м. Київ 02 грудня 2016 року
Слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 від 21 жовтня 2016 року,
23 листопада 2016 року в провадження Дніпровського районного суду м. Києва надійшли матеріали скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 від 21 жовтня 2016 року.
З поданих до суду копій документів вбачається, що 21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінального правопорушення суддею Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_4 , в діях якого, на думку скаржника, вбачаються ознаки вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.375 КК України, яка була отримана уповноваженою особою Генеральної прокуратури України 27 жовтня 2016 року (вх. №240825).
Станом на час розгляду скарги у суді, тобто 29 листопада 2016 року, заява ОСОБА_3 про порушення кримінального провадження, в порушення вимог ч. 1 ст. 214 КПК не розглядалась, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились, розслідування не розпочиналось.
В судове засідання прокурор та скаржник повторно не з`явились, про час та місце розгляду скарги повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а тому вважаю за можливе провести розгляд скарги у їх відсутність.
Дослідивши матеріали скарги, прихожу до наступного.
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України 2012 року.
Згідно ч.1 ст.303 КПК України встановлений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. Зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про злочин до ЄРДР, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Так, згідно ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Тобто, кримінальне процесуальне законодавство України передбачає чіткий перелік джерел, які можуть вказувати на наявність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме: 1) заява про вчинене кримінальне правопорушення; 2) повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення; 3) самостійне виявлення слідчим чи прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, для того, що б заява чи повідомлення вважалися не просто інформаційними зверненнями до правоохоронних органів, а були джерелом, яке свідчить про вчинення кримінального правопорушення вони повинні містити у собі відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, оскільки внесення до ЄРДР саме цих даних вимагає п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України.
За умови, якщо звернення заявника не містить у собі відомостей передбачених п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України його не можна вважати заявою чи повідомленням про злочин, останнє є лише заявою чи повідомленням, яке містить у собі відомості інформаційного характеру, тобто інформаційним/аналітичним матеріалом, який вивчає слідчий або прокурор та після вивчення має змогу прийти до самостійного висновку про те чи викладені у ньому певні обставини можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення або ж ні.
Тобто таке інформаційне звернення стає джерелом на підставі якого вносяться відомості до ЄРДР не з моменту його подання, а з моменту, коли у ньому будуть виявлені обставин, що можуть свідчити про вчинення злочину.
Дані висновки кореспондуються із положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, яка вказує на те, що не допускається відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, але Кодекс не вказує на імперативну обов`язковість унесення відомостей до ЄРДР за усіма зверненнями, які прийняті та зареєстровані тим чи іншим суб`єктом з їх найменуванням авторами, як «заява про злочин».
Інакше кажучи те, що певне звернення містить найменування «заява про злочин» не вказує на те, що воно таким є в силу положень кримінального процесуального законодавства України так, як, аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.
Так, як згідно з ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Обов`язковими елементами складу будь-якого злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.
Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність), які оцінюється, не є злочином.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину.
Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).
Заява скаржника зводиться до його емоційної незгоди з процесуальним рішенням судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_4 з огляду на наявність різної практики суддів районних суддів м. Києва при здійсненні судового контролю за дотриманням правоохоронними органами положень ст. 214 КПК України.
Передумовою подачі заяви про злочин слугувало прийняття суддею судового рішення у справі, яка стосувалася питання дотриманням правоохоронними органами положень ст.ст. 214,218 КПК України та вказівці у ньому висновків і мотивів його прийняття, які на думку заявника, свідчать про їх невідповідність кримінальному процесуальному законодавству України та не кореспондуються з його особистим розумінням закону.
Але, чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.
Законність процесуальних дій чи бездіяльності суддів вчинених при розгляді конкретної справи не може перевірятись за межами передбаченого законом процесуального порядку.
Таким чином, намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання заяви про злочин може вказувати на протиправне втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність (стаття 126 та 120 Конституції України).
Враховуючи зазначені положення закону, вважаю заяву скаржника необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303-307, 309, 310, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою ОСОБА_3 від 21 жовтня 2016 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: