УХВАЛА
26 грудня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України,
зареєстрованої та проживаючої за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження щодо обвинуваченої закрити, а в задоволенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди потерпілому відмовити повністю.
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та їй призначено покарання у виді двох місяців арешту. На підставі ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Стягнено з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_11 20000 грн. моральної шкоди.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_12 зазначає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення. Вона звертає увагу на те, що суд необґрунтовано відкинув показання обвинуваченої та розцінив їх як такі, що надані останньою з метою уникнення кримінальної відповідальності. В той же час, апелянт зазначає, що суд послався як на доказ винуватості ОСОБА_5 показання потерпілого ОСОБА_11 , який є зацікавленим в даному провадженні, та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які очевидцям події не були, проте є також зацікавленими.
Апелянт вважає, що висновок експерта № 1132/Е від 11 липня 2014 року, відповідно до якого у ОСОБА_11 були встановлені легкі тілесні ушкодження, потрібно піддати сумніву, оскільки ОСОБА_5 також була направлено на проведення судово медичної експертизи, відповідно до якої у неї виявлені тілесні ушкодження, які вона отримала після сварки з ОСОБА_11 . Захисник зазначає, що ця обставина свідчить про те, що обвинувачена вимушена була захищатись, тому тілесні ушкодження є обопільними.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що суд не врахував фізичні дані обвинуваченої, які свідчать про те, що вона не могла нанести тілесні ушкодження потерпілому, який вдвічі більший за неї.
Захисник ОСОБА_10 зазначає, що суд необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки сам потерпілий не підтвердив ступінь моральних страждань заподіяних йому злочином. Вона звертає увагу на те, що його позов ґрунтується тільки на образах та принизливих висловлювань на адресу обвинуваченої.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , будучи співвласником квартири АДРЕСА_2 та перебуваючи за своїм місцем проживання за вищевказаною адресою, 25 травня 2014 року приблизно в 23 год. 30 хв., в приміщенні кухні, спровокувавши конфлікт внаслідок тривалої особистої неприязні, постійних суперечок у зв`язку з проживанням на спільній території із раніше знайомим співвласником ОСОБА_11 , взявши металевий черпак, з метою спричинення тілесного ушкодження, умисно нанесла вказаним предметом чисельні удари різної сили в область голови та тулубу потерпілого ОСОБА_11 , заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_10 та обвинувачена ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу, прокурор, потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_16 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виходячи з принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, а також диспозитивності, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.
З огляду на це, суд першої інстанції розглядає провадження в межах висунутого обвинувачення і досліджує лише ті докази, які йому надали сторони кримінального провадження. За результатами розгляду кримінального провадження, суд повинен вказати, чи достатньо доказів для визнання особи винуватою у вчиненні інкримінованого злочину і з огляду на це прийняти відповідне рішення.
Тому доводи апелянта про неповноту судового розгляду є необґрунтованими, оскільки як видно з журналу судового засідання, клопотання, заявлені стороною захисту стосовно дослідження доказів були задоволені, а в апеляційній скарзі не вказано, які докази не досліджувались, на дослідженні яких обвинувачена та її захисник наполягали.
Стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до висунутого ОСОБА_5 обвинувачення та встановлених судом фактичних обставин вчиненого злочину, вона під час конфлікту, який виник на грунті тривалих неприязних стосунків з ОСОБА_8 у зв`язку зі спільним проживанням в одній квартирі, спочатку черпаком, а потім руками нанесла ОСОБА_8 удари по різним частинам тіла, умисно заподіявши йому легкі тілесні ушкодження.
Як в суді першої інстанції, так і під час розгляду провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_5 вину не визнала, пояснила, що саме ОСОБА_8 наносив їй удари, потім став душити і відпустив її лише після того, як вона стала задихатись. Коли він направився до виходу з кухні вона кинула в його бік черпак. Допускає, що від цього у потерпілого могло утворитись тілесні ушкодження.
Фактично ОСОБА_5 в своїх показаннях і захисник в апеляційній скарзі стверджують, що обвинувачена перебувала в стані необхідної оборони, оскільки саме вона захищалась від ОСОБА_8 , який за своїми фізичними даними значно сильніший за неї.
Колегія суддів вважає такі доводи є непереконливими.
Відповідно до ст. 36 КК України, необхідною обороною визначаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
З огляду на ці положення закону правомірною буде поведінка особи, яка захищаючись, заподіяла тілесні ушкодження тому, хто посягає на її права та законні інтереси, за умови наявності факту посягання на особу, яка обороняється, а також співрозмірної і негайної відповіді на таке посягання.
Як пояснила ОСОБА_5 , під час конфлікту з ОСОБА_8 , останній став її душити, стискувати її шию рукою і після того, як вона почала задихатись, він її відпустив і коли виходив з кухні, вона йому вслід кинула черпак.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що обвинувачена не перебувала в стані необхідної оборони, оскільки фактично нападу на ОСОБА_5 зі сторони ОСОБА_8 вже не було. В момент, коли вона кинула в нього черпаком, він будь яких дій, які б загрожували її життю і здоровю, не вчиняв.

Сам потерпілий взагалі заперечує факт нападу на ОСОБА_5 та заподіяння їй тілесних ушкоджень.
Колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язковою умовою необхідної оборони є те, що дії особи, яка обороняється мають бути негайними для припинення посягання. Проте ОСОБА_5 , як вона сама стверджує, кинула в ОСОБА_8 черпаком не тоді, коли ОСОБА_8 її душив, а вже після того, як він її залишив.
Колегія суддів також не вбачає перевищенням з боку ОСОБА_5 необхідної оборони, оскільки окрім показань самої обвинуваченої будь яких доказів того, що ОСОБА_8 вчиняв дії, які б загрожували її життю та здоров`ю немає.
Відповідно до висновку судово медичної експертизи № 1132/Е від 11 липня 2014 року, у ОСОБА_8 виявлено синці, садна у правій підочній ділянці, на шкірі верхньої губи, на шкірі нижньої губи, в ділянці підборіддя, забійна рана на долонній поверхні лівого передпліччя, які відносяться до легкого тілесного ушкодження, без короткочасного розладу здоров`я та які могли утворитись 25 травня 2014 року.
Заподіяння такої кількості тілесних ушкоджень ОСОБА_5 взагалі заперечує і пояснює їх природу тим, що потерпілий сам їх собі спричинив.
Колегія суддів вважає такі доводи непереконливими.
В даному висновку експертом зазначено, що тілесні ушкодження у ОСОБА_8 виявлені в тих місцях, де їх може заподіяти сам потерпілий, а не те, що ОСОБА_8 їх сам собі причинив.
Оскільки висновок експерта зроблений на даних, отриманих в результаті обстеження ОСОБА_8 , підстав ставити його під сумнів немає.
Відповідно до ст. 85 КК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Відповідно до вироку, суд у своєму рішенні послався на показання свідка ОСОБА_13 , який за повідомленням до чергової частини про конфлікт між співвласниками квартири АДРЕСА_3 прибув туди і був свідком сварки між ОСОБА_5 і ОСОБА_8 ;
- показання свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що прибувши в квартиру ОСОБА_5 , побачив, що остання хрипіла та мала червоні сліди на шиї. Зі слів ОСОБА_5 знає, що у неї виник конфлікт з ОСОБА_8 , який її вдарив і душив. У останнього було подряпане обличчя;
- показання свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що чула сварку між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .
Показання вказаних свідків є непрямими доказами, оскільки вони не були очевидцями того, як ОСОБА_5 спричинила ОСОБА_8 тілесні ушкодження, проте вони підтверджують те, що між обвинуваченою ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_8 25 травня 2014 року відбувся конфлікт. Тому ці докази оцінені в сукупності з іншими доказами, а саме показаннями потерпілого та обвинуваченої та висновки судово медичної експертизи.
Судом також дана оцінка показанням свідка ОСОБА_17 , яка про конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 дізналась зі слів останньої.
Під час апеляційного розгляду стороною захисту заявлялось клопотання про долучення висновку судово медичної експертизи № 1424 від 30 травня 2014 року, відповідно до якого, виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження, могли утворитись 24 травня 2014 року.
Відповідно ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ані обвинуваченою ОСОБА_5 , якій було відомо про наявність такого висновку, ані її захисником в суді першої інстанції адвокатом ОСОБА_18 клопотання про долучення висновку судово медичної експертизи № 1424 від 30 травня 2014 року не заявлялось. Тому колегія суддів не може прийняти його як доказ та дати йому оцінку.
З огляду на викладене, висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, відповідає фактичним обставинам, які встановлені на підставі належних і допустимих доказів.
Стосовно призначеного покарання колегія суддів зазначає наступне.
Положення ст. 370 КПК України щодо наведення мотивів та підстав для ухвалення судового рішення розповсюджується не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, в повній мірі дотримався вимог закону.
Призначаючи покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На підставі цього суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді арешту. На думку колегії суддів, таке покарання за своїм видом та розміром відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 24 липня 2015 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про звільнення обвинуваченої від призначеного покарання у виді арешту на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням стоків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_10 зазначає, що суд необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки сам потерпілий не підтвердив ступінь моральних страждань заподіяних йому злочином.
Такі доводи апелянта колегія суддів вважає непереконливими.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_8 тривалий час перебував в неприязних стосунках з обвинуваченою, між ними виникали постійно сварки, у зв`язку з чим змінився його звичайний спосіб життя.
З урахуванням заподіяних тілесних ушкоджень, а також з урахуванням позовних вимог, колегія суддів вважає, що грошовий еквівалент відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 гривень не виходить за розумні межі, є справедливим та таким, що відповідає моральним стражданням потерпілого ОСОБА_8 .
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3