Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ухвала іменем україни 14 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000508,

за касаційною скаргою прокурора на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10 листопада 2016 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцевого Донецької області, зареєстрованого у тому ж місті ( АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК,

в с т а н о в и л а:

За вироком Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня 2016 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК, і виправдано у зв`язку з недоведеністю винуватості, а кримінальне провадження закрито.
Вирішено питання про долю речових доказів та про судові витрати.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7

у вчиненні іншого сприяння діяльності терористичної організації, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК, за таких обставин.
У березнітравні 2014 року на території Донецької області було створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» («ДНР»), яка вчиняє акти тероризму, залякує населення, вбиває громадян, захоплює адміністративні будівлі органів державної влади та місцевого самоврядування, що призводить до дестабілізації суспільно-політичної ситуації в Україні. Основною метою вказаної терористичної організації

є захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України, створення незаконного державного утворення «ДНР». Вказана терористична організація є стійкою, має чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, а також передбачає розподіл функцій між її учасниками, на яких покладено відповідні обовязки зокрема, на керівників та інших учасників силового блоку покладалось забезпечення стійкості терористичної організації шляхом вчинення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обовязків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України. Представники ж політичного блоку організовували збір та отримання матеріальної, а також фінансової допомоги від інших членів вказаної терористичної організації та осіб, лояльно налаштованих до їхньої діяльності.
16 травня 2015 року під головуванням особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, відбулося засідання депутатського корпусу терористичної організації «ДНР», під час якого було незаконно обрано «міністра транспорту» та його «заступника» (осіб, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження).
19 травня 2015 року члени терористичної організації «ДНР» (особи, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження) та інші невстановлені особи, озброєні автоматичною стрілецькою зброєю, захопили й заблокували управління ДП «Донецька залізниця» у м. Донецьку (вул. Артема, 68), після чого незаконно призначили на посаду начальника цього підприємства

ОСОБА_7 , який, будучи усвідомлюючи та підтримуючи мету й дії членів терористичної організації, заздалегідь погодився на цю пропозицію та

в період із 19 травня по 03 червня 2014 року ОСОБА_8 , обіймаючи вищевказану посаду, умисно активно співпрацював з керівниками терористичної організації «ДНР», виконував їх розпорядження, давав протиправні вказівки щодо забезпечення залізничним транспортом членів терористичної організації, особисто видавав і підписував розпорядчі документи тощо, чим сприяв її злочинній діяльності.
Зокрема, 30 травня 2014 року ОСОБА_8 видав і підписав наказ

№ 612/Н щодо передислокації зі станції «Еленовка» на станцію «Рутченково» ДП «Донецька залізниця» вагонів № 96700869, 96701628, 96701669, 96701727, 96701875, 96701925, 96702063, 96704952, 96701750, 96701726, 96701784, 96705066, 96705207, 96705215, які в подальшому було незаконно утилізовано представниками «ДНР».
Протягом травнячервня 2014 року ОСОБА_8 умисно на виконання усних розпоряджень та вказівок, а також на виконання наказу «міністра транспорту» «ДНР» (особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження) від 27 травня 2014 року № 1 видав і власноруч підписав ряд наказів щодо звільнення, переміщення та призначення співробітників

ДП «Донецька залізниця», що фактично призвело до повного контролю та протиправного використання членами терористичної організації «ДНР» ресурсів ДП «Донецька залізниця».
Крім того, ОСОБА_8 у період перебування на вказаній посаді

на виконання наказу особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, давав вказівку підлеглим контролювати й особисто здійснював контроль за переміщенням рухомих складів та вантажів залізничним покриттям ДП «Донецька залізниця» з метою недопущення переправлення військової техніки для потреб військовослужбовців Збройних Сил України, які знаходились у зоні проведення антитерористичної операції.
Також ОСОБА_8 у зазначений період ініціативно, активно спілкувався з керівниками терористичної організації «ДНР», зокрема обговорював напрямки господарської діяльності ДП «Донецька залізниця»,

в тому числі з так званим заступником голови Верховної Ради «ДНР» (особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), що підтверджується висновком експерта від 15 квітня 2015 року № 26/4.
Згідно з обвинувальним актом такі дії ОСОБА_9 орган досудового слідства кваліфікував за ч. 1 ст. 258-3 КК як сприяння діяльності терористичної організації.
В результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд

з урахуванням положень ч. 3 ст. 62 Конституції України й сукупності розглянутих та досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1

ст. 258-3 КК, не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження

та доказах, зібраних під час досудового й судового слідства в порядку, встановленому законом, а тому виправдав обвинуваченого за недоведеності його винуватості у вчиненому.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком, прокурор подав

до апеляційного суду апеляційну скаргу.
Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 10 листопада

2016 року змінив виправдувальний вирокмісцевого суду щодо ОСОБА_9 , виключив з його резолютивної частини рішення суду про закриття кримінального провадження. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор фактично посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, наводить доводи стосовно передчасності висновку місцевого суду про те, що досліджені в судовому засіданні докази не доводять винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а апеляційний суд поверхнево розглянув справу і дійшов помилкового висновку про законність виправдувального вироку місцевого суду щодо ОСОБА_10 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив задовольнити касаційну скаргу, пояснення захисника, який вважав, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.
Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом,

а обґрунтованим рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках

на потерпілого.
Відповідно до глави 21 КПК втручання у приватне спілкування відноситься до негласних слідчих (розшукових) дій, для проведення яких законом передбачено спеціальний порядок їх проведення та перелік осіб, які їх вправі здійснювати.
У ч. 2 ст. 246 КПК зазначено, що негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені статтями 260, 261, 262, 263, 264 (в частині дій, що проводяться на підставі ухвали слідчого судді), 267, 269, 269-1, 270, 271, 272, 274 КК, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких

або особливо тяжких злочинів.
Відповідно до вимог статей 258, 263 КПК, ч. 3 ст. 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» втручання у приватне спілкування, в тому числі зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, допускається виключно за вмотивованою ухвалою слідчого судді, в якій зазначаються: точна назва заходу, термін його застосування, особа, щодо котрої має здійснюватися такий захід,

та орган, якому надано відповідний дозвіл.
За ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Таку ж гарантію збережено і в кримінальному процесуальному законі згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд має оцінити кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК суд ухвалює виправдувальний вирок, який повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, у разі, якщо

не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи

з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження свідчать, що місцевий суд повно

й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував зібрані органом досудового слідства докази, які перевірив і належним чином оцінив з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності,

і дійшов правильного висновку, що обвинувачення ОСОБА_9 ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджується об`єктивними, достовірними

та достатніми доказами, отриманими в ході досудового та судового слідства.
При цьому суд, дотримуючись вимог ст. 374 КПК, вказав у вироку,

на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 258-3 КК, з яким погоджується й колегія суддів.
Так, місцевий суд дав оцінку: показанням обвинуваченого

ОСОБА_9 (який у судовому засіданні заперечив свою причетність

до сприяння терористичній організації); показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 (про відомі їм обставини, а саме про те, що в період із 19 травня по 03 червня 2014 року залізниця працювала у штатному режимі, і всі дії узгоджувалися з ДП «Укразалізниця», жодних вказівок ігнорувати вимоги законодавства України ОСОБА_7 не давав, а свідок ОСОБА_11 показав, що саме він підписував усі фінансові документи, оскільки ОСОБА_7 не мав права підпису), а також суд дав оцінку іншим наявним у матеріалах кримінального провадження письмовим доказам.
Оцінюючи письмові докази, надані органом досудового розслідування на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК, місцевий суд належним чином дослідив основні умови проведення таких негласних слідчих (розшукових) дій, як зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (ст. 263 КПК), а також перевірив, чи було дотримано вимоги кримінального процесуального закону під час отримання результатів цих слідчих дій.
Із вироку вбачається, що місцевий суд, застосовуючи принцип верховенства права, виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК (у зв`язку з тим, що орган досудового слідства не довів факту сприяння обвинуваченим діяльності терористичної організації, зібрані у кримінальному провадженні докази не підтверджують обвинувачення, а всі можливості зібрати додаткові докази вичерпано), визнаючи недостатніми докази, представлені стороною обвинувачення в судовому засіданні на підтвердження обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК, в тому числі й зафіксовані результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, у своєму рішенні, серед іншого, послався на те, що:
показання вищевказаних свідків не підтверджують факту вчинення ОСОБА_7 сприяння терористичній організації;
сторона обвинувачення не довела того, що ОСОБА_7 умисно сприяв діяльності терористичної організації, а також того, що він на посаді начальника ДП «Донецька залізниця» умисно давав вказівки підлеглим контролювати й особисто здійснював контроль за переміщенням рухомих складів та вантажів залізничним покриттям вказаної залізниці. Крім того, сторона обвинувачення не надала жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 у вищевказаний період, усвідомлюючи і підтримуючи мету діяльності терористичної організації, давав вказівки щодо забезпечення членів терористичної організації залізничним транспортом, особисто видавав накази і підписував розпорядчі документи, чим сприяв діяльності терористичної організації;
сторона обвинувачення не підтвердила й законності походження наказів про звільнення, переміщення та призначення співробітників

ДП «Донецька залізниця», оскільки було надано лише їх копії;
у матеріалах кримінального провадження відсутній наказ № 612/Н за підписом ОСОБА_7 про передислокацію вагонів № 96700869, 96701628, 96701669, 96701727, 96701875, 96701925, 96702063, 96704952, 96701750, 96701726, 96701784, 96705066, 96705207, 96705215 зі станції «Еленовка» на станцію «Рутченково» ДП «Донецька залізниця»;
суду не вдалося отримати інших показань свідків сторін кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в ході судового провадження кримінального провадження;
сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження законності проведення негласного розшукового заходу 06 квітня 2015 року (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж), оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутня ухвала слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2014 року № 01-2970цт.
У зв`язку з наведеним, а також з огляду на інші докази в сукупності суд обґрунтовано поставив під сумнів законність обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 258-3 КК, тому визнав недопустимими надані стороною обвинувачення письмові докази факту вчинення ОСОБА_7 вказаного злочину, оскільки

їх було одержано без дотримання вимог кримінального процесуального закону. Суд дійшов правильного висновку, що обвинувачення не може ґрунтуватися

на припущеннях, і законно виправдав ОСОБА_7 через невстановлення достатніх допустимих доказів для доведення винуватості в суді та через те, що вичерпано можливості їх отримання.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи кримінальне провадження

в апеляційному порядку, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, належним чином проаналізував доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, аналогічній касаційній скарзі, і прийняв відповідне рішення про часткове задоволення апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, з якими вона погоджується.
Касаційна скарга прокурора не містить конкретних доводів

про невідповідність вимогам кримінального процесуального закону дослідження, проведеного як місцевим, так і апеляційним судом; крім того,

у скарзі не зазначено, у чому конкретно полягає неповнота дослідження обставин кримінального провадження та які саме норми процесуального закону було порушено судами при їх дослідженні. По суті прокурор наводить власну оцінку доказів на користь винуватості ОСОБА_7 , відмінну

від оцінки суду. В касаційній скарзі прокурор посилається на невідповідність ухвали апеляційного суду нормам закону, однак вона не суперечить вимогам

ст. 419 КПК, і у колегії суддів її законність обґрунтованих сумнівів

не викликає.
Таких істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, постановлених у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів не встановила, а тому вважає, що в задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3