АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/865/2017 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року у кримінальному провадженні № 0008394 щодо обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львові, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 10 листопада 1994 року Галицьким районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з конфіскацією майна;

- 25 лютого 1997 року Івано-Франківським міським судом за ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна;

- 16 лютого 2010 року Бориславським міським судом Львівської області за ч. 2

ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- 02 квітня 2013 року Франківським районним судом м. Львова за ст. 395 КК України до покарання у виді арешту на строк 1 місяць,

за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, 22 серпня 2016 року, приблизно о 00 год. 15 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку № 5/19 по бульвару Академіка Вернадського в м. Києві, звернув увагу на ОСОБА_9 , майном якого вирішив незаконно заволодіти.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_7 , приблизно о 00 год. 20 хв., йдучи назустріч ОСОБА_9 , раптово наніс йому удар рукою в область шиї, від якого той втратив рівновагу, і в цей же момент зірвав з плеча потерпілого рюкзак та став вимагати наявні гроші. ОСОБА_9 , побоюючись за своє здоров`я та життя, дістав з кишені гроші в сумі 39 грн., а ОСОБА_7 , вилучивши із рюкзака належний потерпілому мобільний телефон «Samsung» з чохлом, загальною вартістю 676 грн., який забрав собі, повернувши при цьому потерпілому рюкзак, вирвав з рук ОСОБА_9 гроші в сумі 39 грн. Відкрито повторно заволодівши майном ОСОБА_9 із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись чужим майном на власний розсуд, але через деякий час був затриманий працівниками поліції.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року та застосувати до ОСОБА_7 найменшу міру покарання, передбачену ч. 2 ст. 186 КК України.

За доводами апеляційної скарги, захисник вважає, що судом ОСОБА_7 було призначено несправедливе покарання, оскільки не було враховано відсутність обставин, які обтяжують покарання, соціальний статус обвинуваченого, який перебуває в цивільному шлюбі та утримує неповнолітню дитину, а минулі судимості ОСОБА_7 жодним чином не свідчать про неможливість його виправитися або стати на шлях виправлення.

Водночас звертає увагу на те, що суд обґрунтував свої висновки щодо винуватості

ОСОБА_7 недопустимими доказами, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 22.08.2016, який не несе в собі жодних відомостей на підтвердження вини ОСОБА_7 у скоєному, оскільки даним протоколом зафіксовано лише частину місцевості по вул. Вернадського;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 22.08.2016, за яким слідчий ОСОБА_10 здійснював цю слідчу дію в період часу з 03 год. 30 хв. по 03 год. 57 хв., але в цей же день о 03 год. 52 хв., тобто до завершення проведення впізнання, розпочав допит потерпілого, що свідчить про порушення порядку проведення слідчих дій.

Крім того, вважає, що така кваліфікуюча ознака інкримінованого ОСОБА_7 злочину, як застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, нічим не підтверджена, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутній судово-медичний висновок, який би підтверджував зазначений факт.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 прокурор просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року, як обґрунтований та законний, залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника, які підтримали вимоги поданої апеляційної скарги та просили пом`якшити обвинуваченому покарання до мінімально можливого, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У відповідності до положень ст.ст. 84, 85, 86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 були дотримані.

Розглядаючи указане кримінальне провадження, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтував його доказами, які були дослідженні в ході судового розгляду та відповідають, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, вимогам належності та допустимості.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, підтверджені представленими у провадженні, дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності.

Зокрема, винуватість ОСОБА_7 доводиться показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який без будь-яких сумнівів у суді вказав на обвинуваченого як на особу, котра 22 серпня 2016 року вночі пограбувала його.

При цьому, як показав потерпілий, спочатку ОСОБА_7 , підійшовши до нього, не очікувано вдарив рукою в область шиї, завдавши фізичного болю, і від цього удару він втратив рівновагу, потім зірвав з плеча рюкзак і став вимагати гроші, а він, будучи наляканим, дістав з кишені всі наявні гроші. Далі ОСОБА_12 , оглянувши його рюкзак, забрав собі мобільний телефон, вирвав з рук гроші та, повернувши рюкзак, пішов з місця події. Очевидцем пограбування була жінка, як він зрозумів, знайома ОСОБА_7 , проте вона знаходилась осторонь і ніяких дій на підтримку обвинуваченого не вчиняла. Коли ОСОБА_7 пішов від нього, деякий час він переслідував його та просив повернути телефон, що обвинувачений проігнорував, тому він звернувся за допомогою до поліцейських, разом з якими став шукати ОСОБА_7 . Обвинувачений був затриманий нарядом поліції під час сварки з іншими громадянами, поруч з ним була та ж жінка, яка була присутня і при його пограбуванні. ОСОБА_7 затримали поліцейські, а жінка, яка була разом з ним, добровільно видала поліцейським викрадений у нього мобільний телефон.

Такі послідовні показання потерпілого узгоджуються з його ж письмовим повідомленням від 22 серпня 2016 року про вчинене кримінальне правопорушення (а.с. 38), в якому ОСОБА_11 указав і місце скоєння злочину, результати огляду якого, не дивлячись на те, що жодні предмети, які б мали відношення до злочинної події, не вилучалися, зафіксовані у протоколі огляду місця події від 22 серпня 2016 року (а.с. 39-44).

Впевнено впізнав потерпілий обвинуваченого ОСОБА_7 під час досудового розслідування, що слідує з протоколу пред`явлення особи для впізнання від 22 серпня 2016 року (а.с.48-52). А відомості, відображені в протоколі огляду місця події від 22 серпня 2016 року, за якими ОСОБА_13 в присутності понятих добровільно видала представникам поліції мобільний телефон «Samsung», який їй передав ОСОБА_7 (а.с.45-47), і указаний телефон був повернутий власнику - потерпілому ОСОБА_9 ( а.с.53-61) в черговий раз свідчать на користь правдивості показань потерпілого щодо обставин вчиненого відносно нього злочину.

Наведені докази, які суд проаналізував у вироку, є взаємопов`язаними, переконливо доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і спростовують його захисну позицію в суді першої інстанції щодо непричетності до пограбування ОСОБА_11 .

Доводи ж захисника щодо відсутності в провадженні доказів застосування стосовно потерпілого під час його пограбування насильства не заслуговують на увагу, оскільки за показання потерпілого ОСОБА_9 . ОСОБА_7 вдарив його рукою в область шиї, що передувало пограбуванню, тобто вчинив насильницькі дії, які утворюють кваліфікований склад злочину - грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

При цьому підстав сумніватися в достовірності показань потерпілого ОСОБА_11 у колегії суддів немає, отже такі показання і є в даному випадку доказом, виходячи з положень ч. 2 ст. 84, ст. 95 КПК України.

Посилання захисника на неповноту судового розгляду носять загальний характер, є неконкретними і безпідставними. Колегією суддів не встановлено обставин, які б позбавили можливості захисника під час досудового розслідування реалізувати свої права, направлені на захист обвинуваченого, у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ретельно дослідивши докази у кримінальному провадженні, дав правильну їм оцінку та прийняв законне й обґрунтоване рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, визнавши правильною кваліфікацію цього діяння за ч. 2 ст.186 КК України.

Що стосується покарання, то, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України, доводи ж захисника про суворість покарання внаслідок недостатнього врахування судом усіх обставин, які його пом`якшують, не заслуговують на увагу.

Так, згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Дотримуючись наведених вимог закону, суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, крім ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким згідно зі ст. 12 КК України, та конкретних обставин його вчинення, врахував відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, прийняв до уваги дані про особу винного, котрий раніше неодноразово судимий, в тому числі і за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, за місцем останнього постійного місця проживання характеризується в цілому позитивно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, утримує неповнолітню дитину, а тому обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Своє рішення в цій частині суд у вироку достатньо мотивував, визнавши можливим виправлення та перевиховання обвинуваченого виключно в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість не вбачається, як і не вбачається підстав для пом`якшення покарання.

Оскільки переконливих аргументів щодо незаконності вироку суду, в тому числі і щодо суворості призначеного покарання, захисник в апеляційній скарзі не навів, колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у задоволенні апеляційної скарги захисника відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4