АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/468/17 Справа № 705/4812/16-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сабатинівка Ульяновського району Кіровоградської області, громадянина України, інваліда II групи, пенсіонера по інвалідності, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України на три роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік та покладено обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з:

- обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 1 932 грн. 48 коп.;

- обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 1 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

- з ПАТ «Страхова група ТАС» на користь ОСОБА_10 11 789 грн. 25 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 01.07.2015 приблизно о 23 год. 24 хв., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Максима Залізняка в напрямку вул. Тищика в м. Умань, порушуючи вимоги Правил дорожнього руху зі змінами та доповненнями № 111 від 11.02.2013 та № 136 від 06.03.2013, зокрема: п. 2.3. «б» про те, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; п. 12.3 про те, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та біля будинку № 2 по вул. Бабушкіна (на даний час вул. Вернадського) в м. Умань, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину вул. Максима Залізняка в м. Умань, з ліва на право по напрямку руху автомобіля, хоча згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи № 4/758 від 21.06.2016 мав технічну можливість його уникнути шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 788 від 01.10.2015, у наслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя та легкі тілесні ушкодження.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля марки «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , зокрема вимог п.п. 2.3. «б» та 12.3, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор в кримінальному провадженні, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування вироку суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, та просить призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Як на підставу такого скасування апелянт вказує на недотримання судом розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України в частині з`ясування правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин, які він визнав і які ніким не оспорюються, не з`ясовано думку потерпілої у кримінальному провадженні та не роз`яснено наслідки судового розгляду у такому порядку.

При цьому, судом не звернуто увагу, що обвинувачений фактично визнав свою винуватість у вчиненому частково, вказавши, що потерпіла сприяла своїми діями у виникненні дорожньо-транспортної пригоди, зокрема переходила дорогу у невстановленому для цього місці, що унеможливлювало проведення судового розгляду у спрощеному порядку.

Крім того, прокурор посилається на те, що при призначенні покарання ОСОБА_7 за відповідною частиною статті 286 КК України, судом першої інстанції не було враховано положення ст.ст. 3,27 Конституції України та п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зокрема те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з використанням джерела підвищеної небезпеки, пов`язаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, в тому числі належним чином не вмотивував не застосування ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано заперечення.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора про задоволення апеляційних вимог прокурора у кримінальному провадженні в повному обсязі з наведених в апеляційній скарзі мотивів, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та ніким не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України - як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Що стосується апеляційних вимог прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_9 , щодо недотримання судом першої інстанції під час судового розгляду вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим та ґрунтуватись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

Виходячи з загальних засад кримінального провадження, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Такі роз`яснення суду та пояснення учасників судового розгляду мають бути відображені в усіх засобах фіксування кримінального провадження.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто судом в порядку ч.3 ст.349 КПК України, без з`ясування фактичних обставин провадження та дослідження доказів щодо вказаних обставин.

Згідно журналу судового засідання та звукозапису судового розгляду, ОСОБА_7 свою винуватість у пред`явленому органами досудового розслідування обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України визнав в повному обсязі. В подальшому суд, отримавши згоду учасників судового розгляду, в тому числі потерпілої ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_11 , на розгляд справи у спрощеному порядку без з`ясування фактичних обставин справи та дослідження доказів щодо вказаних обставин, переконався в добровільності позиції обвинуваченого з цього приводу та роз`яснив учасникам судового розгляду його наслідки, передбачені процесуальним законом, зокрема про те, що вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Тобто, обов`язкові умови розгляду справи, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції дотримано в повному обсязі і обґрунтовано вирішено обмежитись в ході судового розгляду допитом обвинуваченого, потерпілої, дослідженням документів, що характеризують особу обвинуваченого, відомостей про речові докази та процесуальні витрати, а також доказів, якими потерпіла обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Доводи прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення частково, зокрема показав, що потерпіла сприяла своїми діями у виникненні дорожньо-транспортної пригоди - переходила дорогу у невстановленому для цього місці, що унеможливлювало проведення судового розгляду у спрощеному порядку, є безпідставними, оскільки, як вбачається з досліджених апеляційним судом матеріалів та пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 , даних ним в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, він визнавав та на даний час в повному обсязі визнає пред`явлене йому обвинувачення та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини провадження.

З огляду на встановлені обставини, посилання прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема недотримання процедури розгляду провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є безпідставними і такими, що не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Покарання суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 50, 65 КК України та правових позицій викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з врахуванням ступіня тяжкості вчиненого ним злочину, який класифікується як тяжкий злочин, даних про особу винуватого, який за місцем проживання характеризується позитивно, являється інвалідом II групи і пенсіонером по інвалідності, одружений, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР раніше не притягувався, обставини, що пом`якшує його покарання, а саме - щире каяття, за відсутності обставин, що його обтяжує, і обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання останнього при призначенні покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на певний строк із звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з покладанням процесуальних обовязків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції також враховано і висновки досудової доповіді інспектора Уманського міськрайонного відділу з питань пробації ОСОБА_12 про можливість виправлення останнього без реального позбавлення волі або обмеження волі, оскільки ризики вчинення повторного злочину та небезпеки його для суспільства оцінюються як низькі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, з врахуванням зазначених вище обставин в їх сукупності, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, і підстав для погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення покарання у виді реального позбавлення волі, не знаходить.

Разом з цим, колегія суддів знаходить доречними доводи прокурора про невмотивованість, в мотивувальній частині судового рішення, не призначення судом обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, внесеними від 19.12.2008 року N 18, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Оскільки санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає альтернативу застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, тому питання про доцільність його призначення вирішується за розсудом суду з урахуванням конкретних обставин справи та особи винного.

Враховуючи конкретні обставини справи, а також дані про особу винуватого, який раніше не судимий до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України не притягувався, позитивно характеризується, щиро розкаявся у вчиненому злочині, колегія суддів дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого, в даному випадку, можливе без призначення додаткового покарання та цілком погоджується з позицією суду першої інстанції про недоцільність позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами.

При прийнятті такого рішення, окрім іншого, колегія суддів також враховує, що покарання судом першої інстанції призначене ОСОБА_7 з урахуванням позиції прокурора, викладеної в ході судових дебатів в даному кримінальному провадженні, про призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Оскільки апеляційним судом не встановлено підстав для застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то підстав для зміни чи скасування вироку суду через невмотивованість рішення про його не призначення, не вбачається.

При таких обставинах колегія суддів вважає, що вирок суду є обґрунтованим і законним, будь-яких, передбачених ст. 409 КПК України підстав для його скасування чи зміни, при перевірці справи в апеляційному порядку, не виявлено.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_9 без задоволення.

Дана ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :