Дата документу Справа № 314/23/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/654/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/23/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Вільнянській виправній колонії № 20 УДПтС України в Запорізькій області,

встановила:
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, посилаючись на те, що суд не перевірив усі обставини справи, а саме, що адміністрація колонії не надала інформації щодо строку відбування ним покарання, приховала факти його праці у промисловій зоні колонії, не підписала рапорт про його заохочення за 4 квартал 2016 року, поданий начальником депо, та не розглянула правильність накладеного 06.10.2016 року на нього стягнення, яке не зняте та непогашене, що є суперечливим фактом, оскільки стягнення нібито накладено за його відсутність на робочому місці 10 хвилин, хоча за матеріалами, наданими адміністрацією колонії, на момент накладення стягнення він не працював, та, крім того, про це стягнення він дізнався, коли адміністрацією колонії на комісії йому було відмовлено в умовно-достроковому звільненні.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від покарання, вважаючи, що відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.
Приймаючи таке рішення, суд послався на наступні обставини:

- ОСОБА_7 під час відбування покарання у Дружелюбівському виправному центрі УДПтС України в Запорізькій області (№ 1) з 01.03.2014 року по 22.09.2014 року вимоги режиму утримання не порушував, стягнень не мав, за сумлінну поведінку і ставлення до праці один раз заохочувався правами начальника виправного центру та один раз правами начальника відділення; за час утримання у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС України в Запорізькій області (№ 11) з 22.09.2014 року по 05.10.2014 року вимоги режиму утримання не порушував, заохочень та стягнень не мав; під час відбування покарання у Вільнянській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 20) з 05.10.2014 року по 05.11.2014 року вимоги режиму утримання не порушував, заохочень та стягнень не мав; за час утримання у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС України в Запорізькій області (№ 11) з 05.11.2014 року по 24.01.2015 року вимоги режиму утримання порушував, мав одне стягнення, накладене правами начальника слідчого ізолятору, що виражалось у вилученні заборонених речей, яке погашене у встановленому законом порядку, а заохочень не мав;
-з 24.01.2015 року засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у Вільнянській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 20), згідно з медичною довідкою є практично здоровим, працездатним, однак був працевлаштований тільки протягом червня-серпня 2015 року та у червні 2016 року, в інший час працевлаштований не був, що підтверджено довідкою про працевлаштування; залучався без оплати праці до роботи з благоустрою місць позбавлення волі, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених, а саме: при проведенні поточних косметичних ремонтів у відділенні № 1, виконував роботу побілюванню та фарбуванню приміщень; за сумлінну поведінку та ставлення до праці один раз заохочувався правами начальника виправного центру, один раз правами начальника відділення та два рази правами начальника колонії. Має одне дисциплінарне стягнення, накладене правами начальника слідчого ізолятору, одне дисциплінарне стягнення, накладене правами начальника установи, та одне дисциплінарне стягнення, накладне правами начальника відділення, а саме наказом начальника слідчого ізолятору № 13 А/Г від 19.01.2015 року за порушення режиму тримання оголошено догану, постановою начальника установи від 22.01.2016 року за користування мобільним телефоном оголошено сувору догану, правами начальника відділення 06.10.2016 року ОСОБА_7 за відсутність на робочому місці оголошено догану, з яких два дисциплінарні стягнення погашені, а одне дисциплінарне стягнення не зняте та не погашене у встановленому законом порядку.
Тобто, на думку суду, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_7 довів своє виправлення та перевиховання.
Крім того, суд врахував, що відносно засудженого вже було застосовано заохочувальну норму, а саме ч. 5 ст. 72 КК України, оскільки ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.08.2016 року йому у строк основного покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.11.2014 року зараховано строк попереднього ув`язнення за період з 22.09.2014 року до 27.12.2014 року, проте, на думку суду, відбута ОСОБА_7 на теперішній час частина покарання є недостатньою для його виправлення та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, засудженого та захисника, які підтримали доводи скарги, прокурора, який заперечував проти скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.
Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, ухвала суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватись на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставленні до праці за весь період знаходження у виправних установах.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є факт відбування певної частини покарання та виправлення засудженого.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь засудженого у самодіяльних організаціях виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.

Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання на невідбутий строк, оскільки за час знаходження у Вільнянській виправній колонії управління УДПтС України в Запорізькій області (№ 20)він має лише два заохочення у 2015 році та два заохочення у 2014 році під час відбування покарання у Дружелюбівському виправному центрі УДПтС України в Запорізькій області (№ 1), у 2016 році заохочень не має, проте має три стягнення, два з яких погашені, а одне, яке накладене 06.10.2016 року,на час розгляду його заяви, не погашено /а.п. 9/.
Крім того, згідно з характеристикою на ОСОБА_7 від 23.01.2017 року, протоколом комісії Вільнянської виправної колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 20) № 20 від 31.08.2016 року засудженому було відмовлено в заміні покарання на підставі ст. 82 КК України більш м`яким покаранням, як такому, що не став на шлях виправлення /а.п. 7-8/.

Доводи засудженого про те, що адміністрація колонії приховала від суду факти його праці у промисловій зоні колонії в депо, не підписала рапорт про його заохочення за 4 квартал 2016 року, поданий начальником депо, не розглянула правильність накладеного 06.10.2016 року на нього стягнення, яке не зняте та непогашене, є необґрунтованими, оскільки в матеріалах провадження відсутні дані про те, що він оскаржив рішення, дії чи бездіяльність адміністрації Вільнянської виправної колонії (№ 20) відповідно до п. 13-1 ч. 1 ст. 537 КПК України, не надані вони і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для зміни ухвали суду першої інстанції та задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання на невідбутий строк, відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від покарання, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4