Провадження №11-сс/772/509/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
28 серпня 2017 рокум. Вінниця
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28.08.2017 в задоволенні апеляційної скарги адвоката, який просив скасувати накладений слідчим суддею арешт на майно та відмовити в задоволенні клопотання слідчого - відмовлено, а ухвалу слідчого судді про накладення арешту залишено без змін.
Не погоджуюсь з прийнятим судом рішення зі слідуючих підстав:
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні прокурора.
Згідно матеріалів, наданих слідчим в обґрунтування клопотання про арешт майна,ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду від 08.08.2017 року (а.с.5), слідчому надано дозвіл на обшук по місцю проживання ОСОБА_3 в кв. АДРЕСА_1 з метою відшукання та вилучення банківських карток, мобільних телефонів, СІМ карт мобільних операторів стільникового зв`язку, комп`ютерної техніки.
Відповідно до вимог ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Оскільки кошти, є тимчасово вилученим майном під час обшуку, здійсненому на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України то клопотання про накладення арешту мало б надійти до суду не пізніше 48 годин після вилучення їх в результаті обшуку, проведеного 11.08.2017 року. А саме, не пізніше 6год. 45хв. 13.08.2017. Однак подання поданолише 14.08.2017 року, тобто з порушенням вимог ч.5 ст.171 КПК України.
Крім того,відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Однак в клопотанні слідчого про накладення арешту відсутнє обґрунтування хоча б однієї з чотирьох підстав арешту зазначених в ч.2 ст.170 КПК України, а міститься посилання на ч.4 ст.170 КПК України в редакції, яка з 18.02.2016 року є нечинною, тобто клопотання слідчого не відповідає ще й вимогам ч.2 ст.171 КПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 172 КПК, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання подано без додержання вимог ст. 171 КПК, повертає його прокурору для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу. Тому у випадку подання клопотання слідчого чи прокурора без додержання вимог, зазначених в ч.2 ст.171 КПК України чи з порушенням строків, встановлених частиною 5 ст. 171 КПК, слідчий суддя постановляє ухвалу про повернення цього клопотання прокурору.
Однак слідчий суддя Вінницького міського суду в порушення вимог ч.3 ст.172 КПК України прийняв клопотання до розгляду та наклав арешт на майно. Більше того, прийняте рішення мотивовано тією ж ч.2 ст.170 КПК України в редакції до 18.02.2016 року. Тобто рішення слідчого судді не ґрунтується на чинному законі.
Незважаючи на те, що дані обставини були з`ясовані судом в ході апеляційного розгляду,суд не лише не прийняв їх до уваги, а взагалі не зазначив в ухвалі підстави їх не прийняття, чим фактично порушив право особи на справедливий судовий розгляд, закріплений Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Так у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 15 березня 2011 року Європейський Суд з прав людини зазначив про те, що «ігноруючи конкретний, доречний і важливий довід заявника, національні суди не виконують своїх зобов`язань за пунктом 1 статті 6 Конвенції(щодо мотивування судових рішень)(п. 280).
Якщо ж звернутися до змісту клопотання слідчого про накладення арешту, то суть його полягає в необхідності арештувати майно, включаючи і кошти, як речові докази, що використовувались як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення або зберегли на собі його сліди, є предметом кримінального правопорушення(а.с.2).
Тоді як слідчий суддя Вінницького міського суду рішення про арешт коштів мотивує як можливим засобом забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні (а.с.22).
Однак ОСОБА_3 підозра по сьогоднішній день не оголошена, а тому відповідно до вимог ч.3, 6 ст.170 КПК України на належне йому майно не може бути накладено арешт з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Незважаючи на те, що на цю обставину адвокат особливо звертав увагу і під час свого виступу в ході апеляційного розгляду, вона судом проігнорована.
Враховуючи, що прийняте рішення не лише не містить мотивування, а прямо суперечить обставинам встановленим в ході апеляційного розгляду,їїслід тлумачити як «грубе свавілля» або «відмову у правосудді» в розумінні практики ЄСПЛ.
У справі «Бочан проти України №2» від 05 лютого 2015 року зазначено,що якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, то її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої не міг би припустися розумний суд)(п.п.62-64).
Суддя ОСОБА_2