Ухвала
Іменем України
21 березня 2018 р.

м. Київ
справа № 642/4164/16-к

провадження № 51-3817 ск 18
Верховний Суд у складі колегії суддів першої палати Касаційного кримінально суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 19 червня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимий, засуджено за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК) на 5 років 3 місяці позбавлення волі з відбуттям покарання в закладі кримінально-виконавчої системи.

На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_4 в строк відбуння покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 13 квітня 2016 року по день ухвалення вироку.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з 13 квітня 2016 року.
Строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжено ОСОБА_4 до набрання вироку чинності.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 14 грудня 2015 року приблизно в 17:30, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, прибув до спортклубу «Спорт-корт», який розташований за адресою м. Харків, вул. Дмитрівська, 12, представився адміністратору тренувального залу чужими анкетними даними, а саме « ОСОБА_5 » та реалізуючи свій умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 знаходячись в приміщенні роздягальні, відчинив комірку, в якій знаходились носильні речі та грошові кошти в сумі 8000 доларів США, що в перерахунку відповідно до курсу Національного банку України станом на 14 грудня 2015 року становить 190880 грн 75 коп, які належали ОСОБА_6 , та таємно викрав зазначені грошові кошти, спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 190880 грн 75 коп.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 19 червня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без зміни.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року касаційну скаргу прокурора було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
16 березня 2018 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга прокурора, в якій він ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі врахували характер та ступінь суспільної небезпеки вчинено ОСОБА_4 злочину та дані, що характеризують його особу.
Зазначає, що засуджений визнаний винним у вчиненні тяжкого корисливого злочину, намагався уникнути покарання представляючись не своїм ім`ям, переховувався від правоохоронних органів, у суді першої інстанції свою провину не визнав в повному обсязі. Пом`якшуючих його вину обставин не встановлено. Крім того, прокурор зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано, що засуджений спричинив потерпілому значні матеріальні збитки, які на даний час останньому невідшкодовані. Вважає, що призначене ОСОБА_4 мінімальне покарання не достатньо для його виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК, та кваліфікація його дій в касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання внаслідок м`якості є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_4 злочину та дані його особи, відповідно до яких він не працює, раніше не судимий, а також відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд додатково зважив на те що засуджений повністю визнав свою вину, а також на те, що судом першої інстанції, при призначенні засудженому покарання у виді позбавлення волі на 5 років 3 місяці, що наближено до мінімальної санкції частини 4 статті 185 КК, враховано тяжкість скоєного злочину, особу засудженого, який не працює, збитки не відшкодував, раніше не судимий, має постійне місце проживання.
Так, висновок суду першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції щодо призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на 5 років 3 місяці у колегії суддів також сумнівів не викликають, оскільки при призначенні покарання враховувалися та оцінювалися обставини, на які покликається прокурор у касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу прокурор.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ураховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_4 , є явно несправедливим через м`якість, немає, а доводи прокурора в касаційній скарзі щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі саме на строк 6 років, тобто на 7 місяців більше, ніж призначене йому покарання, нічим не вмотивовані та необґрунтовані.

Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а його висновки про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на 5 років 3 місяці, належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Отже, у касаційній скарзі не зазначені істотні порушення кримінального процесуального закону,а підстави вважати невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості відсутні, а відтак, суд вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Таким чином, з касаційної скарги прокурора та наданих до неї судових рішень суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, суд

постановив:
відмовити прокурору, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3