Справа № 675/2070/17
Провадження № 1-в/675/481/2017
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"27" грудня 2017 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізяслав в режимі відеоконференції клопотання ОСОБА_4 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку суду відповідно до ст.537 КПК України, та стягнення моральної шкоди, -
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою, у якій зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості дострокового звільнення або перегляду призначеного судом покарання порушує вимоги міжнародного та національного законодавста. Вважає, що йому слід замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, засуджений просить суд постановити ухвалу, якою визнати факт невідповідності в Україні такого виду покарання як довічне позбавлення волі гарантіям, встановленим в ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України, а також усунути порушення його загальновизнаних та конституційних прав не бути підданим покаранню, яке є катуванням за своєю суттю, викликає душевні та моральні страждання, та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 300000 гривень.
В судовому засіданні ОСОБА_4 заяву підтримав з підстав, вказаних у ній, просив суд замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Захисник засудженого ОСОБА_5 заяву підтримав, просив її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.
Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали особової справи, суд приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.
У своїй заяві засуджений ОСОБА_4 стверджує, що стаття 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вимагає наявності реальної можливості дострокового звільнення від довічного позбавлення волі. Натомість, національне законодавство України не передбачає права умовно-дострокового звільнення таких осіб. Стаття 87 Кримінального кодексу України передбачає єдину можливість звернутися до Президента України із заявою про помилування та отримати заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком 25 років. При чому в Україні жодного разу не було помилувано особу, що відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.
Разом з тим, ст.28 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. В той же час, як зазначив засуджений, таке покарання, як довічне позбавлення волі по своїй природі являється катуванням та нелюдським видом покарання, що призводить до моральних страждань, пов`язаних із невизначеністю власної долі засудженого. А тому такий вид покарання суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конституції України, та практиці Європейського суду з прав людини.
Зазначене, на думку ОСОБА_4 , є підставою для заміни йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_4 з наступних підстав.
ОСОБА_4 засуджений вироком Печерського районного суду м.Києва від 21.11.2014 року за п.6., п.13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185, ч.ч.1, 2 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у його власності.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.02.2015 року вирок Печерського районного суду м.Києва від 21.11.2014 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 року вирок Печерського районного суду м.Києва від 21.11.2014 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 18.02.2015 року щодо ОСОБА_4 залишені без змін.
Згідно розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, від 10.03.2015 року вирок Печерського районного суду м.Києва від 21.11.2014 року набрав законної сили 18.02.2015 року.
У відповідності до ст.152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, але не має кінцевого терміну відбуття покарання.
Питання умовно-дострокового звільнення та заміни покарання більш м`яким врегульовані ст.ст.81, 82 КК України відповідно.
У відповідності до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч.1 ст.81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.ст.81, 82 КК України дійсно не передбачена.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Частиною першою статті 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

У відповідності до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість звільнення за певних обставин. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .
При цьому доводи засудженого про те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими для суду.
Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
Таким чином, на думку суду, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням.
З огляду на те, що вирок суду відносно ОСОБА_4 набрав законної сили, був предметом апеляційного та касаційного перегляду, а суд першої інстанції в даній стадії процесу не вправі вирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті, зокрема, щодо призначення покарання, його виду та строку, вимоги засудженого в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають відхиленню.

Що ж до стягнення моральної шкоди, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки такі питання не вирішуються судом в порядку, передбаченому розділом VIII «Виконання судових рішень», зокрема ст.ст.537-539 КПК України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що заява ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.537, 539 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку суду відповідно до ст.537 КПК України, та стягнення моральної шкоди відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя: ОСОБА_1