АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0003030 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кегичівка Кегичівського району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , засудженого:
- 25.07.2017 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування

________________________________________________
Справа №11-кп/796/2017/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1

покарання з випробуванням, з іспитовимстроком 1 рік виконувати самостійно.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 11.07.2017 року приблизно о 19 год. 45 хв. ОСОБА_7 знаходився біля будівлі бізнес-центру «V45», що розташована за адресою м. Київ, вул. Воздвиженська, 45.

В цей момент у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на вчинення крадіжки, поєднаної з проникненням до приміщення вказаного бізнес-центру « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_7 11.07.2017 року о 19 год. 45 хв. через незачинені двері службового входу зайшов до приміщення вказаного бізнес-центру, після чого через незачинені двері незаконно проникнув до приміщення офісу №206, що знаходиться на другому поверсі бізнес-центру, та скориставшись тим, що в кабінеті нікого немає, взяв ноутбук «Apple» МасВоос AIR 13», вартістю 19 041 грн. 46 коп., та ноутбук «Apple» МасВоос Рго13», вартістю 7 877 грн. 35 коп., що належать ОСОБА_9 і знаходились на робочому столі у приміщенні офісу, та поклав їх до рюкзака, який мав з собою.
Після цього, маючи намір на викрадення ноутбуків, ОСОБА_7 , з зазначеними ноутбуками, які знаходилися в його рюкзаку, направився до виходу з бізнес-центру, маючи намір його залишити, однак свій умисел до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони бізнес-центру на виході із будівлі, тим самим не виконавши всіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, вчинив незакінчений замах на заволодіння майном ОСОБА_9 , загальною вартістю 26 918 грн. 81 коп., а саме: ноутбуком «Apple» МасВоос AIR 13», вартістю 19 041 грн. 46 коп., та ноутбук «Apple» МасВоос Рго 13», вартістю 7 877 грн. 35 коп.
Судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 проводився згідно з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити йому більш м`яке покарання.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при розгляді його кримінального провадження судом не в повному обсязі були розглянуті причини, обставини та не були враховані обставини, які пом`якшують його вину.

Зокрема, при винесенні вироку суд йому інкримінував ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, але він до приміщення не проникав і ніякого злочинного умислу як проникнення, так і крадіжки не мав, при ньому не було ніяких інструментів чи технічних засобів для цього, а, оскільки він є біженцем з анексованого півострова Крим, то до офісу зайшов просити про благодійну допомогу, і ніяких кримінальних дій заздалегідь не планував, однак слідство вирішило, що він навмисно зайшов і таємно проник до приміщення офісу та здійснив крадіжку.

Крім того, судом не було враховано, що він - інвалід 2 групи, учасник подій на Майдані Незалежності, активіст, має офіційний статус біженця з анексованого півострова Крим, а також те, що він знаходиться в Київському туберкульозному диспансері №2 (відкрита форма туберкульозу), до того ж з`явились й інші проблеми зі здоров`ям, а тому він не змозі перебувати в колонії та тюрмі за станом свого здоров`я, оскільки йому потрібне лікування та реабілітація.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Обвинувачений ОСОБА_7 у призначений день та час до суду апеляційної інстанції на розгляд його апеляційної скарги доставлений не був, у зв`язку з перебуванням на лікуванні з приводу відкритої форми туберкульозу легень, а тому колегія суддів, враховуючи, що участь обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному розгляді не є обов`язковою і клопотання від обвинуваченого щодо його участі в апеляційному розгляді не надходило, з урахуванням думки учасників судового провадження, вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув справу про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обставини провадження не оспорюються сторонами у випадку, коли обвинувачений повністю визнає свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор, потерпілий та інші учасники судового розгляду не висловлюють жодних заперечень проти встановлених обставин.

Дослідженням журналу судового засідання від 07.09.2017 року та звукозапису зазначеного судового засідання, як вважає колегія суддів, підтверджено, що суд першої інстанції у повній мірі виконав положення ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши обвинуваченому її зміст, в тому числі щодо можливості оскарження вироку суду в разі застосування такої процедури судового розгляду лише в частині призначеного покарання, на що ОСОБА_7 підтвердив, що зміст вказаної норми закону йому повністю зрозумілий і надав свою згоду на застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, як і його захисник ОСОБА_6 .

При цьому ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, пояснивши, що 11 липня 2017 року він зайшов у бізнес-центр, де піднявся на шостий поверх, а потім спустився на другий поверх, де проник до кабінету, в якому нікого не було і двері якого не були зачинені, та викрав з нього два ноутбуки, а коли намагався вийти з даного бізнес-центру, то був затриманий охороною, та висловив розкаяння з приводу скоєного.

Водночас, в присутності захисника ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що фактичні обставини провадження, як вони викладені в обвинувальному акті, він не оспорює.

Отже, ОСОБА_7 добровільно, без будь-якого примусу дав послідовні показання про обставини вчиненого злочину, які узгоджуються з фактичними обставинами провадження, викладеними в обвинувальному акті.

Виходячи з наведеного, за відсутності порушень з боку суду першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у приміщення, коли він з причин, які не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а також визначена судом правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, є правильними, а протилежні тому твердження ОСОБА_7 щодо неправильності кваліфікації його дій за ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки він не мав умислу на проникнення до приміщення і при ньому не було ніяких інструментів чи технічних засобів для цього, а прийшов він туди з метою просити про благодійну допомогу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, відповідно до встановлених судом фактичних обставин провадження, які ОСОБА_7 в суді першої інстанції не оспорювались, він зайшов в приміщення бізнес-центру саме через незачинені двері службового входу, які не призначені для вільного користування, що і вказує на наявність у нього умислу на проникнення у вказане приміщення з метою крадіжки.

Що стосується покарання, то, всупереч тверджень ОСОБА_7 , міра покарання призначена йому з дотриманням вимог ст. 65 КК України.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, а також конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, негативно характеризується за місцем проживання в санаторії "Салют", де він проживав як особа переміщена з АР Крим, та постійно розпивав спиртні напої, вів себе агресивно і неадекватно, у зв`язку з чим на нього надходили скарги він внутрішньо переміщених осіб, які також проживають у цьому санаторії, та неодноразово викликалась поліції, та за попереднім місцем відбування покарання, де він характеризується з негативної сторони, як особа, яка вперто не бажає ставати на шлях виправлення, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, але перебуває на обліку у лікаря нарколога, хворіє.
Належним чином при цьому враховано судом і обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого - його щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 .

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства, а з урахуванням стану здоров`я обвинуваченого визначив розмір такого покарання у мінімальній межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Також правильно застосовано і положення ч. 4 ст. 70 КК України судом першої інстанції, який, врахувавши, що даний злочин ОСОБА_7 вчинив до постановлення попереднього вироку Подільського районного суду м. Києва від 25.07.2017 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування цього покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, ухвалив рішення про самостійне виконання цього вироку.

Вимоги обвинуваченого щодо врахування ряду обставин, а саме - того, що він є інвалідом 2 групи, учасником подій на Майдані Незалежності, активістом, має офіційний статус біженця з анексованого півострова Крим, і має вкрай незадовільний стан здоров`я та знаходиться на лікуванні в Київському туберкульозному диспансері №2 через відкриту форму туберкульозу, як підстав для пом`якшення призначеного йому судом покарання, не можуть бути задоволені, оскільки ряд з цих обставин, в т.ч. і стан його здоров`я, з чим і пов`язана наявність у нього інвалідності, були враховані судом при призначенні ОСОБА_7 покарання, а інші, як то, що він є учасником подій на Майдані Незалежності та активістом, не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та давали б підстави для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства чи пом`якшення призначеного йому судом покарання, зважаючи на вкрай негативні характеристики ОСОБА_7 , як особи переміщеної з АР Крим, та вчинення ним протягом короткого проміжку часу ряду злочинів, за які він засуджений, як даним вироком, так і вироком Подільського районного суду м. Києва від 25.07.2017 року, що свідчить про стійку антисоціальну спрямованість ОСОБА_7 .

Інших доводів на обґрунтування необхідності пом`якшення призначеного судом покарання в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

____________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3