АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 664/1674/16-к Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/791/420/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
іменем України
26 квітня 2017 року м. Херсон

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду

Херсонської області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000648 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 березня 2017 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Копані Цюрупинського району Херсонської області, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 у відшкодування матеріальних збитків - 29 759,59 грн. та моральної шкоди 200 000 грн., витрати на правову допомогу у сумі 6000 грн.

Міра запобіжного заходу - домашній арешт.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
в с т а н о в и л а:
Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за те, за те, що він 20.03.2016 приблизно о 10 год. 50 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2103», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по правій смузі руху 39 км. автодороги «Херсон-Джанкой- Феодосія-Керч» у напрямку від с. Раденськ до с. Тарасівка Олешківського району Херсонської області, зі швидкістю близько 100 км./год., знаходячись в межах с. В. Копані Олешківського району Херсонської області, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, не обрав безпечну швидкість руху керованого ним у світлу пору доби транспортного засобу, під час маневру, а саме повороту вліво, у порушення вимог п.п. 2.3, 2.9, 10.1, 12.1, 12.4 «Правил дорожнього руху України», внаслідок чого допустив наїзд на стоячого на узбіччі біля смуги напрямку його руху пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеність своєї вини та правильність кваліфікації дій, посилається на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне вирішення цивільного позову та суворість призначеного покарання. В обґрунтування доводів указує, що обвинувальний акт складено з порушенням вимог закону, який не містить формулювання обвинувачення, на що суд не звернув уваги під час підготовчого судового засідання. Крім того, при допиті потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 судом було порушено вимоги ст. 352, 353 КПК України щодо їх допиту сторонами обвинувачення та захисту, чим було порушено право на їх перехресний допит під час судового засідання, тобто порушено принцип змагальності сторін. Указує, що суд не зазначив у вступній частині вироку усі сторони, що брали участь протягом усього судового розгляду. Стверджує, що прокурор не надав суду всі письмові докази, а саме показання потерпілої та свідків. Крім того, у тексті проголошеного вироку та його електронній копії ним виявлено неточності, а саме: додані нові слова, виключені слова, замінені слова, що на його думку, є підставою для скасування вироку. Вирішуючи питання про задоволення цивільного позову потерпілої про відшкодування матеріальних збитків на суму 29 759,59 грн. та моральної шкоди на суму 200 000 грн., суд не дослідив жодного документу на підтвердження позовних вимог, а лише обмежився тим, що ним було визнано цивільний позов, що призвело до порушення його прав та інтересів, які стосуються перевірки судом обґрунтованості заявлених вимог. При цьому суд взагалі не врахував, що ним було оплачено ліки на суму 6265,48 грн., згідно наданих ним документів. Призначаючи йому покарання, суд не врахував, що він визнав себе винним, щиро розкаявся, попросив вибачення в потерпілої, сприяв розкриттю злочину, згідно характеристики, він не зловживає спиртними напоями, частково відшкодував матеріальні збитки потерпілій, має сім`ю та малолітню дитину. Знаходячись на свободі, він буде мати можливість працювати та відшкодовувати потерпілій матеріальні збитки та моральну шкоду. Позбавлення його права керування транспортними засобами не дозволить йому заробляти кошти. Вважає, що позиція потерпілої щодо призначення йому реальної міри покарання, є упередженою. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду першої інстанції не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, доводи представника потерпілої ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , які вважали апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, у дебатах сторони залишилися на своїх попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 286 КК України, обґрунтовані зібраними та дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам провадження, і такі висновки суду учасниками судового провадження не оспорюються.

Як убачається зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , ним не оскаржується вирок у частині фактичних обставин вчиненого злочину, доведеності його вини та правильність кваліфікації дій, тому відповідно до вимог ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції в цій частині.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Що ж до доводів апелянта про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 України, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину, та передає його до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України, тобто є процесуальним документом, яким закінчується досудове розслідування, а обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акту.

Як убачається зі змісту обвинувального акту, прокурором дотримано вимоги ст. 291 КПК України, тобто обвинувальний акт містить як формулювання обвинувачення, так і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а формулювання обвинувачення полягає саме у вираженні кримінально-правових норм, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Тобто, в обвинувальному акті викладено обставини, які відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину ОСОБА_9 , та сформульовано обвинувачення, яке і полягає у визначенні норми та конкретизації суспільно-небезпечного діяння, яке вчинив обвинувачений, а саме ОСОБА_9 своїми діями вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, що полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Тому твердження обвинуваченого про те, що обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, не відповідають дійсності.

Крім того, при отриманні копії обвинувального акту, складеного слідчим та затвердженого прокурором, а також під час підготовчого судового засідання обвинувачений ОСОБА_9 не заявляв про невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону та порушення його процесуальних прав із зазначених вище питань.

Також є надуманим доводи обвинуваченого про порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які стосуються порушення принципу змагальності сторін, зокрема, допиту потерпілої та свідків під час судового розгляду.

Як убачається з журналу судового засідання та запису судового засідання, судом першої інстанції виконано всі вимоги щодо повного, всебічного, об`єктивного розгляду кримінального провадження. Дотримано загальних положень судового розгляду, передбачених діючим кримінальним процесуальним законом, зокрема, ст.ст. 342-368 КПК України.

Так, у судовому засіданні 07.11.2016 року судом було з`ясовано думку учасників судового провадження щодо обсягу та порядку дослідження тих чи інших доказів, а саме які докази мають бути досліджені, було з`ясовано порядок дослідження доказів, спочатку допит потерпілої, потім свідків, письмові докази, проти чого жодний з учасників процесу не заперечував, і клопотань щодо необхідності дослідження інших письмових доказів обвинувачений не заявляв. Жодних зауважень в ході дослідження доказів, у тому числі під час допиту потерпілої та свідків, дослідження письмових доказів, від обвинуваченого та інших учасників судового провадження не надходило.

(т.2 а.п. 61 - 63)

17.02.2017 року в судовому засіданні брав участь прокурор ОСОБА_12 . З журналу судового засідання та запису судового засідання випливає, що судом першої інстанції було оголошено склад суду та прізвище заміненого прокурора та роз`яснено право відводу всім учасникам судового провадження, з`ясовано їх думку, які не заявили відводів, не заперечували проти продовження судового розгляду за участю цього прокурора, тобто судом було виконано вимоги ст.ст.342-345 КПК України і порушень кримінального процесуального закону допущено не було, а тому доводи обвинуваченого з цього питання є голослівними.

(т.2 а.п. 152)

Не можна погодитися з твердженнями обвинуваченого про те, що прокурором не була надано суду всі письмові докази, а саме показання потерпілої та свідків, оскільки прокурором були надані суду матеріали кримінального провадження, які містять протоколи допитів потерпілої та свідків, з якими обвинувачений був ознайомлений на досудовому розслідуванні в повному обсязі, про що свідчить його власноручна запис та підпис у відповідному протоколі.

(т.1 а.п.127,128)

Зауваження обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що в тексті проголошеного вироку та його електронній копії ним виявлено неточності, а саме: додані нові слова, виключені слова, замінені слова, а саме в назвах процесуальних документів, зазначення аркушів справи, не є підставою для скасування вироку та не впливають на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, які апелянтом не оспорюються.

Доводів обвинуваченого про суворість призначеного покарання, колегія суддів визнає безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_9 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, його наслідки, дані про його особу, що він за місцем проживання характеризується посередньо, наявність на утриманні малолітньої дитини, відсутність судимостей, обставину, що пом`якшує покарання, придбання ним ліків для реанімаційного відділення для лікування потерпілої, та визнав, що пом`якшуючи покарання обставини, такі як, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, не знайшли свого підтвердження під час судовому розгляду, обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням цих конкретних обставин та даних про особу винного, суд обґрунтовано обрав йому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами в межах наближеним до мінімального, установленого в санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке за своїм видом і розміром, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Ті обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, як такі, що на його думку, дають підстави для призначення йому покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, зокрема, що він визнав себе винним, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, згідно характеристики, не зловживає спиртними напоями, частково відшкодував матеріальні збитки потерпілій, має сім`ю та малолітню дитину, знаходячись на свободі, він буде мати можливість працювати та відшкодовувати потерпілій матеріальні збитки та моральну шкоду, то вони у даному випадку не можуть бути підставами для пом`якшення покарання.

Судом обґрунтовано зроблено висновок про відсутність щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого, оскільки з матеріалів справи вбачається, що він визнав себе винним під тиском зібраних у справі доказів, офіційно не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, не вжив заходів для добровільного відшкодування завданих потерпілій матеріальних збитків та моральної шкоди, що підтвердила потерпіла під час судового розгляду. Також суд при призначенні покарання врахував думку потерпілої, яка просила обрати обвинуваченому реальне покарання у виді позбавлення волі. Вказівка обвинуваченого про упереджену позиція потерпілої щодо призначення йому реальної міри покарання, є надуманою та такою, що нічим не підтверджується.

Як установлено судом, вчинення ОСОБА_9 злочину в стані алкогольного сп`яніння, його наслідки, недотримання ним правил безпеки дорожнього руху призвело до наїзду на пішохода, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Дані про особу винного, характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, його наслідки, на думку колегії суддів, свідчать про те, що виправлення ОСОБА_9 можливе лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі із застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки менш суворий вид покарання, не пов`язаний з позбавленням волі, та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами буде недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому підстав вважати, що призначене покарання є несправедливим через його суворість, як про це стверджує обвинувачений, не має.

Отже, підстав для скасування чи зміни вироку в частині призначення покарання, як про це ставиться питання апелянтом, колегія суддів не знаходить.

Водночас, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 в частині неправильного вирішення цивільного позову, підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, судом порушено кримінальні процесуальні норми, що регулюють порядок судового розгляду цивільного позову в кримінальній справі.

Згідно з ч.3 ст.374 КПК України суд, визнавши розмір відшкодування матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, повинен навести у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення про задоволення цивільного позову, а також перевірити обґрунтованість заявлених вимог і навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню. Проте, у порушення вимог ст.ст. 127, 129, п.7 ч.1 ст. 368 КПК України, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку при вирішенні питання, у якому розмірі підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, не мотивував належним чином свого висновку щодо розміру сум відшкодування витрат на лікування та проїзд, які підлягають стягненню, та не навів у вироку відповідних доказів на підтвердження власних розрахунків присуджених сум, не провів відповідні розрахунки розміру позовних вимог з урахуванням частково відшкодованої матеріальної шкоди обвинуваченим ОСОБА_9 , про що судом зазначено у вироку.

Задовольняючи позов про відшкодування матеріальних збитків на суму 29 759.59 грн та моральної шкоди на суму 200 000 грн., процесуальних витрат у сумі 6 000 грн., суд не навів переконливих мотивів, з яких позовні вимоги ОСОБА_8 про відшкодування витрат на лікування та проїзд, а також моральної шкоди, він визнав обґрунтованими та такими, що підтверджуються належними доказами, що є недопустимим. Суд першої інстанції взагалі не досліджував докази на підтвердження розміру позовних вимог, які були надані потерпілою та обвинуваченим, а лише обмежився загальним посиланням на те, що обвинувачений визнав позов. При цьому, докази в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд не досліджував та не роз`яснював учасникам судового провадження наслідки такого розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, чим було допущено порушення їх процесуальних прав.

Указані порушення закону перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що тягне за собою безумовне скасування вироку в цій частині.

Оскільки чинний Кримінальний процесуальний кодекс України, крім випадків, передбачених п.п. 2-7 ч.2 ст.412, ч.1 ст. 415 КПК України, не регулює питання подальшого спрямування кримінального провадження, коли апеляційний суд повинен скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову через його незаконність, при цьому ухвалити новий вирок не має права, і про це не ставиться питання апелянтом, тому керуючись загальними засадами кримінального провадження на підставі ч.6 ст.9, п.п. 1, 2, 15 ч.1 ст. 7 КПК України, мають бути застосовані правила ч.1 ст.412, п.п. 2-7 ч.2 ст. 412, п.1 ч.1 ст. 415 КПК України, тобто вирок у частині вирішення цивільного позову має бути скасований та призначений новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню частково.

Керуючись ч.1 ст. 7, ч.6 ст. 9 ст.ст. 404, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 березня 2017 року щодо ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати та призначити новий судовий розгляд у тому ж суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, але в іншому складі суду.

У решті вирок щодо нього - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4
Згідно з оригіналом
Копія ухвали оформлена 26 квітня 2017 року
Ухвала набрала законної сили 26 квітня 2017 року

Суддя Апеляційного суду
Херсонської області ОСОБА_2