справа № 216/5965/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2017 року Центрально-Міський районний суд м.Кривого Рогу
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта загальна середня, не судимого, не одруженого, неповнолітніх дітей або інших осіб на утриманні не має, має статус ветерана війни учасника бойових дій, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , на посаді заступника командира бойової машини, у військовому званні солдата, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-
учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_3
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від
14.01.2015 р., затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-VIII від 15.01.2015 р., відповідно до ст.106 ч.1 п.п.1, 17, 20, ст.112 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 р. оголошено проведення, зокрема, на території Дніпропетровської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 р. та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 р. особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
30.05.2016 р. ОСОБА_3 на добровільній основі уклав контракт до закінчення особливого періоду про проходження військової служби у Збройних Силах України, яку згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) № 180 від 30.05.2016 проходив на посаді стрільця-помічника гранатометника, а з 31.03.2017 р. на посаді заступника командира бойової машини у військовому звані солдата.
Згідно ст.24 ч.1 п.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 р. з 30.05.2016 р. ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст.ст. 6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 р., ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 р., та умов укладеного контракту, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
На початку жовтня 2017 року, діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог не з`являтися вчасно на службу без поважних причин.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до військової частини НОМЕР_1 та виконувати обов`язки військової служби, у визначений час 10.10.2017 р. о 08.00 год. до вказаної військової частини не з`явився і командуванню про своє прибуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
06.11.2017 р. біля 10.00 год., тобто більше ніж через десять діб, але не більше місяця, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_3 добровільно та з власної ініціативи прибув до військової частини НОМЕР_1 і заявив про себе.
Таким чином, ОСОБА_3 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_2 ) на посаді заступника командира бойової машини у військовому званні солдата, діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до цієї частини та виконувати обов`язки військової служби, у порушення вимог ст.ст. 6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 р., ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 р., та умов укладеного контракту у визначений час 10.10.2017 р. о 08.00 год. до військової частини НОМЕР_1 умисно без поважних причин та без дозволу командування не з`явився і командуванню про своє прибуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 06.11.2017 р. біля 10.00 год., тобто більше ніж через десять діб, але не більше місяця, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, добровільно та з власної ініціативи прибув до військової прокуратури Криворізького гарнізону і заявив про себе,
В судовому засіданні обвинувачений винним себе визнав, пояснив, що в жовтні 2017 року не з`явився вчасно на військову службу до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 , а залишився за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Зрозумівши помилковість свого вчинку та розкаюючись у вчиненому 06.11.2017 р. він прибув до військової прокуратури Криворізького гарнізону. У вчиненому злочині щиро розкаявся, просить суд не призначати йому сувору міру покарання.
Разом з тим заявив клопотання про звільнення його, як учасника АТО від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію в 2016 році».
Суд, вислухавши обвинуваченого, встановив, що винність останнього крім його показань, також підтверджується письмовими матеріалами кримінального провадження:
- повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 06.11.2017 р. а.с.6-7;
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 30.05.2016 р. № 180, відповідно до якого солдат ОСОБА_3 з 30.05.2016 р. приступив до виконання обов`язків та зарахований до списків особового складу частини НОМЕР_2 а.с.21;
- контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України від 30.05.2016 р. укладеним ОСОБА_3 а.с.31-34.
Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає обвинуваченого винним у кримінальному правопорушенні за ч.4 ст. 407 КК України нез`явлення вчасно на службу без поважних причин вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому суд керується ст.65 КК України та враховує тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання: обвинувачений вину визнав, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, характеризується позитивно, є учасником АТО і вважає необхідним для виправлення обвинуваченого призначити покарання у вигляді позбавлення волі, із звільненням від відбуття покарання з випробувальним терміном.
Обговорюючи питання про застосування до обвинуваченого амністії суд враховує наступне.
Як передбачено ст.85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного та додаткового покарання.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши на стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акту амністії, суд за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Як передбачено ст. 10 України «Про амністію у 2016 році», питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного).
Стаття 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», передбачено звільнення осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо важким злочином, проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та статті 9 цього Закону).
Судом встановлено, що ОСОБА_3 являється учасником бойових дій, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, обвинувачений не заперечує проти застосування відносно нього амністії, також судом не встановлено підстав, передбачених ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», які перешкоджають застосуванню амністії до обвинуваченого ОСОБА_3 , крім того, ОСОБА_3 не відноситься до осіб визначених ч.4 ст.86 КК України та ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», тому суд вбачає всі правові підстави для звільнення обвинуваченого від призначеного судом покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
Керуючись ст.ст.373-376 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні та призначити покарання за ч.4 ст. 407 КК України 3 (три) роки позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 від покарання звільнити з іспитовим строком на 1 (один) рік.
В силу ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції), повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчу інспекцію) про зміну місця проживання, роботи.
Звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання, призначеного за даним вироком на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Вирок може бути оскаржено в апеляційний суд через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.
СУДДЯ: