Справа №585/3880/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/1028/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних справах
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2016 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженому вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 року за ч. 3 ст.142 , п.п. «а,е,і,з» ст. 93, ч.1 ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі

відмовлено в задоволенні його клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, згідно ч.5 ст. 72 КК України та встановлення факту порушення ст.5 Європейської Конвенції з захисту прав людини з приводу необґрунтованого тривалого тримання під вартою під час досудового і судового слідства

з участю прокурора ОСОБА_8

засудженого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вищевказане судове рішення суду першої інстанції.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року, прийняти нове рішення щодо перерахування йому строку попереднього ув`язнення, задовольнивши клопотання в повному обсязі, або направити справу на новий судовий розгляд.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання в порядку, визначеному ч. 5 ст. 72 КК України - скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою зарахувати засудженому ОСОБА_6 у строк покарання, строк попереднього ув`язнення за період з 09.12.1999 року по 16.07.2002 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі

Ухвалою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року, ОСОБА_6 , засудженому вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 року за ч. 3 ст.142 , п.п. «а,е,і,з» ст. 93, ч.1 ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, відмовлено в задоволенні його клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, згідно ч.5 ст. 72 КК України та встановлення факту порушення ст.5 Європейської Конвенції з захисту прав людини з приводу необґрунтованого тривалого тримання під вартою під час досудового і судового слідства.

Вимоги поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_6 обґрунтовує тим, щосудом першої інстанції допущено неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту та не застосовано судом закон, який підлягав застосуванню, а саме:

- суд витлумачив юридичну форму позбавлення волі, до якої застосовуються положення ч.5 ст. 72 КК України, лише до категорії засуджених на певний строк;

- ухвала суду є незаконною, оскільки суперечить судовій практиці, що склалася, з врахуванням того, що іншими судами України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, зараховується, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, попереднє ув`язнення у строк призначеного їм покарання;

- у суду не було законних підстав відмовляти у задоволенні його клопотання, оскільки Закон України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII не містить чітко прописаної заборони або обмеження щодо застосування ч.5 ст.72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі;

- законодавець не надав суду право обмежувати чи не застосовувати до осіб засуджених до довічного позбавлення волі положення ч.5 ст. 72 КК України. Зазначене є порушенням ст. 14 Європейської конвенції з захисту прав людини. Суд допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту та не застосував закон, який підлягав застосуванню;

- суд безпідставно сам визначив терміни «строкове покарання» та «безстрокове покарання», при тому що відповідно до ст. 51 КК України передбачено позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі. Поза увагою суду залишилось те, що у КК України даних про те, що довічне позбавлення волі є безстроковим видом покарання немає;

- поза увагою суду залишилась позиція захисника щодо системи градації в частині застосування до засуджених до довічного позбавлення волі ст.ст. 150,151, 151-1 КВК України;

- він просив суд встановити факт порушення ст.5 Європейської Конвенції з захисту прав людини з приводу необґрунтованого його тримання тривалий час під вартою, проте, суд також незаконно відмовив йому в задоволенні клопотання в цій частині, що на його думку є порушенням прав, пославшись на те, що вказане питання не є таким, що пов`язане з виконанням вироку, в той час як своє Рішення Європейський Суд з прав людини у справі Ткачова прийняв саме на стадії виконання вироку.

Вимоги поданої апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що:

- суд не застосував закон, який підлягав застосуванню та допустив неправильне тлумачення закону, що суперечить його точному змісту, оскільки суд прийшов до висновку про те, що відповідно до ст. 51 КК України позбавлення волі на певний строк на довічне позбавлення волі це два різні види покарання, а тому, дія ч. 5 ст. 72 КК України на осіб, яким призначено довічне позбавлення волі, не розповсюджується, бо таке покарання не має строкового виміру;

- рішення суду суперечить нормам діючого законодавства, а саме: змісту ст.72 КК України, в якій немає прямої вказівки на те, що положення вказаної норми Закону не можна застосовувати до осіб, яким призначено безстрокове покарання, таким чином, обмеження у застосування цього Закону це запровадження дискримінаційних підходів до такої категорії осіб;

- суд безпідставно визначив з посилання на ст.ст. 63,64 КК України, що довічне позбавлення волі не є різновидом покарання у виді позбавлення волі, зазначивши що таке покарання є окремим видом;

- стаття 72 КК України поширюються на всі види кримінальних покарань, без жодних винятків;

- якщо вважати покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не має строкового вираження, то такий підхід унеможливлює й обчислення строку покарання, яку засудженому слід відбути для застосування поліпшення умов тримання, що передбачені ч. 6 ст. 151 КВК України;

- обмеження у застосуванні положень Закону до засуджених до довічного позбавлення волі це запровадження дискримінаційних підходів, що є порушенням Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- зарахування ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення надасть можливість останньому наблизити строк для подання клопотання про помилування, що відповідає ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та змісту поняття «справедливий суд».

Заслухавши доповідь головуючого судді про обставини справи і зміст апеляційних скарг, засудженого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, доводи прокурора про залишення судового рішення без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника про те, що відмова суду в задоволенні клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, суперечить нормам діючого законодавства, а саме: змісту ст.72 КК України, в якій немає прямої вказівки на те, що положення вказаної норми Закону не можна застосовувати до осіб, яким призначено безстрокове покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 , засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 року за ч. 3 ст.142 , п.п. «а,е,і,з» ст. 93, ч.1 ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, звернувся до міськрайонного суду з клопотанням про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, згідно ч.5 ст. 72 КК України та встановлення факту порушення ст.5 Європейської Конвенції з захисту прав людини з приводу необґрунтованого тривалого тримання під вартою під час досудового і судового слідства.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_6 , засудженого до довічного позбавлення волі, яке не має кінцевого строку його відбуття і, відповідно до ст.ст.51,63,64 КК України, є окремим видом покарання, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що правила ч.5 ст.72 КК України розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та відповідають вимогам кримінального закону.

Так, згідно ч.5 ст.72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Приписами ст.51 КК України серед видів покарань виділено два різні види покарання, пов`язаного з позбавленням волі, а саме позбавлення волі на певний строк (строкове покарання) та довічне позбавлення волі (безстрокове покарання).

Диспозиція ч.5 ст.72 КК України вказує на строковий вимір покарання, яке підлягає перерахунку, а тому положення цієї статті до покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується, оскільки воно не має строкового виміру. При цьому, кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст.ст.63 і 64 КК України) та виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання, як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Крім того, в ч.5 ст.72 КК України зазначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення відбувається тоді, коли особа засуджена до покарання у виді позбавлення волі. У разі ж призначення судом іншого покарання, ніж позбавлення волі, зарахування відбувається шляхом переведення визначеного відповідно до пункту 1 цієї частини строку позбавлення волі в інший призначений вид покарання відповідно до співвідношення, визначеного частиною першою цієї статті, вимоги якої також не поширюються на осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Про відмежування покарання у виді позбавлення волі як строкового виду покарання від довічного позбавлення волі, яке не має строкового виміру, і до якого положення Загальної частини КК України, які містять кількісні критерії, не застосовуються, свідчить також і позиція Верховного Суду України, який у справі № 5-16кс11 від 12.09.2011 року зазначив, що покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно від нього не можна відрахувати дві третини при призначенні покарання за злочин, у разі якщо його санкцією встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, як це передбачено ч.3 ст.68 КК України.

Посилання засудженого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на ухвалення іншими судами рішень щодо зарахування, в порядку ч.5 ст. 72 КК України, особам, засудженим до довічного позбавлення волі, строку їх попереднього ув`язнення, ніяким чином не впливає на законність, обґрунтованість та вмотивованість ухвали суду першої інстанції у даному провадженні.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 на те, що якщо вважати покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не має строкового вираження, то такий підхід унеможливлює й обчислення строку покарання, яку засудженому слід відбути для застосування поліпшення умов тримання, що передбачені ч. 6 ст. 151 КВК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відмова суду у зарахуванні строку попереднього ув`язнення у строк призначеного покарання ніяким чином не впливає на його права, передбачені КВК України, які виникають після відбуття певного строку покарання.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що зарахування ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення надасть можливість останньому наблизити строк для подання клопотання про помилування, що відповідає ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та змісту поняття «справедливий суд» колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу з врахуванням того, що право на помилування гарантовано Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України і засуджений не позбавлений права його реалізацію у встановленому порядку.

Крім цього, положеннями ст. 537 КПК України чітко визначено коло питань, які можуть бути вирішені під час виконання вироків, з урахуванням чого суд першої інстанції не уповноважений на стадії виконання вироку вирішувати питання щодо встановлення фактів необґрунтованого тримання тривалий час під вартою під час досудового і судового слідства. Тому, з урахуванням зазначеного доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що суд незаконно не встановив факт порушення ст.5 Європейської Конвенції з захисту прав людини, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, та такими що жодним чином не впливає на правильність вирішення справи по суті.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції постановлено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, яке в повній мірі узгоджується з вимогами закону і будь-яких підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року, якою ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні його клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, згідно ч.5 ст. 72 КК України та встановлення факту порушення ст.5 Європейської Конвенції з захисту прав людини з приводу необґрунтованого тривалого тримання під вартою під час досудового і судового слідства залишити без зміни, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.