11-кп/775/49/2018(м)
266/4000/14-к

Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач ОСОБА_2
Категорія ч. 1 ст. 263 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2018 року м. Маріуполь
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, не одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, з середньою освітою, працюючого ТОВ «ТД Азовреле» на посаді заступника директора, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючого за адресою: АДРЕСА_2
визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано за недоведеністю вини, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано за недоведеністю вини.
ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що в першій декаді липня 2014 року, він, знаходячись в будинку АДРЕСА_3 , умисно, переслідуючи мету придбання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу придбав (знайшов) пістолет Макарова (ПМ) та патрони, які він переніс до місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 та почав зберігати без передбаченого законом дозволу.
29.07.2014 року у період часу з 17.05 годин по 18.15 годин робітниками міліції при огляді будинку АДРЕСА_2 , в коридорі, у шафі, вбудованому у стіну, був виявлений пістолет Макарова (ПМ) серія ВУ № 4862, 1984 року випуску, який є вогнепальною зброєю - 9 мм пістолетом конструкції Макарова (ПМ) та 7 патронів, які є бойовими припасами, заводського виготовлення, 9x18 мм, до нарізної вогнепальної зброї центрального бою (пістолетів конструкції Макарова «ПМ», Стечкина «АПС» та інші). У коридорі вказаного будинку під секцією навісної стелі, виявлено та вилучено: - 24 патрони з маркуванням «270 06», які є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї калібру 9 мм, центрального бою до пістолетів конструкції Макарова (ПМ), Стечкіна АПС та інші, - 24 патрони з маркуванням «Rem» та «F», які є бойовими припасами до нарізної спортивно - тренувальної зброї калібру 5,6 мм, кільцевого займання - штатними патронами до спортивно-мисливських гвинтівок «ТОЗ-8», «ТОЗ-12», мисливським карабінам «ТОЗ-16»,«ТОЗ-17» спортивним пістолетам конструкції «Марголіна» калібру 5,6 мм та інші,- 22 патрони з маркуванням «38 88», які є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї калібру 7,62 х 25 мм, центрального бою до пістолетів «ТТ», «ППШ», «ППС» та інші,- 5 патронів з маркуванням «38 76» та «38 68», які є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї калібру 7,62 х 39 мм., центрального бою до револьверів конструкції «Наган»,- 1 патрон з маркуванням «38 79», які є бойовими припасами до нарізної спортивно - тренувальної зброї калібру 7,62 х 26 мм, центрального бою до спортивних револьверів конструкції «Наган», спортивного револьвера ТОЗ-49 та інші, - 16 патронів з маркуванням «Т 68», які є бойовими припасами до нарізної мисливської зброї калібру 5,6 х 39 мм, центрального бою до калібрів серії «Барс», гвинтівки «ТОЗ-23», комбінованих рушниць ТОЗ-84-20/5,6», ТОЗ НОМЕР_1 та інші. На подвір`ї вказаного будинку, виявлено та вилучено: пістолет Макарова (ПМ) серія ПІК № 2552, 1968 року випуску, який є вогнепальною зброєю - 9 мм пістолетом конструкції Макарова (ПМ), та 9 патронів, які є бойовими припасами, заводського виготовлення, 9x18 мм, до нарізної вогнепальної зброї центрального бою (пістолетів конструкції Макарова «ПМ», Стечкина «АПС» та інші), які ОСОБА_7 незаконного придбав, носив та зберігав без передбаченого законом дозволу при вищезазначених обставинах.
На зазначений вирок прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження з наступних підстав. Суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події слідчим ОСОБА_9 , вказуючи на те, що слідчий проводив огляд місця події без належних на те підстав, які передбачені Інструкцією «Про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події», затвердженою наказом МВС України № 1050 від 19.11.2012, а саме, проведено огляд будинку, та не надано доказів та підстав проведення оперативно-розшукових дій відносно ОСОБА_7 , і як наслідок проведення огляду місця події є незаконним. Відповідно до вимог ч. 3 ст.ст. 214, 237 КПК України огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже проведення огляду слідчим ОСОБА_9 є законним. Також прокурор зазначає, що вирок суду першої інстанції постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке полягає в тому, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не надав правової оцінки висновкам експертиз № 418,419,420,421,422,423 від 30.07.2014 р. та № 429 від 31.07.2014 р., рапорт слідчого ОСОБА_9 в якості доказів вини ОСОБА_7 . Просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, а також допитавши ОСОБА_7 та дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.
Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7, 17, 22 Кримінального процесуального кодексу України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Ця норма-засада закріплена також у міжнародно-правових актах, визнаних Україною: Загальній декларації прав людини (п. 1 ст. 11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п. 2 ст. 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 2 ст. 6).
Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.
Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.
Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Таким чином, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 337 КПК України, оцінюючи досліджені у провадженні докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції прийшов до цілком обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому він підлягає виправданню.
Відповідно до ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.
Частиною третьою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Висновки суду про недоведеність участі ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за вказаних у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними в матеріалах провадження доказами, які судом всебічно і повно безпосередньо досліджені та правильно оцінені, а також повторно досліджені під час апеляційного розгляду в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що проведений огляд місця події був законним, а протокол огляду місця події є допустимим доказом, на думку колегії суддів спростовуються матеріалами провадження. Суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події слідчим, вказуючи на те, що слідчий проводив огляд місця події без належних на те підстав, а саме, проведено огляд будинку, та не надано доказів та підстав проведення оперативно-розшукових дій відносно ОСОБА_7 , і як наслідок проведення огляду місця події є незаконним.
Стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження не долучено жодного об`єктивного доказу надходження та фактичного існування станом на 29.07.2014 року заяви чи повідомлення про вчинення чи підготовку до вчинення злочину, передбаченого ст. 263 ч.1 КК України.
В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) Суд зауважив, що будь-яке втручання в приватне життя повинно бути виправданим як таке, що здійснюється «згідно із законом» і є «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення однієї або більше законних цілей, що в ньому наводяться. Тобто Європейський суд з прав людини підтверджує необхідність наявності законної підстави для проведення від імені держави дій, пов`язаних з втручанням в приватне життя. Так само ЄСПЛ зауважує, що втручання в приватне життя людини повинно бути виправдане, тобто проводитися в тому разі, коли всі інші дозволені законом засоби збирання доказів вичерпані.
Виходячи з перелічених вище підстав, колегія суддів вважає, що проведений огляд місця події є незаконним, а отже складений за його наслідками протокол огляду місця події від 29.07.2014 р., під час якого було вилучено зброю в домоволодінні ОСОБА_7 не може бути визнаний належним та допустимим доказом.
З доводами апеляційної скарги прокурора щодо ненадання правової оцінки висновкам експертизи в кримінальному провадженні судом першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки вказані висновки підтверджують, що вилучені предмети є зброєю, але жодним чином не доводять вини ОСОБА_7 в інкримінованому злочині.
Тому колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора щодо ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки наявним в матеріалах провадження доказам та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими вищевказані докази. Свої висновки щодо кожного окремого доказу суд мотивував належним чином і колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції стосовно визнання доказів недопустимими.
Докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилається сторона обвинувачення, перевірено судом першої інстанції та апеляційним судом, згідно зі ст. 94 КПК України оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.
Таким чином, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що докази у даному кримінальному провадженні, як кожний окремо, так і в сукупності, не доводять винуватості ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні, в якому він обвинувачується, а отже всі сумніви тлумачаться на користь останнього.
Колегія суддів звертає увагу, що за місцем мешкання ОСОБА_7 була проведена слідча дія, яка передбачена ст. 237 КПК України огляд місця події. Відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України огляд проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Проте на час проведення даної слідчої дії інформація про подію кримінального правопорушення була відсутня та співробітниками міліції фактично був проведений обшук. Відповідно до ч. 2 ст. 237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Обшук регулюється положеннями ст. 234 КПК України та може здійснюватися на підставі ухвали слідчого судді. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Проте в матеріалах справи відсутня будь-яка ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку та протокол обшуку житла ОСОБА_7 . Також слід зазначити що на момент фактичного проведення обшуку співробітниками міліції, була відсутня будь-яка інформація про вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 ..
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що стороною обвинувачення не долучено до матеріалів кримінального провадження та не надано суду під час судового та апеляційного розгляду жодного об`єктивного доказу надходження та фактичного існування станом на 29.07.2014 р. заяви чи повідомлення або виявлення з іншого джерела про вчинення чи підготовку до вчинення злочину, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України, не надано доказів та підстав проведення оперативно-розшукових дій відносно ОСОБА_7 ..
За викладених обставин суд першої інстанції цілком обґрунтовано, відповідно до ст.ст. 86, 89 КПК України визнав протокол огляду неналежним доказом у кримінальному провадженні, як такий, що не відповідає вимогам ст. 104 КПК України.
Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, дослідив показання обвинуваченого, свідків та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди вмотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Межа, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, про що зазначено у рішенні, прийнятому у справі «Руіс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року.
За встановленими судом фактичними обставинами справи, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно, відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдав ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про доведеність обвинувачення та невірну оцінку доказів з боку суду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку доказів обвинувачення колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Судом були досліджені усі докази, надані сторонами, що підтверджується протоколом та журналом судового засідання, та усім їм була надана оцінки у вироку, а тому доводи апеляції про це не є слушними.
Порушень кримінального процесуального закону та підстав для скасування або зміни вироку, передбачених КПК України, колегія суддів не вбачає, отже вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку в Касаційний кримінальний суд Верховного суду протягом 3 місяців з дня проголошення.

Судді: