Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

07 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0009319 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мар`янівка Маловисківського району Кіровоградської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цим же вироком суд частково задовольнив цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_8 та стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1733 гривні 97 копійок матеріальної шкоди та 20 000 гривень моральної шкоди, а всього 21733 гривні 97 копійок.

Як встановлено вироком суду, 16 вересня 2016 року приблизно о 14 годині 00 хвилин неповнолітній ОСОБА_9 разом з неповнолітнім ОСОБА_10 зайшли до кабінету медичної сестри СЗШ № 235, що розташована в м. Києві, вул. Кільцева дорога, 1-Б. Неповнолітній ОСОБА_10 поскаржився на стан здоров`я та ОСОБА_11 , яка в цей час перебувала в кабінеті медичної сестри, положила його на кушетку на почала надавати медичну допомогу. В цей час до даного приміщення зайшов директор СЗШ № 235 ОСОБА_12 та по телефону почав викликати батьків неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Після цього, приблизно о 14 годині 30 хвилин до вище вказаного кабінету медичної сестри зайшов батько неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_7 та умисно наніс неповнолітньому ОСОБА_9 один удар рукою в область обличчя, заподіявши останньому тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, перелому кісток носу зі зміщенням, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Після чого ОСОБА_7 забрав свого неповнолітнього сина та пішов.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 заподіяної моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. змінити та ухвалити рішення, яким зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування поданої скарги захисник посилається на те, що вирок суду в частині задоволення цивільного позову є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду щодо задоволення моральної шкоди у розумінні 20 000 грн., викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінального процесу при ухваленні рішення у вказаній частині.

Зокрема, як стверджує у своїй скарзі апелянт, медична документація на підставі якої проводилась судово-медична експертиза тяжкості тілесних ушкоджень заподіяних потерпілому ОСОБА_9 № 2156/Е від 17.01.2017 року вилучена на підставі запиту т.в.о начальника відділення СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 . З наданого стороною обвинувачення висновку експерта вбачається, що безпосередньо судовим експертом під час проведення експертизи потерпілий не оглядався, а експертизу проведено виключно на підставі наданих медичних документів.

У зв`язку з цим, а також з огляду на інші, наведені у скарзі обставини, сторона захисту вважає, що висновок судово-медичної експертизи № 2156/Е від 17.01.2017 року щодо наявних у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень є недопустимим доказом, оскільки ґрунтується на документах, отриманих з порушенням встановленого ст.ст. 159, 160, 163, 165 КПК України порядку, і що ця недопустимість доказу взагалі може говорити про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, а отже й про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що в позовній заяві потерпілого (цивільного позивача) не наведено жодного доказу на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Виходячи з цих та інших наведених у скарзі обставин, суд першої інстанції, на думку сторони захисту, не обґрунтував належним чином своє рішення в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 заподіяної злочином моральної шкоди, фактично вказавши на понесені потерпілим морально-психологічні страждання. При цьому суд не врахував матеріальне становище як потерпілого, так і обвинуваченого, який, крім іншого, має на утриманні малолітню дитину.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу захисника представник потерпілого - адвокат ОСОБА_14 просить залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану останнім апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 не оспорюються фактичні обставини вчиненого останнім кримінального правопорушення, його правова кваліфікація та призначене йому покарання, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, оскільки, крім іншого, врахував тяжкість вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на предмет наявні підстав для зміни вироку в частині вирішення судом першої інстанції цивільного позову ОСОБА_8 , яка є законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає достатніх підстав для прийняття такого рішення та зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.
По-перше, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, цивільний позов, заявлений у даному кримінальному провадженні, був вирішений судом першої інстанції у відповідності до вимог закону, передбачених як Кримінальним процесуальним кодексом України, так і Цивільним кодексом України.
Відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 127, 129 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, оцінивши підстави та розмір цивільного позову, заявленого на захист інтересів неповнолітнього потерпілого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що цей позов підлягає задоволенню лише частково, як в частині відшкодування матеріальної, так і моральної шкоди.
При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000.00 грн., суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, виходив не лише із принципу розумності, а й з урахуванням страждань, які переніс потерпілий у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень.
Приймаючи до уваги ці та інші обставини, в тому числі, які відображені в цивільному позові та приєднаних до матеріалів кримінального провадження документах, колегія суддів не вбачає підстав для подальшого зменшення суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, оскільки розмір цієї шкоди визначався не тільки залежно від характеру та обсягу тих страждань, яких зазнав потерпілий, а й з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

По-друге, аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо недопустимості окремих доказів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , зокрема висновку судово-медичного експерта № 2156/Е від 17.01.2017, який ґрунтується, як зазначається у скарзі, на медичних документах, які були отримані з порушенням порядку, встановленого нормами КПК України, а також щодо не доведення відповідними доказами, під час судового розгляду, розміру як матеріальної, так і моральної шкоди, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути визнані обґрунтованими та служити підставами для зміни вироку в частині зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості, оскільки мають суперечливий характер та не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Зокрема, як зазначалось вище, доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі тих доказів, які були досліджені під час судового розгляду, в апеляційній скарзі фактично не оспорюється, а тому, виходячи з того, що, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції переглядаються в межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не вбачає будь-яких підстав для перегляду висновків суду першої інстанції щодо формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та достовірності і допустимості доказів, якими були підтверджені встановлені судом обставини, в тому числі щодо характеру та ступеню тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень.

Що ж стосується доказів на підтвердження розміру моральної шкоди, яку було стягнуто з обвинуваченого за вироком суду, то головними з них є докази, якими підтверджується вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, перш за все це показання потерпілого та його законного представника, а також висновок судово-медичного експерта, допустимість якого, як доказу, не викликає жодних сумнівів.

Більш того, сам ОСОБА_7 , як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не заперечував своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також факту заподіяння ним матеріальної та моральної шкоди потерпілому, не погоджуючись лише із розміром цієї шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновки суду першої інстанції про задоволення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а при ухваленні рішення суду в цій частині допущені порушення вимог кримінального процесуального закону, слід визнати безпідставними та тами, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника обвинуваченого на вирок суду щодо ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким вказану скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1255/2017

Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_15

Доповідач - суддя ОСОБА_1