Справа № 740/2655/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/383/2018
Категорія - ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001876 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні малолітню дитину, освіта вища, не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь місцевого бюджету м. Ніжина Чернігівської області 10369 грн. 59 коп. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_12 .

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_13 68490 грн. 78 коп. матеріальної шкоди, 5000 грн. моральної шкоди та процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 25000 грн.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 8211 грн. 32 коп.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 08 листопада 2015 року, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-211040», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Широкомагерська у м. Ніжин Чернігівської області від вул. Московська зі швидкістю 65 км/год., чим перевищив допустиму швидкість у населеному пункті. Рухаючись із даною швидкістю, ОСОБА_10 , 08.11.2015 року, в 14 год. 39 хв., при виникненні небезпеки для свого руху у вигляді велосипедиста ОСОБА_12 , який рухався у попутному напрямку і став перетинати проїзну частину дороги по вул. Широкомагерська зліва на право відносно напрямку руху автомобіля під його керуванням, проявив неуважність, не своєчасно відреагував на зміну дорожньої обстановки, внаслідок чого біля будинку №23/2 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_12 .

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_10 порушив вимоги п. 2.3 «б», п.12.3, п.12.4 Правил дорожнього руху, що стало причиною настання ДТП і знаходиться у прямому причинному зв`язку з її наслідками.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду, звільнивши його, на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а також відмовити у стягненні з нього на користь потерпілої ОСОБА_13 витрат на правову допомогу. В обґрунтування скарги зазначив, що Закон України «Про амністію у 2016 році» передбачає звільнення осіб від відбування покарання у виді позбавлення волі, а також від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є тяжким відповідно до ст.12 КК України. Також вказав, що квитанція про сплату потерпілою витрат на правову допомогу не відповідає вимогам Закону, а тому не може бути документальним підтвердженням понесених потерпілою таких витрат.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду та звільнити ОСОБА_10 , на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Зазначив, що місцевим судом не було взято до уваги, що ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено також звільнення від відбування інших видів покарань, не пов`язаних з позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, котрі підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; прокурора, який також просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу, а скаргу обвинуваченого задовольнити частково; потерпілого ОСОБА_7 та представника потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок місцевого суду законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах обвинуваченим та прокурором не оспорюються.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його молодий вік, ставлення до скоєного, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; відсутність обставин, які обтяжують покарання; та дійшов висновку про необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи, що обвинувачений вчинив дане кримінальне правопорушення до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» та має неповнолітню дитину - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо якого не позбавлений батьківських прав, місцевий суд обґрунтовано звільнив ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на підставі п.«в» ст.1 вищевказаного Закону.

В той же час, відповідно до змісту пункту «в» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, особи визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили - не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

А тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_10 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки на підставі п.«в» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відтак, апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого у цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, у матеріалах кримінального провадження наявний цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 , із врахуванням заяви від 16 січня 2018 року про зменшення розміру позовних вимог, про стягнення зі ОСОБА_10 матеріальної шкоди в розмірі 93490,78 грн., пов`язаної із лікуванням та похованням ОСОБА_12 , спорудженням надгробного пам`ятника, витрат на правову допомогу, та 5000 грн. моральної шкоди, спричиненої їй, як дочці ОСОБА_12 , який внаслідок протиправних дій обвинуваченого отримав тілесні ушкодження і в подальшому помер.

Проте, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_13 про стягнення з обвинуваченого на її користь матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не дотримався вимог Закону, та прийшов до помилкового висновку в цій частині, з огляду на таке.

Зокрема, місцевим судом не було перевірено докази на підтвердження позовних вимог потерпілої ОСОБА_13 , оскільки зі змісту позовної заяви останньої убачається, що «…матеріальна шкода, яка була заподіяна кримінальним правопорушенням становить 93490,78 грн., але вона підтверджується документами тільки на суму 83090,78 грн.» (т.1, а.к.п.26).

Також, у матеріалах кримінального провадження наявні фіскальні чеки на підтвердження витрат, пов`язаних із лікуванням ОСОБА_12 , на яких відсутня інформація щодо переліку придбаних ліків (т.1, а.к.п.159, 163) та чек терміналу «Ощадбанку» на суму 166,84 грн., оплата товару по якому відхилено через недостатність коштів на рахунку (т.1, а.к.п.161).

Крім того, зі змісту ст. 1201 ЦК України убачається, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Проте, як слідує з формулювання обвинувачення ОСОБА_10 , визнаного судом доведеним, останній обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування ним транспортним засобом, що заподіяло ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, а не смерть потерпілого.

Також, за змістом п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема витрати на правову допомогу.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу передбачений положеннями ст.ст.118, 120, 124 КПК України. Вказані витрати не можуть бути включені до ціни позову та не можуть бути стягнуті з винної особи, як матеріальна шкода.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У матеріалах кримінального провадження наявні договір укладений між потерпілою ОСОБА_13 та адвокатом ОСОБА_8 для надання правової (а.к.п.186-187), ордер на надання правової допомоги (а.к.п.193), копія свідоцтва ОСОБА_8 про право на заняття адвокатською діяльністю (а.к.п.188), та розрахунок компенсації витрат на правову допомогу (а.к.п.190), згідно якого він надавав послуги з вивчення матеріалів та документів, консультації та складання проектів скарг в період з 01.12.2015 року до 01.11.2016 року.

Крім того, із зворотної частини аркуша із розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, доданого до договору про надання юридичних послуг адвоката від 01.12.2015 року (а.к.п.190), вбачається, що при укладанні договору сплачено "Клієнтом" гонорар у розмірі 25000 грн., що підтверджується квитанцією, виписаною особисто адвокатом ОСОБА_8 , що на думку колегії суддів не є належним документом, який може слугувати доказом оплати потерпілою витрат за надану їй юридичну допомогу.

Відтак, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 щодо необґрунтованого стягнення з нього на користь потерпілої витрат на правову допомогу в сумі 25000 грн. є слушними, з чим погоджується і колегія суддів.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_13 підлягає скасуванню, з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, під час якого необхідно більш ретельно перевірити докази на підтвердження позовних вимог потерпілої.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року щодо ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити ОСОБА_10 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Вирок суду в частині стягнення із обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_13 матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

В решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4