1-кп/381/160/17
У Х В А Л А
02 листопада 2017 року м. Фастів
Колегія суддів Фастівського міськрайонного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
під час судового засідання з розгляду кримінального провадження № 0000464 від 03.02.2015 року по обвинуваченню ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , кожного, у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, -
встановила:
01.11.2017 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_12 про скасування арешту тимчасово вилученого майна та його повернення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.03.2015 рокув її помешканні слідчими Білоцерківського СВ були вилучені її особисті речі, а саме: мобільний телефон «Самсунг», вісім пластикових банківських карток, три картки мобільного зв`язку; годинник жіночий золотистого кольору з браслетом. Після чого 01.04.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду по справі № 357/4626/15-к провадження 1-кс/357/654/15 суддею ОСОБА_13 був накладений арешт, про що її стало відомо нещодавно зі слів адвоката її онука так як їй ніхто про це не повідомляв і копію ухвали про накладання арешту від 01 квітня 2015 року по справі № 357/4626/15-к їй не надсилав. ОСОБА_12 вважає, що данні речі не можуть бути знаряддям вчинення злочину і не відносяться до жодного кримінального провадження, тому просила свою заяву задовольнити, при цьому, крім іншого зобов`язати керівника Білоцерківської місцевої прокуратури повернути їй зазначені вище речі.
Прокурор в судовому засіданні проти задволення заяви не заперечував. Проте зауважив, що відповідальною особою за зберігання тимчасово вилученого майна та речових доказів у даному випадку є посадова особа Білоцерківського ВП ГУ НП у Київській області, а тому вважав за необхідне зобов`язати саме цих відповідальних осіб повернути зазначені в заяві речі.
Інші учасники судового розгляду не заперечували проти задоволення даної заяви.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_12 підлягає частковому задоволенню.
Так, колегією суддів встановлено, що 01 квітня 2015 року ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено клопотання старшого слідчого та накладено арешт на тимчасово вилучене майно: мобільний телефон «Самсунг», вісім пластикових банківських карток, три картки мобільного зв`язку, годинник золотистого кольору з браслетом (т. 2 а.к.п 109-110), а постановою слідчого від 30 березня 2015 року дані речі було визнано речовими доказами та передані на зберігання до камери зберіагння речових доказів Білоцерківського МВ (т. 2 а.к.п. 50-53).
Частиною 1 ст. 170 КПК, визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до абз. 3 п.1 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Необхідність скасування накладення арешту майна можуть обумовити такі обставини: відшкодування підозрюваним, обвинуваченим завданої ним шкоди, з метою забезпечення відшкодування якої був накладений арешт; зміна кваліфікації дій підозрюваного, обвинуваченого на статтю Кримінального кодексу, санкція якої не передбачає додаткового виду покарання у вигляді конфіскації майна, якщо арешт майна був накладений саме з метою її забезпечення; помилкове накладення арешту на майно осіб, які не мають статусу підозрюваного або обвинуваченого та не несуть за законом матеріальну відповідальність за їх дії.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Власник майна, ОСОБА_12 не була присутня при розгляді питання про арешт майна, є законним власником вилучених речей, не має статусу підозрюваного або обвинуваченого та не несе у даному конкретному випадку за законом матеріальну відповідальність.

Як вбачається з заяви та пояснень сторін, вилучені речі також не є знаряддями вчинення злочину, не зберегли на собі його сліди та не містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, не містять слідів кримінального правопорушення, а тому повинні бути повернуті власнику.

Разом з тим відповідно до п.п. 8, 27 «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104, відповідальною за зберігання речових доказів в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі є посадова особа органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що призначається наказом керівника такого органу або слідчого підрозділу відповідно до повноважень, а у даному конкретному випадку посадова особа Білоцерківського ВП ГУ НП у Київській області, яку і необхідно зобов`язати повернути зазначені у заяві речі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що арешт накладено не обґрунтовано, арешт особистих речей обмежує права та інтереси його власника, а тому є всі правові підстави для часткового задоволення заяви.

Враховуючи викладене, колегія суддів, керуючись ст.ст.98, 100, 170, 174, 372, 376 КПК України,
ухвалила:
Заяву ОСОБА_12 про скасування арешту тимчасово вилученого майна та його повернення задовольнити частково.
Скасувати арешт тимчасово вилученого майна накладений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 01.04.2015 року по справі № 357/4626/15-к та зобов`язати відповідальну особу Білоцерківського ВП ГУ НП у Київській області повернути ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її особисті речі, які були вилучені 26.03.2015 року слідчими Білоцерківського СВ з її помешкання та які були постановою від 30 березня 2015 року визнані речовими доказами, та переданні згідно квитанції № 1227/2015 про прийняття на тимчасове зберігання речей від 29.05.2015 року до камери зберігання речових доказів Білоцерківського MB а саме: мобільний телефон «Самсунг», вісім пластикових банківських карток, три картки мобільного зв`язку, годинник золотистого кольору з браслетом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
ОСОБА_14 ОСОБА_2

ОСОБА_3