АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/750/17 Справа № 183/4317/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000833 за апеляційною скаргою прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 187 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі, з урахуванням її зміни, прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років 3 місяці, за ч. 2 ст. 125 КК України у виді арешту строком на 3 місяці, у відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом повного складання покарань, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років і 6 місяців.

Окаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначене йому покарання: за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці, зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково і стягнуто на її користь майнову шкоду у розмірі 2.032 гривні та моральну шкоду у розмірі 10.000 гривень, цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково і стягнуто на її користь моральну шкоду у розмірі 4000 гривень. Вирішене питання про речові докази, стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 123 гривні.
ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, 21 травня 2015 року близько 15:00 годин прийшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де між ним і ОСОБА_9 виникла сварка, в ході якої обвинувачений залишив вказану територію, проте в цей час у нього виник умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .
Повернувшись до вказаного домоволодіння близько 15.05 год., ОСОБА_7 підійшов до вхідних дверей будинку та постукав у них, а коли ОСОБА_9 їх відчинила, наніс останній один удар кулаком в обличчя, від якого вона впала на підлогу у коридорі будинку, після чого наніс потерпілій ще не менше чотирьох ударів кулаками в область обличчя, заподіявши останній тілесні ушкодження, детально зазначені у вироку, які у своїй сукупності відносяться до легкого ступеню тяжкості з короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад 6 діб, але менше, ніж 21 доба.
Після цього у ОСОБА_7 раптово виник умисел на заволодіння майном ОСОБА_9 , та близько 15.05 год. він відкрито заволодів сережками цієї потерпілої, з яких одна впала на підлогу при падінні від удару обвинуваченого, а іншу він зняв з вуха потерпілої після заподіяння їй тілесних ушкоджень. З викраденим майном обвинувачений втік та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1230,80 гривень.
Крім того, 21 травня 2015 року близько 15.07 год. ОСОБА_7 , знаходячись на порозі будинку за вищевказаною адресою, побачив ОСОБА_12 , яка стала свідком вчиненого ним злочину, та, діючи умисно, наніс останній один удар кулаком по обличчю чим спричинив їй тілесні ушкодження легкого ступеню тяжкості з короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад 6 діб, але менше, ніж 21 доба.
У вироку суд дійшов висновку про те, що незважаючи на підтримання прокурором обвинувачення з кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125 КК України, а потерпілою ОСОБА_9 - за ч. 3 ст. 187 КК України, дії обвинуваченого відносно потерпілої ОСОБА_9 належить кваліфікувати окремо за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, а дії обвинуваченого відносно потерпілої ОСОБА_12 належить кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що вплинуло на незаконність вирішення питання про перекваліфікацію діянь обвинуваченого, та у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що судом при ухваленні оскаржуваного вироку було грубо порушено законодавство щодо дослідження обставин провадження та оцінки всіх наявних доказів на їх належність. Вказує, що в судовому засіданні прокурор наданими доказами довів пред`явлене обвинувачення ОСОБА_7 та просив призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців, проте суд прийшов до висновку, що частина пред`явленого прокурором обвинувачення є необґрунтованою щодо послідовності дій, взявши при цьому до уваги тільки пояснення обвинуваченого, що є неприпустимим та не відповідає принципу об`єктивності та всебічності розгляду кримінального провадження.

Вказує, що суд прийняв як докази показання свідка ОСОБА_13 , втім останній під час судового розгляду не пояснив, що скаржився обвинуваченому на ображання його дружиною, та вказав, що розмов з цього приводу між ним та обвинуваченим не було. Крім того, ОСОБА_9 у своїх показаннях зазначила, що жодних висловлювань від обвинуваченого щодо знущань над ОСОБА_13 вона не чула.

Зазначає, що під час судового розгляду, обвинувачений взагалі не зміг пояснити причини заволодіння майном потерпілої, що свідчить про обдуману позицію захисту для уникнення більш тяжкого покарання. Судом також не було враховано те, що обвинувачений з початку вчинення злочину мав на меті заволодіти майном потерпілої, що не спростовується показами потерпілих та свідків. При вирішенні питання перекваліфікації злочину судом не визначено, які саме докази є необґрунтованими.

Крім того, на думку прокурора, судом першої інстанції з формулювання обвинувачення безпідставно виключено таку обставину, як подолання волі потерпілої ОСОБА_9 з боку ОСОБА_7 , в результаті чого їй було спричинено тілесні ушкодження, що не має обґрунтування у вироку.

Вказує, що згідно вимог Постанови Пленуму ВСУ №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні. У зв`язку з цим, вважає, що нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 містить ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, вже з тих підстав, що обвинувачений заволодів її майном.

У своєму запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 зазначає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Так, органи слідства 23 травня 2015 року повідомили його підзахисного про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, з чим ОСОБА_7 погодився, вину визнав, розкаявся та сприяв розкриттю злочину, проте вже 09 липня 2015 року слідчий незаконно та безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч. 2 ст.186 КК України на ч. 2 ст. 187 КК України.

Зазначає, що з показань його підзахисного та потерпілої ОСОБА_9 вбачається, що вони один одного раніше не знали та ніколи не зустрічались, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не міг знати, які прикраси носить потерпіла, та підтверджує той факт, що у нього була відсутня мета і мотив нападу на потерпілу з метою заволодіння її сергами. Вказує, що стороною обвинувачення не було надано суду жодного доказу, який би підтверджував, що обвинувачений мав на меті саме здійснити напад з метою заволодіння майном потерпілої.

Крім того зазначає, що висновки сторони обвинувачення спростовуються і показами свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Вказує, що стороною обвинувачення було допущено грубі помилки щодо ретельного аналізу складу вчиненого злочину, виявлення його елементів і всіх обставин справи, що в свою чергу призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 .

На думку захисника, кваліфікація злочину за ч. 2 ст. 187 КК України є невірною та такою, що не відповідає тим обставинам кримінального провадження, які були встановлені в ході судового розгляду судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора та потерпілих, що підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити з викладених у ній підстав; обвинуваченого та його захисника, що заперечували проти апеляційної скарги, посилаючись на її необгрунтованість, а вирок суду вважали законним і просили залишити його без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суду, при його ухваленні суд першої інстанції погодився з правильністю встановлення стороною обвинувачення об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення відповідно до обвинувального акту - часу та місця його скоєння, характеру та послідовності дій обвинуваченого, наслідків, що настали для потерпілих, тощо.

Розбіжності між оцінкою, наданою цим обставинам стороною обвинувачення в обвинувальному акті, та судом в оскаржуваному вироку, що потягли зміну судом кваліфікації вчиненого ОСОБА_7 діяння з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, полягають у різному визначенні ознаки суб`єктивної сторони злочину - моменту виникнення в обвинуваченого умислу на заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 .

Так, згідно обвинувальному акту, ОСОБА_7 близько 15:05 годин 21.05.2015 р. прийшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , маючи злочинний умисел на напад з метою заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та його подальші кримінально карані дії щодо ОСОБА_9 випливали з реалізації цього умислу.

Натомість суд першої інстанції, дослідивши надані докази, дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 близько 15:00 годин 21.05.2015 р. прийшов до вказаного домоволодіння з іншою метою, а саме для з`ясування того, чи дійсно свідок ОСОБА_13 проживає там у неналежних умовах. Помітивши обвинуваченого, потерпіла ОСОБА_9 вийшла на подвір`я та прогнала його. Через короткий проміжок часу ОСОБА_7 повернувся на територію вказаного домоволодіння, маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , дочекався, коли остання відкриє йому двері, та наніс їй один удар кулаком в обличчя, від якого вона впала на підлогу у коридорі будинку, після чого наніс потерпілій ще не менше чотирьох ударів кулаками в область обличчя. Після цього у ОСОБА_7 раптово виник умисел на заволодіння майном ОСОБА_9 , реалізуючи який, він відкрито заволодів сережками цієї потерпілої, з яких одна впала на підлогу при падінні від удару обвинуваченого, а іншу він зняв з вуха потерпілої після заподіяння їй тілесних ушкоджень. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у діях обвинуваченого не вбачається ознак нападу з метою заволодіння майном потерпілої, що виключає кваліфікацію цих дій за ч. 2 ст. 187 КК України.
Колегія суддів, аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги вищенаведені висновки суду, зважає на те, що відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Вказаній конституційній нормі кореспондують положення п. 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, відповідно до яких до головних засад кримінального провадження віднесені зокрема презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, а також ст. 17 КПК України, відповідно до яких ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
ОСОБА_7 у суді першої інстанції визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК України та вказав, що 21 травня 2015 року в обідній час до нього прийшов раніше йому знайомий ОСОБА_13 , який є інвалідом та часто ходить по селу та по людях просить допомоги і їжу. Він запросив останнього до себе додому, зателефонував ОСОБА_15 та попросив останню прийти до нього приготувати їжу. Під час обіду ОСОБА_13 почав йому скаржитися на те, що до нього дуже погано ставиться його дружина, не впускає до хати, не годує його, він змушений ночувати в сараї та збирати милостиню по селу. Коли ОСОБА_13 пішов від нього, він вирішив піти до нього додому та впевнитись в його словах, а також поговорити з його дружиною, щоб та не вчиняла таким чином з інвалідом.
Коли він зайшов на територію домоволодіння за АДРЕСА_2 , то побачив два будинки і не зрозумів, в якому з них проживає ОСОБА_13 , однак помітив сарай, у якому дійсно на підлозі лежали матраци. В цей час з одного з будинків вийшла раніше йому не знайома ОСОБА_9 , яка почала на нього одразу сваритися та висловлюватися нецензурною лайкою, нагнала його з подвір`я.
Він вийшов за хвіртку, однак вирішив повернутися, і коли постукав у двері будинку та побачив на порозі ОСОБА_9 , у нього виник єдиний умисел на спричинення їй тілесних ушкоджень, тому він дійсно наніс один удар кулаком в обличчя, від якого вона впала на підлогу в коридор будинку, і з її вуха випала сережка. В цей момент у нього виник умисел на відкрите заволодіння сережками потерпілої, тому одну сережку він підняв з підлоги, а іншу зняв з вуха ОСОБА_9 .
Коли він стояв на порозі, то побачив як з іншого будинку вийшла раніше йому не знайома ОСОБА_12 , якій він також наніс тілесне ушкодження вдарив в область обличчя кулаком, від чого вона впала. Розуміючи, що ним вчинено злочин, він одразу пішов на зупинку, сів на автобус та доїхав до м. Новомосковська, де попросив свого знайомого ОСОБА_16 здати сережки до ломбарду.
Ці його показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_15 , яка підтвердила, що дійсно 21 травня 2015 року вдень їй зателефонував ОСОБА_7 та попросив приготувати йому їжу, коли вона прийшла до нього додому, то в його будинку перебував ОСОБА_13 , який скаржився ОСОБА_7 на своє погане життя та погане ставлення дружини до нього.
Також вони узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 , який надав суду показання про те, що дійсно періодично бував вдома у ОСОБА_7 , який його сам пригощав їжею. 21.05.2015 року вдень він також був в будинку у обвинуваченого, поїв та пішов по своїх справах. Він не був свідком подій, які відбувалися на території подвір`я будинку АДРЕСА_2 , однак не спростовував того факту, що, коли він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, його не впускають в будинок, і він ночує у літній кухні.
Узгоджуються з показаннями обвинуваченого і показання самої потерпілої ОСОБА_9 у тій частині, що 21 травня 2015 року приблизно о 15.00 годині вона, перебуваючи в своєму будинку, у вікно побачила на території подвір`я малознайомого сусіда ОСОБА_7 . Вона вийшла у двір будинку та нагнала його з подвір`я, однак він, виходячи вдарив кулаком по вхідним дверям будинку ОСОБА_12 , а потім по вхідним дверям її будинку. Через декілька хвилин, перебуваючи всередині свого будинку, вона почула стук у двері, а коли відчинила їх, то побачила на порозі будинку ОСОБА_7 , який, нічого не говорячи та не вимагаючи, наніс їй один удар кулаком правої руки в обличчя, від якого вона впала на підлогу в коридор будинку та встигла покликати свою сестру ОСОБА_12 , а ОСОБА_7 в цей час почав наносити їй численні удари по обличчю кулаком, від яких у неї запаморочилася голова, однак вона відчувала, як останній знімав з неї сережки.
Таким чином, потерпіла підтвердила, що за декілька хвилин до її побиття ОСОБА_7 між нею та останнім відбувся конфлікт, під час якого вона вигнала його з подвір`я, а також підтвердила, що він, виходячи, вдарив кулаком по вхідним дверям будинку ОСОБА_12 , а потім по вхідним дверям її будинку, що, на думку колегії суддів, свідчить про емоційне сприйняття цього конфлікту обвинуваченим, та підтверджує його показання у тій частині, що він через декілька хвилин повернувся до вказаного домоволодіння з метою побиття ОСОБА_9 .
Колегія суддів звертає увагу і на те, що обвинувачений, за умови наявності в нього наміру здійснити напад на потерпілу ОСОБА_9 з метою заволодіння її майном, як це визначене в обвинувальному акті, міг це зробити ще під час сварки з нею на подвір`ї будинку, втім такою можливістю не скористався. Крім того, нанесення обвинуваченим цій потерпілій не менше п`яти ударів в область обличчя, в тому числі не менше чотирьох ударів - після того, як вона від першого удару впала на підлогу, - явно виходить за межі насильства, необхідного для подолання опору літньої жінки, якою є ОСОБА_9 , з метою заволодіння одягненими на неї сережками.
Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів доходить висновку про те, що стороною обвинувачення доводи ОСОБА_7 про те, що він реалізував свій умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, після чого в нього виник раптовий умисел на відкрите заволодіння майном цієї потерпілої, достатньою мірою не спростовані, а отже наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, не може вважатися доведеною поза розумним сумнівом.
Оскільки відповідно до вищенаведених положень Конституції України та кримінального процесуального закону обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 відносно потерпілої ОСОБА_17 окремо за ч. 2 ст. 125 КК України як умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та за ч. 2 ст. 186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно.
Доводи апеляційної скарги прокурора правильності цього висновку не спростовують. Так, посилання апелянта на те, що суд прийняв як докази показання свідка ОСОБА_13 , втім останній під час судового розгляду не пояснив, що скаржився обвинуваченому на ображання його дружиною, та вказав, що розмов з цього приводу між ним та обвинуваченим не було, є власним тенденційним тлумаченням прокурором дійсного змісту показань цього свідка, який згідно технічному запису судового розгляду, будучи допитаним у судовому засіданні 16.02.2106 р., пояснив, що дружина дійсно періодично не впускає його додому, та не заперечував, що 21.05.2015 р., снідаючи вдома у обвинуваченого, розповідав останньому про обставини своїх відносин з дружиною.

Є власними тенденційними висновками прокурора і те, що позиція захисту є надуманою з метою уникнення більш тяжкого покарання, а також що обвинувачений з початку вчинення злочину мав на меті заволодіти майном потерпілої.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_9 у своїх показаннях зазначила, що жодних висловлювань від обвинуваченого щодо знущань над ОСОБА_13 вона не чула, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки остання вказала, що вигнала останнього зі свого подвір`я, а також підтвердила, що він, виходячи, вдарив кулаком по вхідним дверям будинку ОСОБА_12 , а потім по вхідним дверям її будинку.
Ці її показання узгоджуються і з показаннями самого обвинуваченого про те, що коли раніше йому не знайома ОСОБА_9 , вийшла на подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 , то одразу почала на нього сваритися та висловлюватися нецензурною лайкою, і нагнала його з цього подвір`я, та не спростовують їх.
Посилання прокурора на те, що при вирішенні питання перекваліфікації злочину судом не визначено, які саме докази є необґрунтованими, - колегія суддів оцінює як неспроможні зважаючи на те, що в оскаржуваному вироку суд, не відкидаючи надані стороною обвинувачення докази або їх частину як необґрунтовані, у той же час надав їм іншу оцінку в частині моменту виникнення в ОСОБА_7 злочинного умислу на заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 .

Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції з формулювання обвинувачення безпідставно виключено таку обставину, як подолання волі потерпілої ОСОБА_9 з боку ОСОБА_7 , в результаті чого їй було спричинено тілесні ушкодження, що не має обґрунтування у вироку, - є безпідставними, оскільки судом було зроблено висновок про те, що обвинувачений реалізував свій умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, після чого в нього виник раптовий умисел на відкрите заволодіння майном цієї потерпілої. Таким чином, суд дійшов висновку, що застосування обвинуваченим насильства до цієї потерпілої не було пов`язане з подоланням її волі до спротиву з метою подальшого заволодіння її майном.
Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апелянта на те, що згідно вимог Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності» розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні, а отже нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 містить ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, вже з тих підстав, що обвинувачений заволодів її майном.

Так, прокурор наводить положення п. 6 вказаної Постанови Пленуму ВСУ вибірково та фрагментарно, в той час як згідно його повному тексту, розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.
Таким чином, застосування обвинуваченим насильства до потерпілої ОСОБА_9 без наміру негайно вилучити в неї певне майно виключає можливість визнання його дій у цій частині нападом та кваліфікації цих дій як розбою за ч. 2 ст. 187 КК України.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора щодо кваліфікації дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 187 КК України та призначення покарання за цією статтею та частиною статті закону України про кримінальну відповідальність.
Також не можна погодитьсь з апеляційними вимогами щодо призначення обвинуваченому за ч. 2 ст. 125 КК України покарання, більш м`якого за видом, - арешту, оскільки при призначенні покарання за дане кримінальне правопорушення судом дотримано вимоги ст. 65 КК України, правильно взяті до уваги обставини, що підлягають врахуванню, а призначене покарання відповідає вимогам закону, є справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів. Крім того, щодо цієї частини вимог прокурором в апеляційній скарзі не наведено будь-якого обгрунтування.
За викладених обставин у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4