137/39/17

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.01.2017р. с.м.т. Літин
Літинський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літині в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці Вінницької області, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, раніше судимого, останній раз 27 травня 2016 р. р. Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 296, ч.4 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2014 році",
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним клопотанням.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції засуджений ОСОБА_4 клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснивши, що був затриманий 28 листопада 2014 року на підставі вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2014 р. та до нього, як на його думку, можливо застосувати положення Закону України "Про амністію у 2014 році" адже злочини вчинені ним до моменту набрання законної сили згаданим законом.
Прокурор ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні клопотання засудженого з тих підстав, що останній не підпадає під дію Закону України "Про амністію у 2014 році" та до нього, неможливо застосувати ні ст. 1 ні ст. 2 названого Закону.
Заслухавши пояснення учасників процесуальної дії, дослідивши клопотання та матеріали особової справи засудженого ОСОБА_4 , суд вважає, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Так, згідно ст. 10 Закону України «Про амністію у 2014 році», рішення про застосування чи незастосування амністії приймається судом стосовно кожної особи індивідуально після ретельної перевірки матеріалів особової справи та відомостей про поведінку засудженого за час відбування покарання.
Оскільки засудженим під час звернення до суду із клопотанням не конкретизовано, яку саме норму закону він бажає застосувати, тому суд вважає за необхідне обгрунтувати приняте рішення наступним.
Згідно п. "а", ст. 1 Закону України "Про амністію у 2014 році" (далі Закон), звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, засуджені за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та які на момент вчинення злочину були неповнолітніми.
Хоча ОСОБА_4 засуджено 30 травня 2014 р. Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч.1 ст. 296, ч. 1 ст. 125, ч. ст. 345, ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 309, ч.1 ст. 70 КК України до чотирьох років позбавлення волі, і на момент скоєння злочинів протягом 2012-2013 років він був неповнолітнім, однак дану норму неможливо застосувати, оскільки із ряду злочинів, останнього засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.
Також неможливо застосувати до ОСОБА_4 положення ст.ст. 2-4 Закону, оскільки зазначені статті передбачають застосування амністії за умови, відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, якщо засуджений на день набрання чинності цим Законом відбув певну частину строку основного покарання.
Хоча засуджений ОСОБА_4 (за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2014 р.) вчиняв злочини протягом 2012-2013 років, тобто до набрання 19 квітня 2014 р. чинності Законом України «Про амністію у 2014 році», однак на час набрання чинності згаданим Законом покарання у вигляді позбавлення волі не відбував, оскільки був затриманий лише 28 листопада 2014 р. (а.с. 13), тому дана обставина виключає можливість застосування до нього ст.ст. 2-4 Закону.
Одночасно неможливо застосувати до ОСОБА_4 ст. 5 Закону, оскільки він не є та не був військовослужбовцем.
Не підлягає застосуванню ст. 6 Закону, адже її вимогою виступає скорочення наполовину невідбутої частини покарання засудженим, що відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, які не підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статей 1-5 цього Закону. Проте, як наголошувалось вище, засуджений ОСОБА_4 на момент набрання чинності згаданим Законом покарання у виді позбавлення волі не відбував, оскільки був затриманий лише 28 листопада 2014 р. (а.с. 13).
Стаття 7 Закону, вимогою якої виступає звільнення з місць позбавлення волі засуджених, невідбута частина покарання у яких на день набрання чинності цим Законом становить менше одного року не підлягає застосуванню, адже ОСОБА_4 на момент набрання чинності згаданим Законом покарання у виді позбавлення волі не відбував.
При прийнятті судом рішення також враховано що неможливо застосувати Закон відносно ОСОБА_4 за вироками Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2015 р. та від 27 травня 2016 р. (а.с. 8, 11) оскільки злочини описані в зазначених вироках скоєні 07 серпня 2014 р., що суперечить вимозі ст. 5 Закону України "Про застосування амністії в Україні", відповідно до якої дія закону про амністію поширюється на злочини, вчинені до дня набрання ним чинності включно (тобто до 19 квітня 2014 р.)
Керуючись ст. 86 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, Законом України «Про амністію у 2014 році», Законом України "Про застосування амністії в Україні",
У задоволенні клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2014 році", відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом 7 днів з дня її проголошення.
Суддя:ОСОБА_1