УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання заявника, яке обґрунтовано тим, що 17.02.2017 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 накладено арешт, зокрема, на ТЗ «Мазда», д.н.з. НОМЕР_1 ., який належить ОСОБА_4 , без вказівки в цьому судовому рішенні на позбавлення власника майна права на відчуження, розпорядження та/або користування арештованим майном, тобто ТЗ, але слідчий по цей час, у користування вказаний власнику автомобіль не передав, з огляду на що, у світлі норм ст.. 174 КПК України, заявник просить скасувати дану ухвалу в частині забезпечення права власника майна на користування належним йому ТЗ та зобов"язати слідчого повернути йому це майно в користування.
А саме звернення заявник умотивовує тим, що у супереч п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України в судовому рішенні про арешт про будь-які заборони не йдеться та тим, що застосування усіх трьох заборон одразу, не кореспондується з нормами ч. 11 ст. 170 даного Кодексу, тобто, вважає, з цього питання не обґрунтованим.
У судовому засіданні заявник заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити з вказаних у ньому підстав.
Інші учасники в засідання не прибули, однак слідчий суддя у світлі норм ст.ст. 22, 26, 174 КПК України, вважає що це не перешкоджає розгляду клопотання по суті, тож заслухавши думку заявника, дослідивши матеріали судового провадження приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Так, згідно ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У даному випадку, в судовому засіданні встановлено, що необхідність скасування арешту фактично за своєю суттю обумовлюється недоліками резолютивної частини судового рішення, яким було арештовано ТЗ, а саме, у ньому прямо не вказано, який застосовано вид позбавлення права власника майна на відчуження, розпорядження та/або користування арештованим майном, тобто ТЗ.
Однак, відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005, одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.
З огляду, на що доводи заявника з цього питання слідчим суддею сприймаються фактично, як оскарження самого рішення слідчого судді про арешт майна, однак дане питання належить до компетенції суду апеляційної інстанції, а не слідчого судді у порядку ст. 174 КПК України, адже, саме у компетенції суду апеляційної інстанції є питання перевірки факту відповідності висновків суду та висновків слідчого судді щодо питання правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, у той час, як слідчий суддя аналізує питання самої обґрунтованості та потреби заходу, а не відповідності висновків слідчого судді щодо питання правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, у цій же ситуації, заявник прямо вказує, у своїх доводах на те, що слідчий суддя не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України, та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту у питанні застосування ч. 11 тієї ж статті вказаного Кодексу.
Проте, слідчий суддя з вказаних передумов арешт скасувати, у порядку ст. 174 КПК України, можливості не має, так як скасування арешту з цих передумов потребує фактично ревізії ухвали суду у питання вірності застосування тих чи інших норм чинного кримінального процесуального законодавства України, що не кореспондується з принципом правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.
Інші підстави та передумови, які б обґрунтовували необхідність скасування арешту у порядку ст. 174 КПК України, як-то те, що в подальшому застосуванні такого заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, не йдеться, однак, слідчий суддя, у світлі норм п. 18 ч. 1 ст. 3 вказаного Кодексу, який передбачає, що до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, вважає зазначити про таке.
Також зазначено, що начальник управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку головний бухгалтер ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 , головний спеціаліст відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , голова профспілкового комітету первинної профспілкової організації атестованих працівників ППОП № 2 ГУ НП у місті Києві ОСОБА_4 , командир полку поліції особливого призначення № 2 ГУНП в місті Києві ОСОБА_8 та заступник командира вказаного полку ОСОБА_9 , упродовж 2016-2017 років розробили та реалізували злочинну схему привласнення бюджетних грошових коштів на загальну суму приблизно 6 000 000 грн., що є особливо великим розміром, яка полягає у нарахуванні окремим працівникам («довіреним особам») полку ППОП № 2 ГУНП в місті Києві грошових коштів для виплати премій та подальшій видачі особовому складу лише половини від нарахованої суми премії, чим спричинено шкоду державному бюджету на вказану вище суму.
Крім того, 10.02.2017 року, під час особистого обшуку підозрюваного ОСОБА_4 , серед іншого, виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Samsung»; грошові кошти на загальну суму 119 000 гривень та 43 долари США; під час обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке використовується ОСОБА_4 , серед іншого, виявлено та вилучено: 10 000 гривень; під час обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживає ОСОБА_4 , виявлено та вилучено: 36 500 гривень, 450 євро та 110 доларів США; під час обшуку автомобіля марки «Mazda 6» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , вилучено вказаний транспортний засіб.
Арешт на майно накладено на підставі п.п. 1, 3 ч. 2 ст.170 КПК України, тобто з метою конфіскації майна як виду покарання; збереження речових доказів.
Вказані підставі були реальними, адже арештоване майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, а санкція статті за ч. 5 ст. 191 КК України передбачає додаткове покарання типу конфіскація майна, тобто є наявними приводи та підстави для такого арешту визначені ст. 170 даного Кодексу.
Так як відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним устатті 98 цього Кодексу.
Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України у випадку, передбаченому п.3 частин другої ст.170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КПК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.
Санкція ч. 5 ст. 191 КК України за якою повідомлено про підозру ОСОБА_4 визначає конфіскацію майна як обов`язковий вид покарання.
Таким чином у слідчого судді при розгляді питання про арешт майна було достатньо підстав вважати, що за результатами кримінального провадження суд може призначити покарання в т.ч. у виді конфіскації майна.
Аналізуючи питання пр оте, чи відпала потреба в подальшому застосуванні цього заходу слідчий суддя враховує таке.
Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КК України).
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні (п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України).
А тому, на думку слідчого судді, при з`ясуванні цього питання, а саме потреби у заході такого типу, слід виходити з урахуванням місця норми, як передбачає можливість скасування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту (ст. 174 КПК) у структурі КПК, зокрема те, що вона віднесена до Глави 17 - арешт майна Розділу ІІ - заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування, та ураховувати факт того, що потреба у тому чи іншому заході може відпасти тільки тоді, коли перестала існувати мета з якою він був застосований.
КПК України визначає таку імовірну можливу мету, як передумову арешту: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У цьому випадку, в ході судового розгляду, не було встановлено факт того що мета з якою накладався арешт відпала, а тому говорити про те, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба говорити не можна.
Так як потреба визначена п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, у цей період, дійсна наявна та реальна.
За таких обставин слідчий суддя вважає за необхідне за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку у задоволенні клопотання відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 174, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою для безумовного виконання на всій території України.
Слідчий суддя: ОСОБА_1