П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючогосудді-доповідача ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
за участю: при секретарях: прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали суду касаційної інстанції від 16 серпня 2016 року щодо нього,

у с т а н о в и л а:

Білозерський районний суд Херсонської області ухвалою від 2 березня 2016 року, за клопотанням засудженого ОСОБА_1, керуючись статтями 367, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та на підставі частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України (далі - КК), у строк покарання, призначеного ОСОБА_1 вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 6 грудня 2013 року у виді позбавлення волі, зарахував строк попереднього ув'язнення з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі.

Апеляційний суд Херсонської області ухвалою від 21 квітня 2016 року апеляційні скарги засудженого і його захисника залишив без задоволення, а постанову місцевого суду - без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 серпня 2016 року, керуючись пунктом 1 частини 2 статті 428 КПК, відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу суду апеляційної інстанції у зв'язку з тим, що скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку. Таке рішення касаційний суд мотивував тим, що судові рішення, якими вирішуються питання, пов'язані з виконанням вироку, не підлягають касаційному оскарженню, бо таке оскарження не передбачене в частині 5 статті 539 КПК, а оскільки оскаржене судове рішення стосується питання, пов'язаного з виконанням вироку, то воно не перешкоджає кримінальному провадженню у справі, а отже, згідно з частиною 2 статті 424 КПК, не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

У заяві засуджений ОСОБА_1 просить переглянути рішення суду касаційної інстанції на підставах, передбачених пунктами 2 і 3 частини 1 статті 445 КПК, скасувати його і направити справу на розгляд до суду касаційної інстанції.

Стверджує, що касаційний суд неоднаково застосував норми права, передбачені частиною 2 статті 424 та частиною 5 статті 539 КПК (в редакції до набрання чинності Законом України від 7 вересня 2016 року № 1491-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув'язнення та виконання покарань» (далі - Закон № 1491-VIII)), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, на підтвердження чого додає копію ухвали касаційного суду від 29 листопада 2016 року у справі № 585/520/16-к про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої особи на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 жовтня 2016 року, а також копію зазначеної ухвали апеляційного суду у справі № 585/520/16-к, з якої вбачається, що її постановлено за результатами розгляду апеляційних скарг засудженого і його захисника на ухвалу місцевого суду про відмову в задоволенні клопотання засудженого про зарахування строку попереднього ув'язнення з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі. У наданому для порівняння рішенні суду касаційної інстанції, яке ухвалено, керуючись статтею 428 КПК, зазначено, що підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення її або відмови у відкритті касаційного провадження немає.

Також засуджений вважає, що касаційний суд у його справі не дотримався висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України (далі - Суд) від 11 лютого 2016 року № 5-331кс(15)16, про те, що положення частини 2 статті 424 КПК необхідно тлумачити цілісно та з урахуванням положень пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України, згідно з якими повнота касаційного перегляду обмежена лише випадками прямого, недвозначного виключення (заборони) на рівні закону. На думку засудженого, даний висновок Суду повинен застосовуватися і в цій справі, адже касаційний перегляд оскаржених ним судових рішень так само не заборонений нормами кримінального процесуального закону.

Провадження за заявою ОСОБА_1 відкрито 26 грудня 2016 року відповідно до положень статті 452 КПК.

Судова палата у кримінальних справах Суду заслухала суддю-доповідача, міркування прокурора, який вважав, що підстав для скасування оскарженого судового рішення немає, дослідила матеріали справи та касаційного провадження, вивчила науковий висновок фахівця Науково-консультативної ради при Суді, обговорила доводи заяви і дійшла висновку про таке.

1. Заява в частині оскарження судового рішення суду касаційної інстанції на підставі, передбаченій пунктом 3 частини 1 статті 445 КПК, задоволенню не підлягає з огляду на правову позицію Суду, що викладена в постановах від 27 жовтня 2016 року № 5-121кс(15)16 та від 3 листопада 2016 року № 5-159кс(15)16, і зводиться до такого.

За змістом постанови № 5-331кс(15)16, предметом перегляду Суду було застосування судом касаційної інстанції норм права, передбачених частиною 2 статті 424, частиною 5 статті 539 КПК, в аспекті можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень щодо застосування амністії. Проаналізувавши наведені норми кримінального процесуального закону з урахуванням положень статей 8, 92, пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України, пункту 22 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України», Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007, Закону України від 1 жовтня 1996 року № 392/96-ВР «Про застосування амністії в Україні», Суд дійшов висновку про те, що «положення частини 2 статті 424 КПК необхідно тлумачити цілісно і питання про те, чи підлягають оскарженню в касаційному порядку судові рішення щодо застосування амністії, слід вирішувати, виходячи з положень Конституції України, згідно з пунктом 8 частини 3 статті 129 якої повнота касаційного перегляду обмежена лише випадками прямого, недвозначного виключення (заборони) на рівні закону. Оскільки КПК не встановлює заборони на оскарження в касаційному порядку рішень суду щодо амністії, висновки касаційного суду у справі ОСОБА_2 про те, що касаційну скаргу ним подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку, суперечать нормам права, що передбачені кримінальним процесуальним законодавством України.»

Щодо норми права, передбаченої статтею 539 КПК, Суд зазначив, що вона не може слугувати аргументом при розгляді питання про те, чи може вказане в ній судове рішення бути оскаржене в касаційному порядку, оскільки не належить до норм права, які регулюють провадження в суді касаційної інстанції.

Висновку про можливість оскарження в касаційному порядку будь-якого судового рішення, у тому числі й пов'язаного з виконанням вироку, у зазначеній постанові Суду не міститься.

Таким чином, зіставлення висновку в наданій для порівняння постанові Суду, який стосувався оскарження в касаційному порядку судових рішень виключно щодо застосування амністії, та висновку в оскарженому рішенні суду касаційної інстанції про неможливість перегляду в касаційному порядку питань щодо застосування на стадії виконання вироку нової редакції закону України про кримінальну відповідальність, яка має зворотну дію в часі, зокрема частини 5 статті 72 КК, свідчить про те, що висновок Суду стосувався інших норм, передбачених КПК, ніж ті, щодо яких міститься висновок в оскарженому рішенні касаційного суду.

2. Заяву в частині оскарження судового рішення суду касаційної інстанції на підставі, передбаченій пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК, Суд вбачає необґрунтованою. Засуджений ОСОБА_1 у заяві не послався на норми кримінального процесуального закону, які, на його думку, застосовані неоднаково судом касаційної інстанції в оскарженому судовому рішенні, та не проаналізував їх.

Отже, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 453, 454, 456 КПК, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_10ОСОБА_5 ОСОБА_11