АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1547/17 Справа № 183/4439/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олефірівка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого: 1) 28 лютого 2003 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. ст. 70, 75 КК України до покарання у виді 3 років випробувального терміну; 2) 25 жовтня 2004 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ч. 1 ст. 125, ст. 70, ст. 71 КК України до 7 років позбавлення волі; 3) 06 квітня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі; 04 лютого 2014 року звільнений умовно-достроково на 9 місяців 27 днів

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001782 від 05 травня 2016 року, -

встановила:

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року, ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 26 квітня 2016 року, близько 19 год. 30 хвил., знаходячись біля магазину «Гарячий хліб» в с. Євецько-Миколаївка, Новомосковського району, Дніпропетровської області, в присутності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 гучно висловлювався нецензурною лайкою по відношенню до останньої та ОСОБА_13 , тримаючи в руці револьвер «Trooper», погрожуючи розправою оточуючим, здійснив постріл в землю, тим самим, виражаючи своє невдоволення з приводу передачі дитячого комбінезону ОСОБА_12 його дружині.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 порушував громадський порядок, ОСОБА_13 зробив йому зауваження припинити свої протиправні дії, на що не відреагував та висловлюючись по відношенню до ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нецензурною лайкою, продовжив порушувати громадський порядок, і знов вистрілив в напрямку магазину «Гарячий хліб».

В цей час ОСОБА_13 спробував припинити протиправні дії ОСОБА_7 підійшовши до нього в притул, на що останній цілеспрямовано вистрілив ОСОБА_13 в потиличну область голови зліва. Відбіг від магазину та здійснив не менше трьох пострілів в сторону ОСОБА_13 .

У результаті хуліганських дій ОСОБА_7 порушено громадський порядок та ОСОБА_13 заподіяно тілесні ушкодження, які у своїй сукупності, за своїм характером, відносяться до легкого ступеню тяжкості з короткочасним розладом здоров`я.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання.

Вирішено питання щодо речових доказів.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_13 про стягнення на його користь з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у сумі 1793 грн. 30 коп., та 47 грн. 80 коп. витрат на судово-медичне обстеження відмовлено.

Прокурор не погодитвся з даним судовим рішенням. В апеляційній скарзі просить його змінити в частині зазначення відомостей про перебування на утриманні обвинуваченого двох малолітніх дітей 2014 та 2016 року народження у вводній та порядку отримання копій вироку у резолютивній частинах.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в порушення п. 4 ч. 2 ст. 374 КПК України, у вводній частині вироку не зазначено відомості про утримання ОСОБА_7 двох малолітніх дітей 2014 та 2016 року народження, хоча відомості та копії свідоцтв про народження дітей були досліджені від час судового провадження.

Крім того, в порушення ч. 4 ст. 374 КПК України, в резолютивній частині вирок не зазначено порядок отримання копій вироку.

Обвинувачений просить вирок змінити. Пом`якшити призначене йому покарання із застосуванням вимог ст. ст. 75, 76 КК України.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що судом необґрунтовано не визнано обставинами, що пом`якшують покарання - його щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, постійного місця проживання, наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей 2002, 2014 та 2016 року народження.

Зазначає, що покарання у виді позбавлення волі, негативно відобразиться на матеріальному стані його сім`ї, оскільки дружина позбавлена можливості працювати, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора, що приймав участь при розгляді справи судом першої інстанції, просила її задовольнити, а вирок змінити. Проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечувала.

Обвинувачений та його захисник підтримали свої вимоги, просили їх задовольнити. Вирок змінити. Призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Апеляційну скаргу прокурора просили залишити без задоволення.

В засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений стверджував, щодіяв на грунту неприязних відношень, які склались з Оспіщевою. І разом з тим, свою вину визнав доведеною при обставинах, які були встановлені судом першої інстанції. Тому просив застосувати до нього підстави ст. 75 КК і не позбавляти волі.

В судових дебатах прокурор підтримала свою позицію.

Обвинувачений визнав свою вину, щиро каявся, просив призначити йому покарання менш суворе, ніж призначене судом першої інстанції.

Захисник підтримав позицію обвинуваченого.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Апеляційний суд у відповідності до ч. 1 ст. 404 КК України переглядає судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі ставить питання про необхідність зазначення у вступній частині вироку відомостей про перебування на утриманні у обвинуваченого ОСОБА_7 двох малолітніх дітей.

Обвинувачений просить суд апеляційної інстанції взяти до уваги, що на його утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей та врахувати цю обставину, як пом`якшуючу його вину.

Вимогами п. 4 ч. 2 ст. 374 КПК України передбачено, що у вступній частині вироку зазначаються прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рік, місяць і день його народження, місце народження і місце проживання, заняття, освіта, сімейний стан та ніші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи.

Як вбачається з вироку, у вступній частині не зазначено відомості про перебування на утриманні у обвинуваченого ОСОБА_7 малолітніх дітей.

Своє рішення суд мотивував тим, що згідно пояснень свідків, дітям обвинуваченого ОСОБА_7 постійно допомагають сусіди, а відсутність у останнього роботи вказує на те, що його діти ним не утримуються.

З даним висновком суду першої інстанції, колегія суддів не може не погодитись.

Твердження ОСОБА_7 про утримання ним трьох неповнолітніх дітей також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Згідно матеріалів провадження, обвинувачений має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_14 , 2016 року народження та ОСОБА_15 , 2014 року народження.

Підтверджень того, що ОСОБА_16 , 2002 року народження, є дитиною обвинуваченого ОСОБА_7 матеріали справи не містять.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого в зазначеній частині.

Посилання прокурора про порушення судом першої інстанції вимог ст. 374 КПК України, а саме не зазначення у вироку порядку отримання копії вироку, суд апеляційної інстанції вважає, що вони мають місце, однак не є підставою для зміни вироку, оскільки суд першої інстанції може вирішити це питання в порядку вимог ст. 380 КПК, у випадку, якщо рішення буде не зрозумілим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 296 КК України не викликає сумнівів - є вірною, оскільки ґрунтується на досліджених судом доказах, та оцінці їх сукупності з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Твепрдження обвинуваченого про те, що його дії містять склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України безпідставні.

Безпричинність дій обвинуваченого під час скоєння злочину, грубе порушення громадського порядку з мотиву явної неповаги до суспільства, прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, - свідчать про те, що ОСОБА_7 скоїв хуліганство із застосуванням знаряддя для спричинення тілесних ушкоджень.

Безпідставними є і доводи останього в судовому засіданні апеляційної інстанції щодо неналежності доказів - протоколів огляду речей від 07.07.2016 року, оскільки такі дії, відповідно до процесуального закону, можуть проводитися за участю потерпілого і свідків.

Тому, колегія суддів зазначає, що суд обґрунтовано визнав дані докази по справі належними та допустимими, згідно до ст.ст. 84-90 КПК України.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами ст.ст. 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи з вимог статті 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та процесуального законів щодо призначення покарання.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував обставини, при яких скоєно злочин, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що той має неповнолітніх дітей, вчинив тяжкий злочин, не вжив жодних заходів, щоб уникнути конфлікту, легковажно поставився до настання можливих наслідків, за місцем мешкання характеризується негативно, раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, не працює, своєю поведінкою демонструє відверте нехтування встановленими законами суспільними правилами поведінки, його зухвале ставлення до норм моралі та кримінального законодавства, відсутність обставин, що пом`якшують його покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину.

Тому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання лише у види позбавлення волі.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст.ст. 6567 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого, що призначене йому покарання є занадто суворим, а судом не було взято до уваги, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, наявність постійного місця проживання та наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей, не дають підстав для призначення менш суворого покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 спочатку судового засідання свою вину не визнав, і лише під час останнього слова зазначив, що щиро кається, відшкодував моральні збитки тільки перед закінченням судового слідства.

Така ж ситуація склалася і під час апеляційного розгляду справи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання вини обвинуваченим та його каяття не можна вважати обставиною, яка пом`якшує покарання, а розцінюється судом як спосіб захисту.

Твердження ОСОБА_7 про утримання ним неповнолітніх дітей також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора та обвинуваченого треба залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4