Дата документу Справа № 336/9514/13-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/126/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/9514/13-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 185 ч. 3 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2017 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003579, за апеляційною скаргою (з урахуванням доповнень) прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, не одруженого, який отримав середню освіту, офіційно не працюючого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 14.10.2009 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 850,00 грн.;

- 08.06.2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 263 КК України до штрафу у розмірі 850,00 грн.;

- 25.01.2013 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України.

встановила:
в апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) прокурор вважає вирокШевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2016 року відносно ОСОБА_6 незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями кримінального процесуального закону. Вказує, що суд спотворив показання потерпілого ОСОБА_9 шляхом трактування їх на користь обвинуваченого та не надав їм вірної оцінки. З урахуванням викладеного, вважає за необхідне повторно дослідити та надати оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 .

Суд в порушення вимог ч.6 ст. 22 КПК України щодо об`єктивності та неупередженості суду при реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконанні процесуальних обов`язків, зробив помилкові висновки за результатами вивчення речового доказу, а саме СД-диску з відеозаписом події злочину, оскільки на наданому суду першої інстанції диску з відеозаписом подій злочину чітко зафіксовано особу ОСОБА_6 , який вчиняє вказаний злочин.

Окрім цього, особисто потерпілий ОСОБА_9 , який неодноразово вивчав відеозапис з подією злочину та особисто надав вказаний запис органам досудового розслідування, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 дуже схожий на ту особу, одна з яких зображена на відеозаписі, як викрадач його майна.

У вироку суду зазначено, що протокол огляду місця події від 30.09.2013 та постанова про визнання речовим доказом СД-диску від 26.10.2013 не можуть бути визнані належними та допустимими доказами винуватості обвинуваченого. Разом з цим, суд першої інстанції не наводить жодних підстав для визнання вищевказаних доказів неналежними та недопустимими.

Суд при винесені виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 посилається на алібі останнього, яке, на переконання суду, підтверджується показами свідка ОСОБА_10 та показаннями свідка ОСОБА_11 . Проте, суд залишив поза увагою те, що, з показів свідка ОСОБА_10 , вбачається, що свідок навідувався до обвинуваченого з метою перевірки стану його здоров`я кожну годину, та за проміжок між годинами свідку достеменно невідомо, чим займався обвинувачений, оскільки ОСОБА_10 займався своїми справами у себе вдома та постійно біля обвинуваченого не знаходився.

Окрім цього, стороною захисту порушено вимоги ч.6 ст.290 КПК України, оскільки на стадії досудового розслідування свідок ОСОБА_10 не допитувався та належним чином не відкривався стороні обвинувачення. А викладені ним у показаннях обставини свідчать про те, що обвинувачений на стадії досудового слідства не міг не знати про існування вказаного свідка.

У зв`язку з викладеним, прокурор просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, у зв`язку з тим, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушеннями, а саме:

- допитати в якості потерпілого ОСОБА_9 ;

- повторно дослідити та надати належну оцінку СД-диску з відеозаписом події злочину;

- повторно дослідити та надати належну оцінку протоколу огляду місця події від 30.09.2013 та постанові про визнання речовим доказом СД-диску від 26.10.2013;

- допитати в якості свідка ОСОБА_10 ;

- дослідити інші матеріали кримінального провадження та прослухати звукозапис судового розгляду, у тому числі показання потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 .

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2016 року стосовно ОСОБА_6 скасувати, винести вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст.71 КК України призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив частково задовольнити апеляційну скаргу, захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які вважали, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2016 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Вирішена доля речових доказів у порядку ст.100 КПК України.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 30.09.2013 року приблизно о 12-00, за попередньою змовою з невстановленою особою, маючи умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом знаття двері господарської споруди проникнув до неї, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме два мідні випарювачі з холодильного обладнання вартістю 600,00 грн., за одиницю, спричинивши потерпілому шкоду на загальну суму 1200,00 грн.

Виправдовуючи ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначив, що останній у момент вчинення крадіжки мав алібі, яке обвинуваченням не спростоване та не перевірено, орган досудового слідства не здійснив всіх необхідних процесуальних дій, спрямованих на збирання та фіксацію доказів, покладаючись на те, що підозрюваний визнав себе винним під час досудового слідства. Належних доказів вини ОСОБА_6 зібрано не було та суду не надавалось, крім того, не було проведено відтворення події злочину, не вилучено одяг підозрюваного, за яким його можна б було ідентифікувати, також з місця злочину не було зібрано відбитків пальців, не проведено дактилоскопічну експертизу, висновки якої можна було б використати в якості доказів.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Так підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад передбаченого КК України злочину, зокрема наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона.

Згідно до ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, визнаються такі, що перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

У апеляційній скарзі прокурора не зазначено жодної передбаченої ст. 412 КПК України обставини, котрі б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкоджало суду ухвалити законний та обґрунтований вирок.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`являлося особі і визнане судом недоведеним, а також для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону у мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів, а також мотивовані висновки про відсутність в діях особи складу злочину.

Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на їх користь.

Як вбачається з матеріалів провадження висновки суду першої інстанції про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України, є правильним, вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки в його основу покладено належні, допустимі досліджені в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин провадження у сукупності.

Так, в основу обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні ним 30.09.2013 року приблизно о 12 годині крадіжки чужого майна у потерпілого ОСОБА_9 на суму 1200 грн. органами досудового розслідування, зокрема покладено показання потерпілого ОСОБА_9 , протокол огляду місця події від 30.09.2013 року та постанова про визнання речовим доказом СД-диску від 26.10.2013 року.
Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них і їм у сукупності належну оцінку з точки зору достатності й допустимості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення обвинуваченого ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину. Такий висновок суду достатньо мотивований й ґрунтуються на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у вироку.

Як встановлено судом, на протязі всього судового провадження обвинувачений ОСОБА_6 свою вину не визнавав. Стверджував, що 30.09.2013 року у нього був епілептичний напад, мати залишила його лежати вдома, догляд доручила сусіду. В зазначений в обвинувальному акті час він не мав змоги виходити з дому, будучи у хворобливому стані, зізнався під певним тиском органів досудового слідства, не усвідомлюючи наслідків.

При цьому будь-які об`єктивні дані, які б спростовували такі показання обвинуваченого ОСОБА_6 та поза усяким розумним сумнівом свідчили про те, що він 30.09.2013 року вчинив за попередньою змовою крадіжку чужого майна яке належить потерпілому ОСОБА_9 , в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засідання докази такої інформації не містять. Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні, зокрема повідомив про те, що у його домоволодінні встановлені камери спостереження. 30.09.2013 року після виявлення крадіжки обладнання холодильників він переглянув відеозаписи камер спостереження, на яких зафіксовано двох осіб, які перелазять через паркан та виносять майно. У тому, що цю крадіжку скоїв саме ОСОБА_6 він не впевнений, не може стверджувати, що він його впізнає, особи приховують обличчя.

Доводи прокурора про те, що потерпілий ОСОБА_9 додатково пояснив, що крадіїв узнав би за ходою, обвинувачений ОСОБА_6 дуже схожий на ту особу, одна з яких зображена на відеозапису, як викрадач майна, крім того, до нього приходила мати останнього з проханням відмовитися від поданої до правоохоронних органів заяви, захищала свого сина та повідомила, що грошей на відшкодування у неї нема, є необґрунтованими, оскільки вони не можуть безперечно, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, підтвердити факт вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_6 . При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що потерпілий ОСОБА_9 , будучи допитаний під час попереднього судового розгляду 17.12.2013 року, також сумнівався, що цей злочин вчинив обвинувачений ОСОБА_6 (т. 1 а.п. 53).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає голослівним також твердження прокурора про те, що на відеозапису чітко зафіксовано особу ОСОБА_6 , який вчиняє вказаний злочин, оскільки, по-перше, це його суб`єктивна думка, а по-друге, його впізнання, як особи, яка підтримує державне обвинувачення в суді, відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 КПК України, не відноситься до процесуальних джерел доказів.

Не заслуговують уваги доводи прокурора і про те, що суд першої інстанції не навів жодних підстав для визнання протоколу огляду місця події від 30.09.2013 року та постанови про визнання речовим доказом СД-диску від 26.10.2013 року, неналежними та недопустимими, оскільки, по-перше, згідно до вироку, ці докази суд визнав тільки неналежними (т. 3 а.п. 167), а по-друге, визнання цих доказів неналежними замість визнання їх недостатніми для винесення обвинувального вироку, колегія судів не вважає їх такими, які свідчать про істотне порушення кримінального процесуального закону.

Необґрунтованими є доводи прокурора і про те, що суд при винесені виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 посилається на алібі останнього, яке, на переконання суду, підтверджується показами свідка ОСОБА_10 та показаннями свідка ОСОБА_11 , проте, суд залишив поза увагою те, що, з показів свідка ОСОБА_10 , вбачається, що свідок навідувався до обвинуваченого з метою перевірки стану його здоров`я кожну годину, та за проміжок між годинами свідку достеменно невідомо, чим займався обвинувачений, оскільки ОСОБА_10 займався своїми справами у себе вдома та постійно біля обвинуваченого не знаходився, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними також доводи прокурора, зокрема і про те, що :

- стороною захисту порушено вимоги ч.6 ст. 290 КПК України, оскільки на стадії досудового розслідування свідок ОСОБА_10 не допитувався та належним чином не відкривався стороні обвинувачення, а викладені ним у показаннях обставини свідчать про те, що обвинувачений на стадії досудового слідства не міг не знати про існування вказаного свідка;

- сторона обвинувачення не згодна з висновком суду першої інстанції про те, що під час досудового слідства грубо було порушенні права обвинуваченого на захист, оскільки відповідно до висновків комісійної стаціонарної судово-психіатричної експертизи обвинувачений ОСОБА_6 на момент скоєння злочину ознак розладу не виявляв.

Голослівним є твердження прокурора і про те, що відсутні технічні носії інформації записів судових засідань 14.05.2014 року, 05.06.2014 року та 12.08.2014 року, оскільки він знаходиться в матеріалах кримінального провадження (т. 3 а.п. 176).

Колегія суддів не вважає істотними порушеннями кримінального процесуального закону доводи прокурора про те, що судове засідання від 05.10.2015 року взагалі не прослуховується, а в судовому засіданні від 30.07.2015 року приймав участь прокурор ОСОБА_12 , яка не була включена до складу групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні, оскільки, по-перше, судове засідання від 05.10.2015 року було зразу відкладено, оскільки в судове засідання не з`явилися, ані обвинувачений, ані захисник (т. 3 а.п. 27), а по-друге, в судовому засіданні від 30.07.2015 року не з`явився обвинувачений ОСОБА_6 і суд жодних процесуальних питань не розглядав, за винятком примусового приводу обвинуваченого.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вважає істотними порушеннями кримінального процесуального закону відсутність прокурора під час оголошення вироку 12.08.2016 року, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 КПК України, судове рішення проголошується негайно після виходу суду з нарадчої кімнати.

Не заслуговують уваги доводи прокурора про те, що суд першої інстанції порушив права потерпілого ОСОБА_9 , так як не забезпечив права потерпілого на доступ до правосуддя, не створив необхідних умов для використання прав, наданих йому, як стороні процесу, і не забезпечив рівності прав сторін у 20 судових засіданнях, оскільки, по-перше, потерпілий неодноразово був повідомлений про дату, час і місце судових засідань (т. 1 а.п. 139, 144, 148, 165, 204; т. 3 а.п. 55), по-друге, прокурор ніколи не заперечував про проведення судового розгляду без потерпілого, по-третє, потерпілий ОСОБА_9 був допитаний 24.12.2015 року і про порушення його прав не заявляв і не заявляє по цей час (т. 3 а.п. 58-58 об.). Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутність потерпілого в інших судовому засіданнях не є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Не знаходить колегія суддів і правових підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів в суді апеляційної інстанції, зокрема, допитати в якості потерпілого ОСОБА_9 ; повторно дослідити та надати належну оцінку СД-диску з відеозаписом події злочину; повторно дослідити та надати належну оцінку протоколу огляду місця події від 30.09.2013 та постанові про визнання речовим доказом СД-диску від 26.10.2013; допитати в якості свідка ОСОБА_10 ; дослідити інші матеріали кримінального провадження та прослухати звукозапис судового розгляду, у тому числі показання потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 , з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 6 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на розгляд сторонами та віднесені до їх компетенції цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до вимог ст. ст. 22, 26, 404 КПК України, умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків місцевим судом були створенні, ніяких перешкод у збиранні, перевірці доказів під час судового розгляду з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, судом першої інстанції не створювалось, підстави для повторного дослідження обставин відсутні, оскільки вони були досліджені судом першої інстанції повністю і без порушень КПК України, а тому клопотання прокурора про повторне дослідження вищевказаних доказів, є необґрунтованим, оскільки по суті, прокурор наводить власну оцінку доказам на користь винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , відмінну від оцінки доказів судом, і замість правової аргументації застосування апеляційним судом ч. 3 ст. 404 КПК України, викладає свою позицію, щодо винуватості останнього.

Таким чином, всі доводи скарги прокурора про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, у повному обсязі спростовуються сукупністю вивчених, проаналізованих та наведених у вироку доказів, і ці висновки місцевого суду, колегія суддів вважає правильними та такими, що відповідають вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2016 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді: