Ухвала
Іменем України
22 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 461/3175/17

провадження № 51-1543 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року щодо нього.
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Соснівки Львівської області, раніше неодноразово судимого, а саме: вироком Червонаградського міського суду Львівської області від 06 червня 2008 року за ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 187, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; вироком Червонаградського міського суду Львівської області від 26 листопада 2009 року за ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ст. 70, ст. 71, ст. 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 роки 6 місяців;
- засуджено за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ст. 70, ст. 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 13 лютого 2017 року в період часу з 02 год. 10 хв. до 04 год. 43 хв. маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, проник до квартири АДРЕСА_1 , та будучи викритим потерпілою ОСОБА_5 , відкрито заволодів чужим майном, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 650 грн.
Крім того цього ж дня, перебуваючи у вказаній квартирі, у ОСОБА_4 виник раптовий умисел на задоволення статевої пристрасті з потерпілою, при цьому, всупереч волі останньої, застосовуючи фізичне насильство, подолавши опір останньої, вчинив зґвалтування та насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом, будучи особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених статтями 152, 153-155 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки його дій, просить змінити вирок і ухвалу апеляційного суду щодо нього в частині призначеного покарання, яке, на його думку, є занадто суворим, застосувавши ст. 69-1 КК України. Вказує, що на досудовому слідстві та в судовому засіданні свою вину визнав повністю і щиро розкаявся, просив пробачення у потерпілої, матеріальну й моральну шкоду потерпілій повністю відшкодував, яка також заявляла про відсутність матеріальних і моральних претензій. Зазначає, що наведене відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України визнається обставинами, які пом`якшують покарання, обтяжуючі вину обставини відсутні, а тому, на думку засудженого, необхідно призначити йому покарання не більше двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання (санкція ч. 2 ст. 152 КК України передбачає покарання від 5 до 10 років), тобто на строк 6 років 8 місяців позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_4 у відкритому викраденні чужого майна та задоволенні статевої пристрасті природним і неприродним способом та правильність кваліфікації його злочинних дій за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст.152, ч. 2 ст. 153 КК України в касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Касаційна скарга не містить доводів про істотне порушення судами першої та апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Що стосується покарання ОСОБА_4 , яке, на думку засудженого, є занадто суворим з огляду на всі наведені у касаційній скарзі обставини, які пом`якшують покарання, то з цими доводами погодитися не можна.
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
З огляду на положення ч. 1 ст. 69-1 цього Кодексу за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Як убачається з доданих до касаційної скарги судових рішень, у конкретному випадку суд першої інстанції виходив із сукупності всіх обставин справи, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані, які характеризують особу засудженого, а також ті обставини, що пом`якшують. Зокрема, суд визнав обставини, які пом`якшують ОСОБА_4 покарання, щире каяття та відшкодування потерпілій завданої шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, врахував посередню характеристику з місця проживання, а також те, що він раніше судимий, тривалий час ніде не працював і не займався суспільно-корисною працею, й обґрунтовано призначив покарання, яке за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Застосовуючи ст. 69-1 КК України при призначенні покарання, як зазначено в роз`ясненнях, наведених у п. 6-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди зокрема мають перевіряти, чи дійсно особа з`явилася із зізнанням, чи щиро розкаялась або активно сприяла розкриттю злочину, чи добровільно відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду в повному обсязі та чи фактично визнає свою вину. Висновки суду з цих питань мають бути у вироку вмотивовані. Водночас добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисника в інтересах ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, та в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпіла пояснювала, що претензій матеріального характеру в плані матеріального відшкодування до останнього вона немає, але не інших претензій, які залишаться на все життя. Наголошувала, що суд першої інстанції належними чином врахував усі обставини справи та викладене нею, та призначив ОСОБА_4 покарання у відповідності до закону, яке є справедливим та достатнім.
Таким чином твердження ОСОБА_4 щодо необхідності застосування ст. 69-1 КК України при призначенні йому покарання є необґрунтованим і безпідставним.
Апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 10 жовтня 2017 року, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, дав на них мотивовану відповідь та не знайшов підстав для зміни чи скасування вироку в частині призначеного покарання. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі засудженого мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 .
Беручи до уваги наведене, керуючись ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3