г Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4269/15-к
Номер провадження 1-кп/213/8/17
У Х В А Л А
09 серпня 2017 року Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру матеріалів досудового розслідування за № 0001455 від 17.09.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинуваченому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжено по 18 серпня 2017 року включно.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Прокурор у судовому засіданні просила продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на час розгляду справи в суді, оскільки ризики, які зазначалися при обрані запобіжного заходу не відпали, розгляд справи триває, є необхідність додаткового виклику свідка та в подальшому буде заявляти клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи. З метою перевірки фактів потрібен певний час.
Захисник в судовому засіданні заявила клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 21 години вечора до 07 години ранку. Своє клопотання захисник обґрунтовувала тим, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою. На даний час відпали будь-які ризики, зазначені в п.1, 5 ч.І ст.177 КПК України. Під час судового слідства було допитано всіх свідків згідно обвинувального акту, досліджено докази, проте судове слідство ще триває, оскільки прокурор заявила клопотання про повторний допит свідка та в подальшому має намір заявити клопотання про проведення експертизи.
ОСОБА_5 має постійне місце проживання, інших підозр у вчинені злочинів не має.
Також зазначає, що прокурором не доведено ту обставину, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, які зазначалися при обрані запобіжного заходу.
ОСОБА_5 раніше був судимий та обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, за яке законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки, і що ця обставина не може впливати на доцільність саме тримання обвинуваченого під вартою та вважає за можливе застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. При вирішенні клопотання просить врахувати практику Європейського Суду.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання свого захисника, пояснив, що нових злочинів вчиняти не буде.
Прокурор заперечувала проти клопотання захисника щодо зміни обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш мякий, оскільки підстави, за яких було обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не змінились, а ризики не зменшились.
Суд, заслухавши клопотання прокурора стосовно продовження запобіжного заходу обвинуваченому, вислухав думку захисника і обвинуваченого щодо заявленого клопотання, а також заслухав клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді домашнього арешту та вислухав думку обвинуваченого і прокурора, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до ч. 1 ст. 350 КПК України, клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після, того як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження про що постановляється ухвала.
Згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а згідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Також суд зазначає, що відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При визначенні строку тримання під вартою в очікуванні суду відповідно до статті 5§3 Конвенції, період, який слід враховувати, починається в день затримання звинуваченого і закінчується в день винесення вироку, навіть, якщо його винесено тільки судом першої інстанції(§23-24 Калашніков проти Росії).
Виходячи з загальних принципів Конвенції судовим органам не надається вибору між тим, щоб «притягнути звинуваченого до суду у розумний строк або дарувати йому тимчасове звільнення до суду». До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає перед усім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим. Збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжували інші підстави, наведені судовими органами, виправдовувати позбавлення волі. Якщо ці підстави були «доречними» та «достатніми», суд має також з`ясувати, чи виявили компетентні національні органи «особливу ретельність» у провадженні справи». Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою. Питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно, але повинне оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (Маккей проти Сполученого Королівства). Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140)
При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Зокрема, у справі («SergeyVolosyuk v. Ukraine», рішення від 12 березня 2009 р.). Європейський суд з прав людини наголосив, "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обовязковою і неодмінною умовою законності продовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.
Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання під вартою, відповідні посадові особи зобовязані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає , що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (пункти 37, 38).
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Летельє проти Франції» (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 р.), «особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку» (п. 51).
Разом з тим, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що в даному кримінальному провадженню загальний термін тримання під вартою ОСОБА_6 становить більш півтора року, суд вважає, що доводи прокурора про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може забезпечити його належну процесуальну поведінку на даний час не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки з огляду на рішення Європейського суду ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (Панченко проти Росії § 106) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), вагомість наявних доказів може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, само по собі не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини §38), відсутність роботи або сім`ї не дає підстав вважати, що особа схильна до повторного вчинення злочинів (Сулаоя против Єстонії§ 64),а наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективу про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього увязнення (правова позиція в рішенні ЭСПЛ у справі «Адамяк проти Польщі».
Тривала неможливість розгляду даної кримінальної справи не залежить від поведінки самого обвинуваченого, при цьому як зазначив ЄСПЛ складність і специфіка розслідування є факторами, які необхідно враховувати при визначенні, чи проявили органи влади «особливу ретельність» в процесі провадження у справі (Скотт проти Іспанії § 74).
В пункті 6 згаданої ППВССУ № 14 суд акцентує увагу на тому, шо: «Під час розгляду клопотань про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальних провадженнях, у яких такий запобіжний захід застосовано протягом тривалого часу, суд має право враховувати обставину фактичного тривалого строку тримання під вартою для прийняття законного рішення.
При цьому у вступній частині ППВССУ № 14 зазначено: «Статтею 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожного на розгляд справи упродовж розумного строку. Звід принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи увязненню будь-яким чином, прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 09 грудня 1988 року, вимагає проведення судового розгляду стосовно затриманої особи у розумні строки після її затримання або звільнення цієї особи до розгляду справи (провадження) в суді Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові у правосудді.
Крім того, в листі від 04.04.2013 р. № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (справа «Єлоєв проти України», п. 60) звертає увагу на п. 3 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та зазначає, що зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органі мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою.
За таких обставин, з урахуванням, того, що фактичний строк тримання під вартою обвинуваченого становить більше півтора року, обвинувачений має постійне місце проживання, за час перебування під вартою ОСОБА_5 не було висунуто жодної підозри у вчиненні будь-якого іншого кримінального правопорушення, розгляд даної справи ще триває та перевіряються факти стосовно скоєння злочину обвинуваченим, а тому суд вважає за можливе застосувати стосовно обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу. Отже, з вище перелічених підстав, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою.
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що єдиним можливим і достатнім запобіжним заходом, який можна застосувати до ОСОБА_5 , є домашній арешт, пов`язаний із забороною обвинуваченому залишати житло з 21.00 години вечора до 07.00 годин ранку.
При цьому, суд вважає доцільним покласти на обвинуваченого згідно ч.5 ст. 194 КПК України наступні обовязки: 1) прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження, за першою вимогою; 2) не відлучатися за межі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду.
На підставі ст. 9, 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», керуючись ст.ст. 176-178, 181, 186, 193, 194, 196, 331, 372, 395 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою-відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 про заміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт - задовольнити.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - змінити на домашній арешт, який полягає в забороні обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 ), в період часу з 21-00 години вечора до 07-00 години ранку.
Звільнити ОСОБА_5 , з під варти у залі суду негайно.
Покласти на ОСОБА_5 наступні обовязки :
1) прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження, за першою вимогою;
2) не відлучатися за межі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду.
Дана ухвала діє протягом 2 місяців, тобто до 04 жовтня 2017 року включно та підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Копію ухвали негайно вручити прокурору та направити:
- уповноваженій службовій особі в місця попереднього ув`язнення - для виконання щодо негайного звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 з під-варти;
- начальнику Інгулецького ВП КВП ГУНП України в Дніпропетровській області, для встановлення контролю за поведінкою обвинуваченого під час дії відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1