Справа № 183/15/18
№ 1-кп/183/531/18

У Х В А Л А
14 лютого 2018 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ,
Відносно обвинуваченого ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт із забороною залишати житло у нічний час та покладенням на обвинуваченого обов`язку прибувати за кожною вимогою до суду, повідомляти суд про зміну свого проживання та/або місця роботи. В обгрунтування клопотання захисник посилався на те, що обвинувачений вже тривалий час перебуває під вартою, згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість обвинувачення не може бути достатньою підставою для тривалого тримання особи під вартою, зазначений запобіжний захід є найбільш суворим запобіжним заходом. Обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина 2015 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, на теперішній час відсутні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_6 погодився з позицією свого захисника, зазначив, що має постійне місце проживання, де проживає разом з дружиною та малолітньою дитиною, не має наміру ухилятися від явки до суду та впливати на свідків, просив суд змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника, посилався на те, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, в тому числі тяжкого та особливо тяжкого, з огляду на тяжкість покарання, що йому загрожує, перебуваючи на волі може незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, також переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. В звязку з наведеним, на теперішній час не втратили свою актуальність ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Суд, заслухавши захисника, обвинуваченого, прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
На підставі вимог з ч. 1,4 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
З огляду на те, що відносно ОСОБА_6 стороною обвинувачення складено обвинувальний акт, який розглядається судом, це свідчить про наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні ним кримінальних правопорушень. Суд також вважає, що ризики, передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, є наявними з огляду на тяжкість обвинувачення і покарання, що загрожує. Тобто існують обставини, визначені п. 1,2 ч. 1 ст. 194 КПК України.
В той же час, суд вважає, що прокурором не доведено недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним вище ризикам. Так, заперечуючи проти задоволення клопотання захисника прокурор лише перелічив ризики, які, на його думку, є актуальними, однак не навів жодних доводів та не надав доказів необхідності тримання обвинуваченого під вартою та неможливості обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу.
Крім іншого, суд, керується положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція), а також практикою і правовими позиціями Європейського суду з прав людини, викладеними в п.п. 75-85,98 рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, рішенні у справі «Гавула проти України» від 16.05.2013 року, рішенні у справі «Коберник проти України» від 25.07.2013 року, рішенні у справі «Таран проти України» від 17.10.2013 року, рішенні у справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012 року, рішенні у справі «Адам`як проти Польщі», п. 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії», п. 36 рішення від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України», п. 30 рішення від 3 жовтня 2006 року у справі «МакКей проти Сполученого Королівства», в яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на неприпустимості порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 5,6 Конвенції, а саме щодо необґрунтованого і тривалого тримання обвинуваченого під вартою, необхідності розгляду судом питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів до обвинуваченого, про обов`язковий періодичний судовий контроль щодо доцільності продовження перебування особи під вартою, а також щодо того, що тяжкість обвинувачення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання, самі по собі, не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
Так, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються.
Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Отже, основною метою ст. 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи.
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).
Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому суд також враховує обставини, визначені ст. 178 КПК України.
Так, ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2015 р.н., офіційно не одружений. Зазначене, в свою чергу, свідчить про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем свого проживання.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, в тому числі тяжкого та особливо тяжкого злочинів, в той же час, сама по собі тяжкість обвинувачення і покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, на переконання суду, не може бути самостійною і достатньою підставою для продовження застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи вже тривалий час його перебування під вартою з 08 листопада 2017 року.
Таким чином, з огляду на вищезазначені обставини, суд приходить до переконання про відсутність достатніх і вагомих підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою та можливість і доцільність зміни останньому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, з покладенням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Застосування такого запобіжного заходу, на думку суду, зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
За таких обставин клопотання захисника про зміну запобіжного заходу підлягає задоволенню
На підставі викладеного та керуючись ст.177 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу задовольнити.
Змінити з 14 лютого 2018 року обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горішні Плавні (Комсомольськ) Полтавської області, обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України на цілодобовий домашній арешт по 14 квітня 2018 року включно;
Заборонити обвинуваченому ОСОБА_6 залишати житло за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово за виключенням необхідності звернення до медичних закладів та явки до суду.
Зобов`язати ОСОБА_6 :
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- повідомляти прокурора або суд про необхідність звернення до медичного закладу для лікування.
У відповідності до п.1 ч.3 ст. 202 КПК України після доставлення ОСОБА_6 до місця його проживання, звільнити його з-під варти негайно.
Копію ухвали направити для виконання начальнику Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та начальнику Дніпропетровського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 15 лютого 2018 року о 13-00 годині.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3