Провадження №1кп/523/717/17
О К Р Е М А Д У М К А
судді Суворовського районного суду м.Одеси
Стаття 375 КПК України передбачає, що судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду. Якщо рішення ухвалюється в нарадчій кімнаті, відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Головуючий голосує останнім, у разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді.
Кожен з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
29.08.2017 року в підготовчому судовому засіданні до суду подані уточнення до угоди про визнання винуватості, якими між сторонами угоди узгоджені деякі зміни у запропонованих видах та мірі покарання.
Втім, ч.1 ст.1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, а за ч.3 ст.9 цього ж Кодексу, закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосується кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу, та при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 32 вказаного Кодексу, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.
За ст. 34 зазначеного Кодексу, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилось, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.
Питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.
Спори про підсудність між судами не допускається, а суд, якому направлено кримінальне провадження з іншого суду, розпочинає судове провадження зі стадії підготовчого судового засідання незалежно від стадії, на якій в іншому суді виникли обставини, передбачені частиною першою цієї статті.
Зі змісту ст.ст. 412, 438 КПК України вбачається, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування судового рішення судом апеляційної або касаційної інстанції у будь-якому разі, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, яким, зокрема, є порушення правил підсудності.
Наведені обставини переконливо свідчать про необхідність, по-перше, визначити територіальну юрисдикцію у зазначеному кримінальному провадженні шляхом внесення відповідного подання Суворовського районного суду м.Одеси до апеляційного суду Одеської області задля вирішення цим судом апеляційної інстанції питання про внесення відповідного подання до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ для визначення територіальної підсудності, а лише після цього, належить вирішувати питання про можливість затвердження угоди про визнання винуватості з уточненнями до неї та ухвалювати відповідне судове рішення за результатами розгляду цього питання.
Опріч викладене, ч.7 ст.474, ст.475 КПК України встановлюють обов`язок суду з перевірки угоди на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону, за результатами якої суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо, наряду з іншим, умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, а також якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства. Якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Відповідно до ч.2 ст.65, ч.5 ст.68 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а при призначенні покарання співучасникам злочину суд, керуючись положеннями статей 65-67 цього Кодексу, враховує характер та ступінь участі кожного з них у вчиненні злочину.
Втім, за ст.ст. 409, 438 КПК України, однією з підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в судах апеляційної та касаційної інстанції, є неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.
Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року (п.2), судам із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини, зокрема, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті.
З огляду на положення ст.ст. 413, 414 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, а невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Виходячи із зазначеного та з викладених у обвинувальному акті фактичних обставин інкримінованих ОСОБА_4 злочинів, їх тяжкості та форми співучасті останнього у діяльності злочинної організації, тривалості та особливостей її існування, що супроводжувалось залученням корупційних зв`язків серед посадових осіб органів державної влади, наслідків діяльності такої організації, що (за обвинувальним актом) потягло ненадходження до бюджету України податків, обов`язкових платежів та зборів на загальну суму більш ніж 11,662млрд. гривень, а також враховуючи часткове відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди в сумі 500000 гривень, особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного та засудження за вироком Дарницького районного суду м.Київа від 19.06.2017 року, вважаю, що узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості покарання вказаній особі неможливо визнати справедливим й достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а відтак зазначена угода з уточненнями до неї не є такими, що відповідають вимогам кримінального закону та інтересам суспільства, внаслідок м`якості узгодженого між сторонами угоди покарання та відсутності конкретизації субсидіарної складової такої угоди з викриття зазначеним обвинуваченим інших членів злочинної організації.
Наряду з викладеним, узгоджене між сторонами угоди вирішення питання щодо застосування при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_4 положень ст.69 КК України, з одночасним визначенням в угоді терміну іспитового строку за ст.75 та переліку обов`язків за ст.76 цього ж Кодексу, які належить покласти на зазначену особу, з огляду на змістовну сутність наведених норм кримінального закону України, є за моїм переконанням, таким, що не може бути предметом домовленостей сторін угоди та виходить за межі їх повноважень, оскільки законодавець передбачив застосування вказаних вище норм закону лише судом, а тому це є прерогативою тільки суду.
Бангалорські принципи поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалені Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, передбачають, що принцип об`єктивності судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків, яка проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
Суддя: ОСОБА_1