Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0010844 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Києва, громадянки України,

що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимої:

1) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.03.2003 року

за ч.1 ст.309 КК України на 1 рік позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненої від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 03.03.2004 року

за ч.2 ст.309 КК України на підставі ст.71 КК України

на 2 роки 2 місяці позбавлення волі;

3) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2007 року

за ч.2 ст.309 КК України на 2 роки позбавлення волі;

4) вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27.05.2010 року

за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі;

5) вироком Шевченківського районного суду від 06.08.2010 року

за ч.1 ст.185 КК України на підставі ст.71 КК України

на 3 роки 2 місяці позбавлення волі;

5) вироком Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2014 року

за ч.2 ст.185 КК України на 2 роки позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненої від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

________________________________

Справа № 11-кп/796/694/2018
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1
6) вироком Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року

за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2017 року ОСОБА_8 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України і їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим, яке призначено вироком Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року, ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та залік досудового тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченої та правильність кваліфікації її дій, однак вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і є явно несправедливим через суворість.

На думку захисника, висновки про неможливість виправлення його підзахисної без відбування покарання є непереконливими, оскільки встановлені судом обставини та дані про особу обвинуваченої не давали для цього підстав. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання про застосування амністії.

З огляду на викладене просить вирок суду першої інстанції змінити і звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі Закону України Про амністію у 2016 році.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, стверджуючи про те, що ВІЛ і СНІД є одним і тим же захворюванням, а тому обвинувачена підпадає під дію п.г ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році; доводи обвинуваченої на підтримку апеляційної скарги; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 вчинила крадіжку майна ОСОБА_10 за наступних обставин.

31 серпня 2016 року близько 17 години 50 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи у торговельному центрі Метроград, розташованому на пл. Бессарабській, 2 в м. Києві, помітила на стільці у магазині Комп`ютерна вишиванка жіночу сумку і, реалізовуючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, скориставшись неуважністю потерпілої ОСОБА_10 , сховала сумку під свій одяг. Після цього ОСОБА_8 залишила місце вчинення злочину, а викраденим майном, яке належало ОСОБА_10 , сумкою вартістю 398 гривень, в якій були гроші у сумі 1 000 гривень та документи, розпорядилася на власний розсуд, чим завдала потерпілій майнової шкоди на загальну суму 1 398 гривень.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, яка неодноразово судима, обставини, що пом`якшують покарання, і відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи те, що до обвинуваченої вже застосовувалося як звільнення від відбування покарання з випробуванням, так і умовно-дострокове звільнення, що не вплинуло на її небажання вести законослухняний спосіб життя, колегія суддів погоджується з тим, що саме таке покарання є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів як нею, так і іншими особами.

При цьому колегія суддів зауважує, що, призначаючи покарання за сукупністю злочинів за цим вироком і вироком Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року, суд обрав принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, який є найбільш сприятливим для обвинуваченої.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_8 від покарання на підставі п.г ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22.12.2016 року.

Відповідно до вимог п.г ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, можуть бути звільнені особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким, які на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано хворими на СНІД (ІІІ, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ).

Відмовляючи у застосуванні до ОСОБА_8 амністії, суд першої інстанції вірно зазначив, що діагноз обвинуваченої: ВІЛ-інфекція, ІІІ клінічна стадія, не дає підстав для звільнення її від відбування покарання, оскільки СНІД та ВІЛ-інфекція не є тотожними захворюваннями. І на користь такого висновку свідчить отримана на запит суду апеляційної інстанції відповідь з Київського міського центру профілактики та боротьби зі СНІДом, де обвинувачена перебуває на диспансерному обліку в амбулаторно-поліклінічному відділенні саме з таким діагнозом та супутніми захворюваннями.

Таким чином ОСОБА_8 не є суб`єктом амністії, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги захисника відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3