Справа № 640/595/17
н/п 1-кс/640/339/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участі адвоката - ОСОБА_3 ,
слідчого - ОСОБА_4 ,
Заявник вказав, що за висновком старшого слідчого відділу УСБУ в Харківській області ОСОБА_6 , показання ОСОБА_7 явно не мають причинно-наслідкового зв`язку з притягненням ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, а клопотань про залучення ОСОБА_5 в якості потерпілого за іншими обставинами даного кримінального провадження не надходило. Однак всі вищевказані висновки старшого слідчого відділу УСБУ в Харківській області ОСОБА_6 не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наступним: ОСОБА_5 обвинувачувався у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України. Досудове розслідування проводилось Управлінням Служби безпеки України в Харківській області.
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2014р. (справа № 1609/9341/12, н/п 11/786/89/14) ОСОБА_5 та ОСОБА_8 були визнані винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Згідно вказаного вироку вина ОСОБА_5 у тому числі підтверджується свідченнями ОСОБА_7 , який був допитаний у судовому засіданні як свідок та член експертної комісії, та підтвердив Висновки експертизи з питань державної таємниці та вважає, що інформація, яка міститься у документі «93.doc» та «Записка 4 doc» частково є державною таємницею. Пояснити в судовому засіданні хто і коли надав цій інформації статус таємності не змогли, проте стверджували, що ця інформація була взята із таємної роботи «Захист-У». (сторінка 8 Вироку).
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2014р. (справа № 1609/9341/12, н/п 11/786/89/14) провадження по кримінальній справі за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України було закрите за відсутністю в діях складу вказаного злочину.
Вказана ухвала була залишена без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 листопада 2015р. (справа № 5-1948км15).
Під час досудового розслідування у якості доказу фігурували показання ОСОБА_7 як свідка (головного наукового співробітника Центрального науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних сил України - на дату допиту як свідка).
Під час допиту у якості свідка на досудовому слідстві 31.03.2011р. ОСОБА_7 повідомив, зокрема, наступне:
- він приймав участь у роботі експертної комісії, котра підготовила висновок експерта № 300/2/1-ев от 27.01.2011 p., комісія неодноразово проводила спільні засідання з державним експертом ОСОБА_9 , висновки експертної комісії слугували основою для складення ОСОБА_9 експертного висновку. При цьому ОСОБА_7 , за його твердженням, виступав головним доповідачем з цього питання, та усі погодились з його висновками.
- ОСОБА_7 досліджував Пояснювальну записку про можливість створення рельсотрону, при дослідженні були вивчені інформаційні джерела, мережа Інтернет, іноземні спеціалізовані видання, бібліотечні фонди ЦНДІОВТ ЗСУ. Крім того досліджувались досягнення української науки, зокрема Київського вищого зенітно-ракетного училища, Харківського військового університету, Харківського політехнічного університету.
- за результатами дослідження комісія (головним доповідачем якої був ОСОБА_7 ) прийшла до висновку, що у Пояснювальній записці про можливість створення рельсотрону міститься інформація, що складає державну таємницю по ст. 1.9.1.
Ця робота являлась прикладним науковим дослідженням, тобто указане наукове дослідження було направлене на отримання та використання знань для практичних цілей, містились відомості, які стосувались мети, напрямів, науково - технічних ідей, висновків та можливостей використання прикладного наукового дослідження в інтересах оборони України, тобто у наданій на дослідження Пояснювальній записці про можливість створення рельсотрону містились усі елементи, передбачені ст. 1.9.1 ЗВДТ.
- нових знань у Пояснювальній записці про можливість створення рельсотрону зафіксовано не було, тим не менш у ній містились окремі нові конструктивні та технологічні рішення, а саме розрахунок конкретного параметру конкретного виробу (сила току, погонна індуктивність, предускорення, КПД). Висновок про їх новизну був зроблений на підставі доступної літератури.
- на стр. 13 Пояснювальної записки про можливість створення рельсотрону міститься зразок рельсотрону, який є розробкою, спрямованою на створення зброї (хоча вказане твердження при цьому ж допиті ОСОБА_7 не підтверджується з «повною впевненістю»).
- матеріальних носіїв секретної інформації, на підставі яких була написана Пояснювальна записка про можливість створення рельсотрону, встановлено не було, хоча пошук провадився.
Під час допиту у судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив свідчення, надані на досудовому слідстві.
Крім того, конкретизував, що:
- приймав участь у роботі двох експертиз (Висновок експерта від 27.01.2011 р. № 300/2/1-ев, виконувався заступником начальника Генерального штабу Збройних сил України ОСОБА_9 та Висновок комісійної експертизи з питань державної таємниці від 22.03.2012 р., № 300/2/48дск, виконаний заступником начальника Генерального штабу України ОСОБА_9 та Головою правління - директором Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» ОСОБА_10 ),
- матеріальним носієм секретної інформації була встановлена науково - дослідна робота «Захист-у» (під час проведення експертизи від 27.01.2011р. не досліджувалась, під час другої експертизи від 22.03.2012р. з метою підтвердження раніше отриманих висновків, була витребувана, і за висловом ОСОБА_7 «скостили» кількість сторінок, визнаних таємними,
- науково-дослідна робота «Захист-у» є секретною науковою роботою, яка має вагоме значення для обороноздатності країни,
- у матеріалах, наданих на дослідженнях та науково-дослідній роботі «Захист-у» маються прямі співпадіння, просто цитатами тощо.
Напроти, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19.12.2014р. встановлено, що:
загальнодоступність інформації, переданої на дослідження підтверджує і лист Академії наук України № 46/2168-12 від 12.11.2013 р., з якого вбачається, що вказана інформація наявна у відкритих джерелах інформації та має лише теоретичний характер без наведення алгоритмів розрахунку, який дозволив би відтворити надані результати досліджень. Для України фінансовий тягар розробки рельсотрону є нереальним, недоцільним і не дає підстав для розробок зброї на ньому принципі дії,
науково-дослідна робота «Захист-у» як матеріальний носій не містить будь-яких маркувань щодо віднесення її до ст. 1.9.1 ЗВДТ та щодо зміни грифу таємності, який їй був присвоєний у 2000 році і термін його дії був встановлений до 21.12.2005р. Записи олівцем на трьох наданих на дослідження Звітів про науково-дослідну роботу «Захист-у» без відповідних підписів, печаток та штампів не може вважатися достовірно встановленим фактом включення вказаної роботи до п. 1.9.1 ЗВДТ. Жодних переконливих доказів віднесення до ЗВДТ відомостей, які містяться в роботі «Захист-у» обвинуваченням не надано тощо.
Аналогічні висновки містяться в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.11.2015р.
Фабула ст. 384 КК України - завідомо неправдиве показання свідка чи завідомо неправдивий висновок експерта. Вказаний злочин є закінченим, коли особа, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, дала такі показання. Неправдиві (як такі, що не відповідають об`єктивній реальності) показання або висновок експерта мають визнаватися злочинними діями за умови, якщо вони можуть впливати на неправильне прийняття рішення.
Оскільки ОСОБА_7 приймав участь як у підготовці експертизи, яка була доказом саме по кримінальній справі, де заявник був обвинуваченим, та був допитаний як свідок обвинувачення як на досудовому розслідуванні так і у судовому засіданні, що безперечно підтверджується наданими доказами - висновок слідчого СВ УСБУ в Харківській області ОСОБА_4 про те, що показання ОСОБА_7 явно не мають причинно-наслідкового зв`язку з притягненням ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності є таким, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства (наявність такого причинного зв`язку взагалі не вимагається, достатньо самого факту надання неправдивих свідчень у кримінальному провадженні).
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 доводи скарги підтримала з підстав, викладених у скарзі.
Старший слідчий 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області старший лейтенант юстиції ОСОБА_4 проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на те, що в ухвалі апеляційного суду Полтавської області від 19.12.2014, на яку посилається ОСОБА_5 недостовірність показань ОСОБА_7 або факт давання ним неправдивих показань не встановлені. Зазначив, що у даному кримінальному провадженні отримано висновок експертизи з питань державної таємниці, згідно якого відомості, що розголосив ОСОБА_5 за викладених в ухвалі апеляційного суду обставин, становлять державну таємницю. Зазначив, що вказаний висновок підтвердив правильність і обґрунтованість попередніх висновків, які були надані в кримінальній справі № 2156, саме які ОСОБА_5 вважав завідомо неправдивими.
Слідчий суддя, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_3 та слідчого ОСОБА_4 , дослідивши надані матеріали та оцінивши докази за скаргою, приходить до наступного.
В ч. 1 ст. 303 КПК України визначено рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на їх оскарження. Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.
Слідчим суддею встановлено, що в провадженні СВ Управління СБ України в Харківській області перебуває кримінальне провадження № 0000207 від 28.09.2016 за заявою ОСОБА_5 (а.с.11).
Як зазначено в скарзі, 21.11.2016 ОСОБА_5 звернувся до СВ УСБУ в Харківській області з заявою щодо визнання його потерпілим (а.с.2).
Постановою старшого слідчого 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області від 15.12.2016 клопотання ОСОБА_5 від 24.11.2016 (вх. № 6/9765 від 01.12.2016) у частині надання останньому витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження № 0000207 задоволено. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 від 24.11.2016 (вх. № 6/9765 від 01.12.2016) щодо визнання його потерпілим в частині можливого вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України (а.с.8-10).
В ч. 1 ст. 55 КПК України визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Як вказано у ч. 3 ст. 55 КПК України, потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
Згідно до ч. 5 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Відмовляючи у визнанні ОСОБА_5 потерпілим, слідчий в мотивувальній частині постанови від 15.12.2016, зокрема, зазначив наступне.
Так, із звернення ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_7 31.03.2011 був допитаний в якості свідка у кримінальній справі № 2156 за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.
У своїх показаннях ОСОБА_7 зазначив, що він приймав участь у роботі експертної комісії, котра підготувала висновок експерта № 300/2/1-ЕВ від 27.01.2011. У вказаній комісії свідок був головним доповідачем. В ході роботи ОСОБА_7 досліджував Пояснювальну записку про можливість створення рельсотрону. За результатами дослідження документа комісія дійшла висновку, що у ньому міститься державна таємниця з грифом секретності «таємно». Дані свідчення свідок також підтвердив в ході допиту в судовому засіданні при розгляді справи по суті.
В подальшому вказаний висновок експерта було відкинуто судом апеляційної інстанції як недопустимий доказ.
На підставі зазначених фактичних даних заявник вважає, що свідком ОСОБА_7 було надано завідомо неправдиві показання, тобто вчинено злочин, передбачений ст.. 384 КК України.
У зверненні від 24.11.2016, що надійшло від органу досудового слідства 01.12.2016, ОСОБА_5 просить визнати його потерпілим у даному провадженні в частині вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, а також надати йому витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження №0000207.
Вивченням копії протоколу допиту ОСОБА_7 встановлено, що він жодних показань стосовно ОСОБА_5 не давав, про його вину або невинуватість у вчиненні будь-якого тяжкого чи особливо тяжкого злочину не стверджував. У обвинувальному висновку посилання на показання ОСОБА_7 як на доказ вини ОСОБА_5 також відсутні.
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19.12.2014, на яку у даній заяві посилається ОСОБА_5 , недостовірність показань ОСОБА_7 або факт давання ним неправдивих показань також не встановлені. Твердження ОСОБА_7 про наявність у досліджуваному документі відомостей, що становлять державну таємницю, є оціночними та посилаються на документ вказаний вище висновок експерта.
Таким чином, показання ОСОБА_7 явно не мають причинно-наслідкового зв`язку з притягненням ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, а клопотань про залучення ОСОБА_5 в якості потерпілого за іншими обставинами даного кримінального провадження не надходило (а.с.8-10).
Слідчий суддя погоджується з висновками слідчого, що містяться в мотивувальній частині постанови від 15.12.2016 про відсутність підстав до задоволення заяви ОСОБА_5 про визнання його потерпілим за ч.2 ст.384 КК України.
Доводи, викладені в скарзі ОСОБА_5 не спростовують доводів слідчого, викладених в постанові від 15.12.2016 про відмову у визнанні ОСОБА_5 потерпілим за ч.2 ст.384 КК України.
Більш того, як вбачається з наданого Витягу, до ЄРДР 28.09.2016 за №0000207 внесені відомості за ч.2 ст.384 КК України, з фабулою: відповідно до заяви ОСОБА_5 в діях експертів та членів експертної комісії, які надавали експертний висновок по кримінальній справі, де він та ОСОБА_8 обвинувачувались у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.1 ст.111 КК України (провадження по вказаній кримінальній справі було закрите ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 19.12.2014 за відсутністю складу злочину), на його думку, вбачаються ознаки кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України (а.с.11).
Частиною 2 ст.384 КК України передбачена відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка чи потерпілого або завідомо неправдивий висновок експерта під час провадження досудового розслідування, здійснення виконавчого провадження або проведення розслідування тимчасовою слідчою чи спеціальною тимчасовою слідчою комісією Верховної Ради України або в суді, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна під час здійснення виконавчого провадження, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках, поєднані з обвинуваченням у тяжкому чи особливо тяжкому злочині, або зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту, а також вчинені з корисливих мотивів.
Суспільна небезпечність цього злочину полягає в тому, що він порушує нормальну діяльність органів досудового слідства щодо одержання необхідних доказів, ускладнює здійснення діяльності щодо відправлення правосуддя, перешкоджає встановленню істини у справі та постановленню дійсно правосудного судового акта, тобто цей злочин направлений проти правосуддя.
Враховуючи вищевикладене, на теперішній час підстав для скасування постанови старшого слідчого 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_4 про часткову відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні №0000207 від 28.09.2016 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, слідчий суддя не вбачає, а тому відмовляє у задоволенні скарги заявника.
При цьому, слідчий суддя вважає не пропущеним строк звернення заявника до суду зі скаргою, оскільки скаржник вказує, що копію оскаржуваної постанови отримав 09.01.2017 та направив до суду скаргу 16.01.2017, тобто в межах встановленого частиною першою статті 303 КПК України строку 10 днів з моменту вчинення бездіяльності, тобто в строки, передбачені ч.1 ст.304 КПК України.
Відповідно до ч.3 ст.307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.
Керуючись ст.ст.303-307,309,372, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя, -
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_5 на постанову старшого слідчого 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_4 про часткову відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні №0000207 від 28.09.2016 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України.
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя ОСОБА_1