Дата документу Справа № 314/766/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/954/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/766/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6
захисника засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши 23 серпня 2017 року у відкритому судовому засіданні провадження щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, який зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання у державній установі «Софіївська виправна колонія № 55»,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернувся захисник ОСОБА_7 /а.п. 30-31/, в якій просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30.03.2017 року щодо ОСОБА_8 /а.п. 22-24/ та задовольнити клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення, посилаючись на те, що судом при прийнятті рішення не були взяті до уваги усі дані, що характеризують особу засудженого, а саме: що він щиро визнає свою вину у вчиненому, за весь час відбування покарання характеризується посередньо, заохочень та стягнень не має, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, намагається дотримуватися правомірних та ввічливих стосунків з персоналом, відповідно до ст. 59 КВК України підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов, на виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з хворобою на туберкульоз, є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням, тому за станом здоров`я до нього може бути застосоване умовно-дострокове звільнення.

Згідно з оскаржуваною ухвалою, судом відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення, з посиланням на те, що засуджений до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання,

В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що заперіоди: тримання в Запорізькому слідчому ізоляторі з 06.10.2014 року по 06.11.2014 року та з 26.10.2016 року по 16.11.2016 року, відбування покарання в Кам`янській виправній колонії №101 з 06.11.2014 року по 15.12.2014 року, перебування на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії № 55 з 15.12.2014 року по 26.10.2016 року, а також перебування з 16.11.2016 року на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні при Державній установі «Софіївська виправна колонія № 55», ОСОБА_8 характеризується посередньо, заохочень та стягнень не має.

Проте, як також зазначив суд, ОСОБА_8 визнає вину у вчиненому злочині, але не щиро, на виробництві Софіївської ВК № 55 не працевлаштований, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, при цьому, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи та не вбачає суспільної необхідності в їх виконанні, не бере участі в програмах диференційованого виховного впливу на засуджених, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення професійно-технічних навичок, не бере участі в роботі самодіяльних організаціях.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, захисника, який підтримав доводи поданої скарги, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.
Нормами ч. 2 ст. 81 КК України передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, яке може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенні до праці за весь період знаходження у виправних установах.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Згідно з матеріалами провадження та відповідно до змісту ухвали, 20.03.2013 року ОСОБА_8 було засуджено Приазовським районним судом Запорізької області за ст. 119 ч. 1 КК України, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.09.2014 року скасовано звільнення від відбування покарання з іспитовим строком та засудженого направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання за вироком.

Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 09.11.2016 року вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 20.03.2013 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання було скасовано, з призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 72 ч. 5 КК України у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 26.10.2016 року по 09.11.2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З урахуванням зазначеного, визначено, що початок строку відбування засудженому покарання ухвалено відраховувати з 30 вересня 2014 року, кінець строку становить 16 вересня 2018 року.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_8 знаходиться в місцях позбавлення волі з 06.10.2014 року, зокрема, з 06.10.2014 року по 06.11.2014 року, він знаходився в Запорізькому слідчому ізоляторі, звідки характеризується посередньо, заохочень та стягнень не має, у період з 06.11.2014 року по 15.12.2014 року засуджений відбував покарання в Кам`янській виправній колонії (№101) у Запорізькій області , де також, за час відбування покарання, характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, крім того, характеризувався посередньо і заохочень та стягнень не мав ОСОБА_8 й під час перебування на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії (№55) у період з 15.12.2014 року по 26.10.2016 року, а також під час тримання в Запорізькому слідчому ізоляторі з 26.10.2016 року по 16.11.2016 року.
Не свідчать дії засудженого ОСОБА_8 про його бажання стати на шлях виправлення й після його повторного прибуття 16.11.2016 року на лікування до спеціалізованої туберкульозної лікарні при Державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)», де він перебуває по теперішній час, оскільки засуджений як і в попередніх місцях відбування покарання, характеризується посередньо, заохочень та стягнень не має.
Крім того, як вбачається з наданої адміністрацією установи характеристики, засуджений на виробництві установи не працевлаштований, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, не дивлячись на те, що він намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні, не бере участі в програмах диференційованого виховного впливу на засуджених та в роботі самодіяльних організацій, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення професійно-технічних навичок, вину у вчиненому злочині хоча й визнає, але не щиро.
З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає, що засуджений ОСОБА_8 сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, як того вимагає закон, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі захисника не наведені аргументовані та переконливі доводи, які спростовують висновки суду і вказують на обставини, не враховані судом, у зв`язку з чим, вона підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про його умовно-дострокове звільнення,залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною, набирає законної сили з дня її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4