Категорія: ч.1 ст.286 КК УкраїниДоповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2017 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000187 за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцьк, Волинської області, українець, громадянин України, з вищою освітою, не працюючий, одружений, маючий на утриманні двох малолітніх дітей, задовільним станом здоров`я, проживаючий та зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий:
- визнаний винним за ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання або роботи, періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально виконавчої інспекції.
Заявлений позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в відшкодування майнової шкоди в сумі 24146 (двадцять чотири тисячі сто сорок шість) гривень 40 копійок, моральної шкоди в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, процесуальні витрати в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.
В решті вимог відмовлено.
В задоволенні цивільного позову цивільного позивача Комунального закладу Луцька міська клінічна лікарня до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на лікування ОСОБА_9 в розмірі 2331 (дві тисячі триста тридцять одна) гривень 00 копійок відмолено.
Судом вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він біля 8-мої години 7 хвилин, 20 липня 2016 року, перебуваючи за кермом транспортного засобу, автомобіля марки OPEL VIVARO, д.н. НОМЕР_1 , та рухаючись з швидкістю 80 км.год. по дорозі сполученням Луцьк-Рованці-Луцьк навроти магазину Бісквіт по вулиці Новій в с.Рованці Луцького району Волинської області, порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме: вимоги п.п.1.3,2.3(б), 12.4, 14.2 (б) Правил дорожнього руху України, щодо взаємовічливості, проявив безпечність та неуважність, не реагував на зміну дорожньої обстановки, відволікся від керування цим засобом, перевищив швидкість в населенному пункті понад 60 км/год, не подав сигнал про намір повороту, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з транспортним засобом мопедом марки VIPER EX50F, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 .
В результаті зіткнення, ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у виді: закритої черепно-мозкової травми з струсом головного мозку, забійної рани чола, забоїв та саден м`яких тканин голови, обличчя, тулуба, кінцівок, травматичного пошкодження акроміально-ключичного з`єднання справа 2 ст., забоїв грудної клітки, перелому 6-го ребра зліва, забою нирок, що за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, по скільки для їх загоєння необхідний час більше 21 доби.
У поданій апеляції прокурор, не оспорюючи фактичних обставин провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує, що апеляційна скарга подається у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 1 рік.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений не оспорюючи фактичних обставин провадження та кваліфікацію його дій, вважає що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що могло вплинути на визначення міри покарання. Крім того вказує, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку щодо призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, та стягнення з нього, як з цивільного відповідача моральної шкоди в сумі 50000 грн. Просить частково скасувати вирок Луцького міськрайонного суду від 15.11.2016 р. та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік. Стягнути з нього на користь ОСОБА_9 в відшкодування майнової шкоди в сумі 24146,40 грн., моральної шкоди в сумі 7000 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн.
В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 не погоджуючись з вироком вважає, що має місце невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. Просить вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства у вигляді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України та в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки без застосування ст.75 КК України. Крім того просить цивільний позов задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_7 на його користь майнову шкоду у сумі 24146,40 грн., моральну шкоду в сумі 55000 грн. і понесенні процесуальні витрати в розмірі 1000 грн.
Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, учасників судового розгляду, які свої апеляційні скарги підтримали, інші апеляційні скарги визнали в частині, що не суперечать їх скаргам, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Висновки суду про винність ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, підтверджуються зібраними в провадженні доказами і ніким не оспорюються.

Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.
Згідно ч.3 ст.55 КК України, при призначенні позбавлення права займатися певною діяльністю як додаткового покарання - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, судом враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину визнав, за місцем реєстрації проживання ОСОБА_7 характеризується задовільно, раніше не судимий.
До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс активне сприяння в розкритті злочину, наявність малолітніх утриманців.
Обставини, що обтяжують покарання не встановлено.
Врахувавши ці та інші обставини провадження, зокрема і ті, на які посилаються в апеляційних скаргах учасники судового розгляду, в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді обмеження волі та про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбуття основного покарання на підставі ст.75 КК України, оскільки відсутні підстави для призначення покарання, яке необхідно відбувати реально.
Разом з тим суд знайшов необхідним призначити додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, при цьому вірно прийшовши до висновку, що доводи сторони захисту щодо відсутності підстав для позбавлення прав керування ОСОБА_7 не заслуговують на увагу, оскільки він використовує транспортний засіб для утримання сім`ї, не підтверджені доказами, а послідовність порушень ОСОБА_7 правил дорожнього руху свідчить про необхідність застосування такого покарання для недопущення можливості здійснювати такі порушення та з метою його перевиховання протягом одного року
На думку суду, таке покарання, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Також не заслуговують на увагу посилання потерпілого та обвинуваченого про необґрунтоване визначення розміру моральної шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі врахував моральні та фізичні страждання потерпілого від вчиненого кримінального правопорушення, вимушені зміни у його життєвих стосунках, а тому вирішив його цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди у повній відповідності з вимогами законодавства, та принципами розумності, виваженості й справедливості.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого до задоволення не підлягають.
Разом з тим, суд першої інстанції, при звільненні ОСОБА_7 від призначеного покарання, звільнив останнього від додаткового покарання, що суперечить вимогам ч.3 ст.55 КК України.
За таких обставин вирок суду в частині застосування ст.75 КК України до додаткового покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому апеляційна скарга прокурора про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_7 підлягає задоволенню.
Таким чином, на підставі п.3 ч.1 ст.407 КПК України, суд вважає за необхідне вирок першої інстанції в частині звільнення від відбуття додаткового покарання на підставі ст.75 КК України скасувати у зв`язку з застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, при цьому постановити новий вирок.
В решті вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,
У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення. Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині звільнення від відбуття покарання скасувати.
Залишити призначене судом покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Дата набрання законної сили 22.03.2017р.

Суддя ОСОБА_2

секретар с/з ОСОБА_5