Провадження №11-кп/772/1487/2016
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2016 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

розглянув 13 грудня 2016 року у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці провадження за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2016року відносно,

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 судимого

вироком Волинського обласного суду від 20.11.1996 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передба-чених п.п. «ж», «з» ст. 93, ст. 94, ч.2 ст. 196-1,ч.2ст. 140, ч.1 ст. 142, ч.3 ст. 193, ч.3 ст. 222 КК України із застосуванням ст. 42 КК України ( в редакції 1960 року) до вищої міри покарання розстрілу, з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2016 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про приведення покарання призначеного за ухвалою Волинського обласного суду від 24.05.2000 р. на підставі якої ОСОБА_7 замінено покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі у відповідність до положень чинного законодавства України та зниження міри покарання у виді довічного позбавлення на певний строк.

В ухвалі зазначено, що до Вінницького міського суду надійшло клопотання за-хисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про приве-дення покарання призначеного за ухвалою від 24.05.1996 у відповідність і до по-ложень чинного законодавства України та зниження міри покарання у виді довічного позбавлення волі до позбавлення волі на певний строк , яка мотивована тим, що суд має переглянути вирок, оскільки призначена міра покарання засу-дженому ОСОБА_7 не відповідає вимогам національного та міжнародного законодавства, положення якого ратифіковані Україною, а також з підстав невра-хування судом, який ухвалив вирок ряду пом`якшуючих покращання обставин.

29.12.1999 року Рішенням Конституційного Суду України в справі № 11 33 /99 було визнано таким, що не відповідають Конституції України ( є неконституційними) положення ст.. 24 Загальної частини та положення санкції статей Основної частини КК України ( в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

У подальшому 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України № 1483 11 « Про внесення змін до кримінального, кримі-нально процесуального та Виправно трудового кодексів України » в частині зміни виду покарання з « смертної кари» на « довічне позбавлення волі».

В апеляційних скаргах адвоката ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_9 ставиться питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2016 року у зв`язку з порушенням норм матеріального права та постановлення нової, якою клопотання задовольнити, змінити покращання, призначене на підставі ухвали Волинського обласного суду від 24 травня 2000 року ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, передбаче-них п.п. «ж», « з» ст. 93, ст. 94, ч.3 ст. 196-1, ч.2 ст. 140, ч.1 ст. 142, ч.3 ст. 193, ч.3 ст. 222 КК України 1960 року у виді довічного позбавлення волі, на покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції КК УРСР, що діяла в період з 29 грудня 1999 року до 29 березня 2000 року.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, не застосував норму матеріального права, передбаченого ч.4 ст. 5 КК України, відповідно до якої, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Також, суд у мотивувальній частині ухвали, зазначає, що довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання ніж смертна кара, що уже поліпшують правове становище засудженого. Проте, кримінальним законом не обмежена кількість змін призначених судом покарання. А відтак, кожна зміна закону про кримінальну відповідальність дає можливість засудженому звертатись з аналогічним клопо-танням до суду.

Також засуджений ОСОБА_7 зазначає, що ухвала Вінницького міського суду від 01 листопада 2016 року містить у собі ряд неточностей і неоднозначного тлумачення застосування закону України, що позбавляє його законних прав та конституційних прав України.

Заслухавши доповідача ,адвоката ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував про задоволення апеляційних скарг адвоката ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , оскільки вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою , дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляції , апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 був засуджений вироком

Волинського обласного суду від 20.11.1996 року до смертної кари за вчинення від-повідних злочинів.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбав-лення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і пока-рання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

В частині 4 ст.5 Кримінального Кодексу 2001 року йдеться про можливість його змінити тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином пом`якшує становище особи.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального за-кону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Конституційний Суд України вважає , що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання , ніж смертна кара , яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів , то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Закон № 1483 III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліп-шують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі , встановлене новим кримінальним законом , а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років , що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів , не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( рішення у справах « Алакрам Хумматов проти Азербайджану » від 13 грудня 2007 року , заява № 39458/02).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг адвоката ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 є безпідставні та необґрунтованими до задоволення не підлягають, а ухвала Вінницького міського суду від 01 листопада 2016 року є законною та обґрунтованою скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405,406,407,419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізова-ного суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

З оригіналом вірно: