Справа № 504/3648/16-к
провадження №1-кп/504/324/16
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" грудня 2016 р. смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
секретаря ОСОБА_2 ,
за участі прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду №1, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000394 від 23.01.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новий Буг Миколаївської області, громадянина України, українця за національністю, з середньою освітою, не одруженого, раніше не судимий, який зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , колишнього снайпера відділення снайперів взводу снайперів роти снайперів ВЧ НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), солдата,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
14 жовтня 2013 року ОСОБА_4 призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 .
14 жовтня 2013 року ОСОБА_4 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №46-к прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду кулеметника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону та в цей же день наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №232 зарахований до списків особового складу військової частини та поставлено на всі види забезпечення.

Згідно положень ч. 1 п. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу для військовозобов`язаних вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
Відтак, з 14 жовтня 2016 року, тобто з моменту зарахування ОСОБА_4 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.
05 березня 2014 року ОСОБА_4 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ) №15-к призначено на посаду снайпера відділення снайперів взводу снайперів роти снайперів.
Згідно вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Проте, всупереч вищезазначених вимог закону, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи військову службу на посаді снайпера відділення снайперів взводу снайперів роти снайперів військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), у військовому званні «солдат», усвідомлюючи відсутність відповідного дозволу командира, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, 21 липня 2014 року, самовільно залишив розташування вищезазначеної військової частини, яка дислокувалася за адресою: АДРЕСА_2 , та ухилявся від проходження військової служби до 23 вересня 2014 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

23 вересня 2014 року ОСОБА_6 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (польова частина НОМЕР_3 ) №207 звільнено з військової служби.

Під час підготовчого судового розгляду 08.12.2016 року між прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України майор юстиції ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 на підставі ст.ст. 468, 469, 470, 472 КПК України, у приміщенні Комінтернівського районного суду Одеської області, за адресою: Одеська область, Лиманський (Комінтернівський) район, смт. Доброслав, вул. Центральна, 81, уклали угоду про визнання винуватості.

Угода про визнання винуватості має положення про те, що обвинувачений ОСОБА_4 в ході підготовчого судового розгляду щиро розкаявся та сприяв розкриттю вчиненого ним злочину, беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військовослужбовцем (крім строкової служби) військової частини тривалістю понад один місяць.
Крім того, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ч. 4 ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, особу ОСОБА_4 який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем служби та проживання характеризується виключно позитивно, наявність передбачених ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання, а саме: з`явлення зі знанням, щире каяття, а також беззастережне визнання ним винуватості, тобто декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, сторони дійшли згоди щодо можливості застосування ст.ст. 53, 69 КК України та призначення обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 407 КК України більш м`якого покарання ніж зазначено санкцією статті Особливої частини Кримінального Кодексу України, у виді штрафу в розмірі 500 (шістьсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 8 500 гривень.
Сторони розуміють наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ст. 476 КПК України, зокрема те, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості, прокурор, який затвердив угоду, має право звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку.
Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив добровільність укладення угоди про визнання винуватості між ним та прокурором, просить її затвердити і призначити йому узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості йому зрозумілі.
Захисник адвоката обвинуваченого ОСОБА_5 просив затвердити угоду та підтвердив добровільність її укладення.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив, що угода укладена добровільно, просить затвердити угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання із застосування ст.ст. 53, 69 КК України та призначення обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 407 КК України більш м`якого покарання ніж зазначено санкцією статті Особливої частини Кримінального Кодексу України, у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 8 500 гривень.
Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали обвинувального акту, угоду про визнання винуватості, приходить до висновку, що угоду про визнання винуватості слід затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди міру покарання, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: 1) кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів; 2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами, якщо шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військовослужбовцем (крім строкової служби) військової частини тривалістю понад один місяць.
Вказаний злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.
Внаслідок вчинення злочину шкоду завдано суспільним інтересам. Потерпілого в названому кримінальному провадженні немає.
Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України.
Підстави для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ч. 7 ст. 474 КПК України, відсутні.
Судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, визначені положеннями ст.ст. 473, 474 КПК України.
Поясненнями сторін угоди встановлено, що вони уклали угоду про визнання винуватості добровільно.
Судом встановлено, що умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК України та на її основі може бути ухвалений вирок, оскільки умови угоди не порушують прав, свобод та інтересів сторін, укладення угоди було добровільним, очевидна можливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань, є фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченим. Суд також бере до уваги той факт, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є відповідними ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставинам, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Тому слід затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між обвинуваченим та прокурором і призначити обвинуваченому узгоджену сторонами міру покарання із застосування ст.ст. 53, 69 КК України та призначити обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 407 КК України більш м`якого покарання ніж передбачено санкцією статті Особливої частини Кримінального Кодексу України, у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 8 500 гривень.
Керуючись ст.ст. 370, 374-375, 475 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 08.12.2016 року між прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України майор юстиції ОСОБА_3 , обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами угоди, покарання з застосуванням ст.ст. 53, 69 КК України більш м`якого покарання ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 407 КК України у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 8 500 гривень.
Апеляційна скарга на вирок може бути подана обвинуваченим, прокурором виключно з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Одеської області через Комінтернівський районний суд Одеської області.
Суддя ОСОБА_1