Справа №487/4192/16-к 16.08.2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінальних проваджень № 0003197, №0003845 за апеляційною скаргою та доповненнями до неї обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року, стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого комплектувальником у «Марінекс ЛТД» раніше судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
захисник ОСОБА_7

встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доповнення до неї.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та пом`якшити йому покарання з урахуванням вимог ст. 69 КК України.
Зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 24.04.2012р. по 17.01.2013р. за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.09.2012р.
Короткий зміст вироку.
Вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання часткового приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.09.2012 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту затримання.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 матеріальний збиток, завданий злочином, у сумі 3341 (три тисячі триста сорок одна) гривня 66 копійок; на користь ОСОБА_10 матеріальний збиток, завданий злочином, у сумі 4300 (чотири тисячі триста) гривень 00 копійок та моральну шкоду, заподіяну злочином, у сумі 1000 (тисяча) гривень 00 копійок.
Узагальнені доводи апеляційної скарги та доповнення до неї.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений не оспорюючи кваліфікацію інкримінуємого йому злочину, вважає, що призначене покарання суду є занадто суворим.

Визнає, що вчинив інкримінуємий йому злочин за який щиро розкаявся, пояснює, що вчинив його у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем.

Вважає, що суд мав взяти до уваги те, що у нього є неповнолітній син, якого він повинен утримувати.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не зарахував йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 24.04.2012р. по 17.01.2013р., мотивувавши це тим, що запобіжний захід у даному кримінальному провадженні не обирався, з чим апелянт не погоджується та пояснює, що навпаки саме Заводський районний суд м. Миколаєва обирав йому міру запобіжного заходу.
В доповненнях від 03.08.2017 року просить також зарахувати йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17.08.2016 року по даний час в зв`язку з тим, що йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою по іншій справі, яка розглядається в Ленінському районному суді м. Миколаєва.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Суд визнав доведеним, що 09 липня 2016 року близько 19:30 години, ОСОБА_5 рухаючись по вулиці Морехідній у сторону вулиці Генерала Карпенка побачив ОСОБА_9 , який йшов попереду нього та рухався у тому ж напрямку розмовляючи по мобільному телефону. В цей момент у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 наздогнав ОСОБА_9 та вирвав з лівої руки мобільний телефон «Meizu M2 mini». Утримуючи вказане майно при собі, ОСОБА_5 побіг у напрямку ринку «Факел», розташованого на зупинці громадського транспорту «1 КП», де в подальшому зник та розпорядився викраденим на власний розсуд. Своїми умисними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 3341 гривні 66 копійок.
Крім того, 16 серпня 2016 року близько 18:50 години, ОСОБА_5 знаходячись на залізничних шляхах залізничного вокзалу «Станція Вантажний», розташованого за адресою: місто Миколаїв, Привокзальна площа, будинок 1, побачив на шиї у потерпілої ОСОБА_10 золотий ланцюг, після чого в ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 підбіг зі спини до потерпілої ОСОБА_10 та обома руками зірвав золотий ланцюг вартістю 4300 гривень. Утримуючи вказане майно при собі, ОСОБА_5 з місця скоєння злочину зник та розпорядився награбленим на власний розсуд. Своїми умисними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 4300 гривень.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіжі), вчиненому повторно, при обставинах, викладених у вироку.
При призначенні покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами ст. ст. 50, 65 КПК України, врахував ступінь тяжкості вказаних злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів, дані щодо особи обвинуваченого, який раніше неодноразово засуджувався, одружений, має неповнолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра не перебуває; за місцем мешкання характеризується негативно; перебуває на обліку в Миколаївському обласному наркологічному диспансері з 07.02.2007 року через зловживання опіатами. Обставиною, що пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття. Обставини, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Суд вважав, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо лише в умовах ізоляції від суспільства із призначенням покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів та вимог апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора ОСОБА_6 , який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 в скоєні кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом, відповідно до вимог ст.. 404 КПК України, вирок в цій частині не переглядається.

Дії ОСОБА_5 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції даних вимог закону дотримався.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом призначено у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, даних про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, маючи не зняті та не погашені судимості, через незначний час після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі на підставі ухвали Казанківського районного суду Миколаївської області від 09.02.2016 року, будь-яких висновків для себе не зробив та знову вчинив тяжкий умисний злочини проти власності, що свідчить про відсутність у обвинуваченого усвідомленого бажання стати на шлях виправлення а також про суспільну небезпечність ОСОБА_5 та свідчить про відсутність підстав для застосування вимог ст. 69 КК України, як того просить апелянт.
Належним чином судом першої інстанції також умотивовано застосування вимог ст. 71 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Враховуючи особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких корисливих злочинів, вчинив новий злочин в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, призначеного за попереднім вироком, рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується.

Посилання апелянта на те, що судом при призначенні покарання не враховано його щире каяття та знаходження у нього на утриманні малолітньої дитини є безпідставними, оскільки вказані обставини враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Крім того, є також безпідставними посилання апелянта на те, що суд при ухваленні оскаржуваного вироку безпідставно не зарахував йому в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за період з 24.04.2012р. по 17.01.2013р. відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України.
Як вбачається з матеріалів справи по даному кримінальному провадженню ОСОБА_5 не обирався запобіжний захід, а період попереднього ув`язнення, який просить зарахувати апелянт, вже був зарахований ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10.10.2016р.
Також не підлягають задоволенню вимоги апелянта викладені в доповненнях до апеляційної скарги від 03.08.2017 року про необхідність зарахування йому в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.08.2016 року по даний час.

Згідно матеріалів кримінального провадження запобіжний захід у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 не обирався. Згідно повідомлення Миколаївської слідчого ізолятору №20/1.5-883 від 11.04.2017 року, ОСОБА_5 утримується під вартою з 17.08.2016 року відповідно до ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.08.2016 року про обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою по іншому кримінальному провадженні та рахується за вказаним судом. Тоді як відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення здійснюється в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення.
За такого, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року стосовно ОСОБА_5 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_5 в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий
Судді