13.03.2015 року, із якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка здійснила на неї напад з ножем з метою заволодіння майном (т. 3 а.п. 69-73);.
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , про те, що він був запрошений працівниками міліції в якості понятого під час впізнання потерпілою ОСОБА_13 чоловіка, який на неї напав. Потерпіла впевнено вказала на нападника, ніхто їй не підказував на кого вказувати;
- висновок суду про місце вчинення злочину підтверджується даними, що містяться в протоколах огляду місця події від 10.03.2015 року, в процесі якого оглядався ліфт першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 ;
- оглянутими речовими доказами, а саме речами обвинуваченого ОСОБА_6 , які він впізнав як ті, що належать йому та які були вилучені в нього працівниками міліції під час досудового розслідування: светр, брюки;
- оглянутими речовими доказами, а саме речами потерпілої Безденежної: джинсові брюки жіночі, светр, бюстгальтер, які були вилучені під час огляду місця події 10.03.2015 року за місцем проживання потерпілої ОСОБА_10 . На одягу містяться пошкодження тканини з плямами бурого кольору в місцях, що відповідають локалізації тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_10 , вказаних нею під час допиту в судовому засіданні та виявлених під час звернення ОСОБА_10 до лікарні швидкої допомоги 10.03.2015 р.;
- висновком судово-медичної експертизи №718 про те, щзо в слідах на светрі, брюках, підозрюваного ОСОБА_6 знайдена кров людини, яка могла походити від потерпілої ОСОБА_10 ;
- висновком судово-медичної експертизи №717 про те, що в слідах на светрі, брюках потерпілої ОСОБА_10 знайдена кров людини та виявлені антигени А та Н ізосерологічної системи АВ0, що не виключає походження крові від особи групи А , в тому числі від самої потерпілої ОСОБА_10 ;
- історією хвороби № 3559 КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» з якої вбачається, що під час звернення ОСОБА_10 за медичною допомогою були виявлені множинні колото-різані рани грудної клітини зліва, правої бокової стінки живота, правого стегна по наружній поверхні та нігтьової фаланги 4 пальця правої кісті;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.03.2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_6 , де останній продемонстрував обставини вчинення ним розбійного нападу (т. 3 а.п. 162-164);
- рапортом оперативного чергового Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 12.03.2015 р. о 21.36 год. надійшло повідомлення від невстановленої особи про те, що біля магазину АТБ на Запоріжжя -1 чоловік ходить з ножем. На місце направлений наряд;
- протоколом огляду місця події від 12.03.2015 року о 21 год. 40 хв. біля магазину «АТБ», який розміщений в м. Запоріжжя, проспект Леніна 1-Г, встановлений ОСОБА_6 , в його куртці в правій кишені знаходився ніж з дерев`яною ручкою розміром 20 см у довжину. У лівій кишені джинсів знаходиться ніж з пластиковою ручкою чорного кольору 5 см у довжину. Вказані ножі були вилучені;
- висновком експерта №82 від 14.04.2015 р. ножі №№1,2 холодною зброєю не є, відносяться до ножів господарсько-побутового призначення та виготовлені заводським способом;
- висновком судово-медичної експертизи ножів №192 при судово-цитологічному дослідженні ножа №2 виявлена кров людини, яка могла походити від потерпілої ОСОБА_10 ;
- оглянутими в судовому засіданні ножами, під час огляду цих речових доказів ОСОБА_6 впізнав ніж під №2 як той, що був вилучений в нього працівниками міліції 12 березня 2015 року біля магазину «АТБ».
Колегія суддів вважає, що відтворення дій, обстановки та обставин події злочину обвинуваченим ОСОБА_6 під час слідчого експерименту, показання потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , висновки експертів, протоколи слідчих дій, є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки прямих доказів його вини не має, адже на ножах і речах не було виявлено відбитків його пальців, на його одязі не було виявлено крові потерпілої і навпаки, на одязі потерпілої не було виявлено слідів його крові, потерпіла могла сплутати його з іншим нападником або її умовили обмовити його, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час відтворення дій, обстановки та обставин події злочину (слідчого експерименту) обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, яким чином за допомогою ножа він вчинив розбійний напад у ліфту на потерпілу та показання потерпілої ОСОБА_10 , зокрема про те, що ОСОБА_6 у ліфту, застосувавши проти неї ніж, вимагав щоб вона віддала йому гроші, телефон та всі цінності, які у неї є, свідчить про те, що ці фактичні дані є несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема, протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13.03.2015 року, із якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка здійснила на неї напад з ножем з метою заволодіння майном, є достатніми для прийняття процесуального рішення про те, що саме обвинувачений ОСОБА_6 вчинив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_10 .
Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними і наступні доводи апелянта зокрема про те, що:
- він не був ознайомлений з доказами, які вказували на його вину, а суд навмисно заплутував його в судовому процесі;

- судом не були викликані поняті, які були присутні при його затриманні, які могли б засвідчити що оперативні працівники били його, підкинули ніж і змушували оговорити себе. Поняті могли вказати, в якому саме одязі його затримали, вони бачили що ножі були у сумці, а оперуповноважені підкинули один ніж йому в кишеню;

- суд необґрунтовано залишив без уваги той факт, що він фактично довів свою непричетність по епізоду за ч. 2 ст. 186 КК України;

- під час судового розгляду просив суд застосувати «Детектор брехні» стосовно нього і потерпілої, однак його клопотання не задовольнили;

- ним заявлявся відвід прокурору ОСОБА_9 , який суд не задовольнив, на його думку незаконно;

- суд відмовив у направленні провадження до Київського суду. Він висловлював недовіру Запорізькій прокуратурі і бажав щоб його справа розслідувала спеціалізована Київська комісія з початку, однак йому у цьому було відмовлено;

- він клопотав про більш ретельний допит потерпілої, оскільки вона плуталось у показах, однак суд це клопотання також не задовольнив;

- огляд речових доказів проводився судом із порушенням, а саме не було відео фіксації, до того ж не виявлено куртки потерпілої. Він клопотав про проведення повторної експертизи, але суд не задовольнив це клопотання;

- суд неправильно вказав у вироку тілесні ушкодження, які отримала потепліла, оскільки вони були поверховими і в ніякому разі не загрожували її життю, обґрунтовує тим, що остання не проходила медичну експертизу;

- потерпіла уникала судових засідань, що на думку апелянта, свідчить про її наляканість і невпевненість у своїх свідченнях;

- свідків самого нападу також не було, а решта доказів його вини є опосередкованими і прямо на його причетність до скоєного не вказують;

- не було встановлено особу яка викликала поліцію;

- у вироку зазначено що він вживав пиво і був з мобільним телефоном, однак ані пляшки з під пива, ані мобільного телефону не було серед речових доказів;

впізнання його потерпілою була проведена з порушенням. До того ж в кімнаті, де проводилося впізнання не було відеокамери, яка могла зафіксувати це порушення.

Доводи ОСОБА_6 про те, що суд навмисно не встановив свідків, які б підтвердили його алібі, на увагу не заслуговують, оскільки суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченого намагався встановити осіб, з якими він напередодні спілкувався у м. Дніпрорудному, осіб, з яким він нібито був у потягу, але ОСОБА_6 відповів, що раніше їх ніколи не бачив, не знає їх анкетних даних, місця проживання. Крім того, створюючи всі необхідні умови для реалізації обвинуваченим його права на захист, суд першої інстанції за повідомленням ОСОБА_6 про те, що на час вчинення інкримінованого йому злочину він перебував у потягу, звернувся із відповідним запитом до «Запорізької дирекції залізничних перевезень» Регіональної філії «придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», у відповідь на який отримав інформацію, що рейс, зазначений ОСОБА_6 , у вказаний день та час взагалі був відсутній.

Не можуть бути підставою для скасування вироку і доводи апелянта про порушення його права на захист під час проведення досудового розслідування, так як захисник був допущений до нього об 11.00 год. 13 березня 2015 року, в той час коли він фактично був затриманий о 22.00 год. 12 березня 2015 року, оскільки слідчі дії в цей період часу за участю підозрюваного, які були враховані судом першої інстанції, як докази сторони обвинувачення, відсутні.

Необґрунтованими є доводи апелянта і про те, що адвокат ОСОБА_14 неналежним чином здійснювала його захист в суді і він висловлював бажання її замінити, однак судом було відмовлено, то вказаний довід не підтверджується матеріалами кримінального провадження, згідно яких під час судового розгляду ОСОБА_6 заяв про відмову від участі адвоката ОСОБА_14 або заміну на іншого захисника суду не подавав.

Не заслуговують уваги доводи апелянта і про те, що вирок суду проголошувався за відсутністю прокурора і захисника, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 КПК України, судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати.

Таким чином, всі доводи апелянта про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, є необґрунтованими, а дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 187 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає клопотання захисника про повторне дослідження доказів, так як вони були дослідженні в суді першої інстанції з грубим порушенням вимог КПК України, а також повторне дослідження в апеляційному судді висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 270 (т. 1 а.п. 96-99) необґрунтованим, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, даних, які могли б свідчити про дослідження таких обставин судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, під час апеляційного розгляду встановлено не було, тому суд апеляційної інстанції не мав процесуальних підстав для повторного дослідження доказів, переглянув вирок із дотриманням вимог ст. 404 КПК України та погодився із висновками місцевого суду щодо оцінки таких доказів.

При призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_6 районним судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також те, що останній раніше був неодноразово судимий, негативно характеризується за місцем проживання, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що його виправлення можливо лише при ізоляції останнього від суспільства, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців, тобто не максимальне покарання, яке передбачено санкцією ч. 1 ст. 187 КК України.

Доводи апелянта про те, що суд при призначені покарання не врахував, що він є душевно хворою особою, є необґрунтованими, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 хронічним психічним захворюванням, ознаків тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, як під час вчинення ним злочину, так і в теперішній час, не страждав і не страждає, а також не мав і не має.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 призначеного судом першої інстанції покарання, оскільки останній, будучи неодноразово судимим за вчинення корисливих тяжких умисних злочинів, після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі, знову вчинив корисливий тяжкий умисний злочин.

Безпідставними є доводи апелянта про застосування до нього ст. ст. 49, 81 КК України, а також ст. 284 КПК України, оскільки правові підстави для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, а також закриття кримінального провадження, відсутні.

Керуючись вимогами ч. 2 ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає необхідним зміінити вирок в частині визначення початку строку відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_6 .

Так у відповідності до вироку суду, цей строк відрахований з 13 березня 2015 року - як з моменту затримання ОСОБА_6 , разом з тим, у відповідності до ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишитися поряд із уповноваженою службовою особою чи приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, при цьому, як вбачається з рапорту інспектора роти №7 БПС, виявлено та затримано ОСОБА_6 було 12 березня 2015 року о 21 годину 40 хвилин.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що початок строку відбування покарання слід рахувати саме з цієї дати.

Керуючись ст.ст. 336, 404, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року у відношенні ОСОБА_6 , змінити.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 вважати з 12 березня 2015 року, а не з 13 березня 2015 року, як це було вказано у вироку суду.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12 березня 2015 року по 28 липня 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.
Судді: