Ухвала
Іменем України
05 березня 2018 року

м. Київ
провадження № 51-2619 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року, якою залишено без змін вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року та щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Григорівки Братського району Миколаївської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , такого, що немає судимості,
засуджено за ст. 128 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Григорівки Братського району Миколаївської області, військовослужбовця, який служить за контрактом у в/ч НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , такого, що немає судимості,
засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він 18 березня 2016 року в період часу з 01 години до 03 години, знаходячись в районі перетину вул. 12-та Поздовжня та вул. 5 Лінія в м. Миколаєві, зустрів раніше незнайомого ОСОБА_4 , який засвітив йому очі ліхтариком, застосував до останнього електрошокер, на ґрунті виниклої неприязні, не маючи наміру на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг передбачити їх настання, чим проявив необережність у вигляді злочинної недбалості, відштовхнув від себе потерпілого, після чого останній впав на спину з висоти власного зросту та вдарився при цьому на асфальтне покриття головою, внаслідок чого йому було заподіяно необережне тяжке тілесне ушкодження.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в тому, що він 18 березня 2016 року в період часу з 01 години до 03 години, знаходячись в районі перетину вул. 12-та Поздовжня та вул. 5 Лінія в м. Миколаєві, діючи за раптово виниклим умислом, таємно, шляхом вільного доступу викрав майно, яке належить ОСОБА_4 , на загальну суму 8 428 грн 32 коп.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року вирок залишено без змін.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді 1 року обмеження волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком 1 рік, призначеного вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року.
У касаційній скарзі потерпілий просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зі змісту касаційної скарги потерпілого вбачається, що останній не погоджується з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням за ст. 128 КК та ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК, за якими їх засуджено. На його думку, в діях засуджених вбачається склад злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК. Вважає, що суди упереджено розглянули кримінальне провадження під час дослідження доказів, оскільки не задовольнили його клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи, так як висновок медичного експерта № 710 від 12 травня 2016 року містить цілий ряд суперечливих невідповідностей. Також зі змісту скарги вбачається, що потерпілий не погоджується із частковим задоволенням його позовних вимог. Посилається на заподіяння злочином йому немайнових втрат, спричинення моральних та фізичних страждань, неможливість через стійку втрату працездатності виконання повсякденних обов`язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення. Крім того, зазначає, що апеляційний суд своїх висновків належним чином не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статтям 370, 419 КПК.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження за касаційною скаргою потерпілого та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається зі змісту ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_4 та дав мотивовану і ґрунтовну відповідь на всі доводи, зазначивши, з яких підстав їх визнано необґрунтованими. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Суд апеляційної інстанції правильно врахував вимоги статті 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Частиною 2 вказаної статті прокурор наділений повноваженнями змінити обвинувачення або висунути додаткове обвинувачення.
Як убачається із долученої до касаційної скарги копії вироку, ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК, а ОСОБА_6 - у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК, і саме в межах цього обвинувачення суд першої інстанції при ухваленні вироку вирішував питання про доведеність винуватості ОСОБА_5 у необережному тяжкому тілесному ушкодженні та про доведеність винуватості ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна.
З огляду на положення ч. 3 статті 337 КПК статті з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно вимог пункту 24 ч.1 ст. 3 КПК апеляційне провадження та касаційне провадження є стадіями одного і того ж судового провадження, а тому теж здійснюються в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
За таких обставин відсутні підстави для відкриття касаційного провадження для розгляду доводів касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 відносно того, що в діях засуджених вбачається склад злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
Що стосується доводів касаційної скарги потерпілого про призначення повторної судово-медичної експертизи, то, як видно з копій судових рішень, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції не було встановлено, що висновок експерта № 710 від 12 травня 2016 року містить суттєві розбіжності із тими даними, на які вказував потерпілий, у зв`язку з чим підстави для її повторного проведення були відсутні. Суд апеляційної інстанції ґрунтовно проаналізував усі доводи потерпілого щодо неповноти або неправильності висновків судово-медичної експертизи та необхідності проведення повторної експертизи. На кожен довід у ухвалі дана вичерпна відповідь.
Потерпілий у касаційній скарзі не наводить доводів про істотне порушення судами нижчих інстанцій встановленого кримінальним процесуальним законом порядку оцінки судом такого доказу, як висновок експерта, у сукупності з іншими дослідженими доказами.
У касаційній скарзі потерпілого не наведено доводів щодо порушення судом першої інстанцій визначеного кримінальним процесуальним законом порядку розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні або неправильного застосування норм цивільного законодавства при визначення підстав і розміру відшкодування моральної шкоди.
З ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що всі доводи потерпілого щодо розгляду позову були ретельно перевірені при апеляційному розгляді і на них дана мотивована відповідь.
З огляду на положення ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Таким чином, стягнення 50 000 грн з ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином ОСОБА_4 , та 2 000 грн з ОСОБА_6 , а не 600 000 грн, як просив потерпілий, визначено в межах розумності та справедливості.
За правилами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті.
Проте касаційна скарга потерпілого не містить доводів про істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а тому її вимоги безпідставні.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.
Беручи до уваги наведене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року, якою залишено без змін вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року та щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3