справа №619/3005/17
провадження №1-кс/619/1136/17
Ухвала
Іменем України
20 вересня 2017 року м. Дергачі
Слідчий суддя Дергачівського районного суду Харківської областіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
встановив:
Органом досудового розслідування встановлено, що в червні 2013 потерпілий ОСОБА_5 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , придбав у ОСОБА_6 , який мешкав на той час в АДРЕСА_2 за суму 6500 доларів США автомобіль Volkswagen Transporter 2007 року випуску, синього кольору, рама № НОМЕР_1 , поставив на облік у МРЄВ та отримав свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 14.06.2013 та державний номерний знак НОМЕР_3 . У подальшому потерпілий ОСОБА_5 знову звернувся до ОСОБА_6 з питанням продажу вказаного автомобілю Volkswagen Transporter, який передав останньому так як його не влаштував його технічний стан, та попрохав придбати інший автомобіль у більш кращому стані, на що останній погодився, але до теперішнього часу гроші від продажу вказаного автомобіля, а також автомобіль потерпілому не повернув.
До суду надійшло клопотанняслідчого Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , про накладення арешту на автомобіль Volkswagen Transporter 2007 року випуску, синього кольору, рама № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що належить потерпілому ОСОБА_5 . В обґрунтування клопотання зазначено, що допитаний у якості потерпілого ОСОБА_5 повідомив наступне, що в травні 2013 року ОСОБА_6 запропонував йому придбати вищевказаний автомобіль за суму 6500 доларів США, на що він погодився. В червні 2013 року ОСОБА_6 пригнав йому вказаний автомобіль, гроші в сумі 6500 доларів США він передав ОСОБА_6 у повному обсязі, але під час експлуатації автомобілю виявилось, що він перебуває у гіршому технічному стані, а ніж повідомив ОСОБА_6 , в зв`язку з цим він знову звернувся до нього з питанням продати цей автомобіль та підшукати інше авто, за прийнятною ціною за рахунок коштів, за які ОСОБА_6 продасть його автомобіль. Через деякий час ОСОБА_6 продав автомобіль Volkswagen за ціною близько 7500 доларів США, за які потім він повинен був придбати інший автомобіль, але до теперішнього часу ні гроші, ні автомобіль йому не повернув, та на протязі тривалого часу уникає спілкування та переховується від нього, місцезнаходження автомобіля потерпілому не відоме. У зв`язку з цим він звернувся до органів слідства з проханням встановлення місцезнаходження належного йому майна та притягнення винних до відповідальності. Крім того, потерпілий надав копію свідоцтва свідоцтво про реєстрацію ТЗ, що підтверджує його право власності на автомобіль Volkswagen Transporter 2007 року випуску. Досудовим розслідуванням на даний час встановити місцезнаходження автомобілю Volkswagen Transporter, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 не вдалося. Метою накладання арешту на вищезазначене майно є забезпеченням кримінального провадження, зокрема необхідність його використання в ході досудового розслідування в якості речових доказів, для призначення судових експертиз та проведення слідчих дій, зокрема пред`явлення для впізнання.
Враховуючи, що матеріали клопотання не містять даних щодо власника автомобіля Volkswagen Transporter на даний час, розгляд клопотання проводиться без участі такої особи.
У судовому засіданні прокурор просив задовольнити клопотання з підстав, які зазначені у ньому.
Слідчий суддя на підставі наданих матеріалів, доводів сторони обвинувачення, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання з наступних мотивів.
Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
В статті 2 КПК України зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до вимог ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч.2 цієї ж статті арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З аналізу положень вищевказаних процесуальних норм закону випливає, що прокурор та слідчий повинні довести, що майно, яке на їх думку, підлягає арешту - в даному випадку автомобіль Volkswagen Transporter, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , повинен відповідати критеріям, визначеним у ст.98 КПК України. Доведеними повинні бути і ризики щодо такого майна, передбачені ст.170 КПК України, з метою збереження речових доказів.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Як встановлено слідчим суддею, надані матеріали клопотання не містять доказів належності автомобіля на момент звернення з клопотанням до суду, а дані облікової картки приватного ТЗ надані станом на 28.03.2017.
При цьому, слідчий суддя враховує вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання
у сфері автомобільних перевезень» від 05.07.2011, яким, скасована вимога щодо обов`язкової наявності у водія нотаріально посвідченого доручення, а водієві достатньо мати при собі лише свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб та посвідчення водія, отже, за відсутності даних щодо законного володільця автомобіля та враховуючи, що автомобіль взагалі не розшуканий слідчим/прокурором у порушення вимог ч.1 ст. 170 КПК України, відсутні підстави для задоволення клопотання. Крім того, не доведено, що автомобільотриманий третіми особами внаслідок вчинення злочину.
Слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні слідчий та прокурор не довели необхідності у накладенні арешту на вказане майно, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 175, 309, 310, 395 КПК України, слідчий суддя
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1