АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1441/15-к Номер провадження 11-кп/786/67/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.260 КК України Т.З.
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000003, за апеляційними скаргами начальника відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, утриманців не має, працюючого бібліотекарем Миргородської міської публічної бібліотеки для дорослих ім. Д. Гурамішвілі, раніше не судимого, засуджено:
-за ч. 1 ст. 263 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 260 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 2 років 4 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців без конфіскації майна.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в наступному.

На початку квітня 2014 року на території Донецької області України невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної «Донецької народної республіки» були створені не передбачені законом збройні формування, які мали організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну. Зазначені формування були озброєні вогнепальною зброєю, мали вибухівку, тяжке військове озброєння та військову техніку, реалізовували визначений механізм вступу до них і порядок проходження служби. Здійснюючи свою протиправну діяльність методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур «Донецької народної республіки», придушуючи опір населення на окупованій території, встановивши режим військового стану, протистоячи правоохоронним органам України, знищуючи їх живу силу і техніку, ці військові формування створювали небезпеку для життя та здоров`я людей, з метою зміни меж території та державного кордону України, здійснивши збройне захоплення частини території Донецької області.

В цей період часу, обвинувачений ОСОБА_8 , маючи власне ставлення до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, почав спілкуватися по телефону з громадянином на прізвище ОСОБА_9 , матеріали досудового розслідування відносно якого, як учасника незаконного збройного формування «Донецької народної республіки» виділені в окреме провадження по ст. 258-3 ч. 1 КК України, який свого часу навчався разом з обвинуваченим у Полтавському вищому військовому командному училищі зв`язку.

В ході такого спілкування та за інформацією їх спільного знайомого ОСОБА_10 , ОСОБА_8 достовірно дізнався про участь ОСОБА_9 у такому незаконному формуванні та його бойових діях проти сил антитерористичної операції і маючи в минулому досвід військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , дислокованій в АДРЕСА_1 , знаючи види і озброєння військових літаків, які базувалися на аеродромі цієї військової частини, почав передавати ОСОБА_9 по телефону відомості про польоти військової авіації, тим самим, приймаючи участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування, яке той представляв.

В подальшому, в період часу з 24 грудня 2014 року по 18 лютого 2015 року обвинувачений, діючи умисно і неправомірно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, будучи обізнаним з технічними характеристиками та озброєнням військових літаків, розміщених на аеродромі військової частини НОМЕР_1 , фактично приймаючи участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування, з використанням спеціальної військової термінології, передавав згаданому члену не передбаченого законом збройного формування «Донецької народної республіки», за допомогою терміналу марки «Phone 5130» з сім-картками оператора мобільного зв`язку НОМЕР_2 та НОМЕР_3 побачені ним відомості про польоти військових літаків з аеродрому військової частини, а саме: час їх вильотів, напрямки польотів, їх спорядження, які в подальшому ОСОБА_9 передавалися невстановленому в ході досудового розслідування члену не передбаченого законом збройного формування, що використовував номер мобільного зв`язку НОМЕР_4 .

03 лютого 2015 року обвинувачений ОСОБА_8 , за допомогою телефонного зв`язку також передав ОСОБА_9 інформацію щодо планування розгортання на території м. Полтава та Полтавської області двох аеродромів військової авіації для розміщення бойових вертольотів, а також інформацію відносно можливого розширення Миргородської центральної районної лікарні для проходження лікування поранених в ході проведення антитерористичної операції військовослужбовців правоохоронних органів та Збройних сил України.

Окрім того, в 2006 році на ринку в м. Лубни, Полтавської області, ОСОБА_8 , без передбаченого законом дозволу, у невстановленої особи придбав пістолет «Zoraki-mod.914», серійний номер « НОМЕР_5 », який в подальшому перемістив при собі до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав його з вказаного часу до 17 березня 2015 року, аж до моменту його виявлення та вилучення правоохоронними органами в ході проведення обшуку.

За висновками балістичних експертиз № 316 від 06 квітня 2015 року та № 1157/5138/5341 від 20 травня 2016 року, цей пістолет є переробленою вогнепальною зброєю, придатною для проведення пострілів.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись начальник відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_8 .
Прокурор ОСОБА_6 , в своїй апеляційній скарзі, ставить питання про скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням процесуального закону.
Просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 260 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.
Вважає вирок незаконним, у зв`язку з безпідставним застосуванням ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченому більш м`якого покарання ніж передбачено Законом, не застосуванням ст.ст. 96-1, 96-2 КК України щодо спеціальної конфіскації предметів, які використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину.
Вказує, що суд не навів висновку, які саме обставини істотно знижують ступінь тяжкості злочинів, скоєних обвинуваченим, а вказані у вироку пом`якшуючи обставини лише характеризують особу та не відображають ставлення ОСОБА_8 до вчинення ним злочинів, зазначає, що ОСОБА_8 своєї вини не визнав, та вказує на відсутність його щирого каяття та розуміння суспільної небезпеки вчиненого ним діяння.
Зазначає також, що судом безпідставно визнано недопустимими докази, здобуті за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку і просить постановити новий вирок, яким виправдати його за кримінальними правопорушеннями, у вчиненні яких він обвинувачується.
Звертає увагу, що не підтверджено жодним доказом те, що у вказані у обвинуваченні дні, відбувалися польоти військових літаків з аеродрому військової частини АДРЕСА_1 .
Не підтверджено те, що ОСОБА_9 є представником не передбаченого законом збройного формування ДНР.
Вказує, що висновок суду щодо наявності складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 260 КК України, суперечить нормам матеріального права, оскільки судом встановлено, що за будь-яких обставин його дії не були спрямовані на досягнення мети та цілей не передбаченого законом збройного формування ДНР і не могли принести цьому формуванню жодної користі, а навпаки могли завдати йому шкоди, зокрема, його вигадані повідомлення могли спричинити дії цього формування щодо організації захисту від нападу літаків.
Польотів літаків він не бачив і не міг бачити, а всі відомості щодо цих польотів були ним вигадані. Крім того, доказами, на які посилається суд, доводиться лише гіпотетична можливість бачити певні об`єкти, яка не підтверджена слідчими експериментами. Тому, висновки суду, всупереч вимогам ст. 62 Конституції України, ґрунтуються лише на припущеннях.
Зазначає, що оскільки судом визнано недопустимими звукозаписи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, що містяться на носіях оптичної інформації, то суд зобов`язаний був визнати недопустимим інший речовий доказ стартовий пістолет.
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого та їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи принесених апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до такого висновку.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 263, ч.2 ст.260 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим і в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється.
В поданій апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 оспорюється винуватість останнього у вчиненні цих злочинів. Щодо цих апеляційних вимог суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що такі є необґрунтованими та не можуть бути задоволені.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 під час допиту в суді першої інстанції свою вину у інкримінованих кримінальних правопорушеннях не визнав та пояснив, що дійсно знайомий з ОСОБА_9 , з яким свого часу навчався у військовому училищі зв`язку. Після початку в державі антитерористичної операції в 2014 році мав декілька телефонних розмов з останнім, в подальшому, після звернення до нього подружжя ОСОБА_11 , син яких, беручи участь у антитерористичній операції на боці держави, потрапив у полон до незаконних збройних формувань, через ОСОБА_9 намагався допомогти визволити його з полону. З цією метою дійсно телефонував ОСОБА_12 та повідомляв йому вигадані факти про польоти авіації з місцевого військового аеродрому, щоразу повідомляючи недостовірні дані про види та кількість літаків. В частині обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_8 суду пояснив, що дійсно в 2006 році на ринку в м.Лубни він придбав стартовий пістолет «Zoraki», який доставив до місця свого проживання, де і зберігав до моменту вилучення його працівниками правоохоронних органів. Стверджував, що вилучений в нього пістолет не є вогнепальною зброєю, зважаючи на його конструктивні елементи та будову стволу.
При апеляційному розгляді ОСОБА_8 повністю підтвердив свої показання, які він давав у суді першої інстанції. У своїх доводах на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_8 не заперечив факт, час та зміст телефонних розмов із своїм знайомим ОСОБА_9 , проте вважає, що цими телефонними розмовами він не вчинив жодного злочину, оскільки обвинуваченням не доведено, що ОСОБА_9 є представником не передбаченого законом збройного формування і що передана ним недостовірна інформація про польоти військової авіації, призвела до завдання будь-яких наслідків.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно поклав в основу обвинувального вироку сукупність доказів, здобутих на досудовому розслідуванні та перевірених в судовому засіданні, які є взаємопов`язані, повністю узгоджуються між собою та в своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 в інкримінованих йому злочинах.
Зокрема, вина ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України підтверджується:
- даними протоколів за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 18.02.2015 року, 02.03.2015, 20.03.2015, 21.05.2015, відповідно до яких обвинувачений ОСОБА_8 з використанням номерів мобільного телефону НОМЕР_6 та НОМЕР_7 повідомляв невідомій особі, що користується номером телефону НОМЕР_8 інформацію відносно польотів літаків з аеродрому військової частини, час їх вильоту, спорядження, інформацію щодо планування розгортання на території м.Полтави та Полтавської області аеродромів військової авіації, інформацію щодо можливого розширення Миргородської центральної районної лікарні для проходження лікування поранених та інше;
- оптичним диском, на яких зафіксовані результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, а саме аудіо записи розмов абонента оператору стільникового зв`язку «Лайф» № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7 , що перебувають в користуванні ОСОБА_8 , з абонентом оператора стільникового зв`язку «Лайф» № НОМЕР_8 . Судом першої інстанції зазначений доказ визнаний недопустимим відповідно до положень ч.12 ст.290 КПК України, однак, колегія суддів вважає такий висновок хибним та приймає до уваги, як належні та допустимі докази, диски на яких зафіксовані результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії, оскільки як вбачається з даних протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 09.06.2015 року, слідчий за дорученням прокурора, відповідно до положень ст.290 КПК України, надав доступ стороні захисту до матеріалів досудового розслідування, що були в його розпорядженні в повному обсязі, без обмеження в часі про що свідчить власноруч виконаний ОСОБА_8 запис в протоколі та підписи його захисників. Положення ч.4 ст.290 КПК України передбачають, що надання доступу до матеріалів включає в себе можливість робити копії або відображення матеріалів, що, в свою чергу, не позбавляло сторону захисту за необхідності звернутися з відповідною заявою до слідчого. Водночас, ні підозрюваний, ні захисники в Протоколі про надання доступу до матеріалів, будь-яких заяв про неповне відкриття матеріалів досудового розслідування не відобразили.
Окрім того, вина ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України підтверджується також:
- даними висновку судової фоноскопічної експертизи від 24.04.2015 року, згідно якого один з чоловічих голосів, записаний у файлах наданого на дослідження оптичного диску, належить обвинуваченому ОСОБА_8
- даними протоколів огляду предметів, відповідно до якого оглянуто вилучені під час обшуку за місцем роботи ОСОБА_8 , мобільний телефон «Phon5130» з наявними сім картами оператора мобільного зв`язку «Лайф», що відповідають номеру НОМЕР_7 та НОМЕР_6 .
Допитаний в ході судового розгляду свідок ОСОБА_10 повідомив, що особисто знайомий з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з якими навчався в Полтавському вищому військовому командному училищі зв`язку. Вказав, що ОСОБА_9 раніше відвідував м.Миргород та був у нього в гостях. В подальшому у телефонних розмовах свідок дізнався, що ОСОБА_12 приймає участь у збройному протистоянні на території Донецької області проти сил антитерористичної операції, зі слів останнього він займав посаду начальника зв`язку. Зазначену інформацію ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_8 та в подальшому, за його, свідка, сприяння ОСОБА_8 мав телефонні розмови з ОСОБА_9 . Окрім того, свідок суду повідомив, що в один з днів 2014 року він був свідком телефонної розмови ОСОБА_8 з ОСОБА_9 в ході якої ОСОБА_8 повідомив про зліт двох літаків, яких видно не було, але було чути роботу їх двигунів, однак свідок цією розмовою не цікавився.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що показання обвинуваченого ОСОБА_8 , які він дав під час судового розгляду в суді першої інстанції і які він підтвердив при апеляційному розгляді, в яких заперечує свою вину щодо участі в діяльності не передбаченого законом збройного формування, суд розцінює як обраний обвинуваченим спосіб захисту та уникнення від кримінальної відповідальності, та вважає їх повністю спростованими здобутими під час досудового розслідування та дослідженими і перевіреними під час судового розгляду доказами.
Спростовуються і показання обвинуваченого в ході апеляційного розгляду про те, що з ОСОБА_9 він спілкувався лише з питання звільнення з полону ОСОБА_13 . Так, в жодній з розмов, зафіксованих та відображених в протоколах за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії, що відбулися між ОСОБА_8 та іншою особою в період часу з грудня 2014 року по 18.02.2015 року мова про перебування в полоні та звільнення з полону ОСОБА_14 чи іншої особи не велася. Водночас, як пояснили в ході судового розгляду свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 їх син ОСОБА_17 , втік з полону лише в березні 2015 року.

Всупереч тверджень обвинуваченого ОСОБА_8 , його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України підтверджується показаннями самого обвинуваченого, який в ході судового розгляду підтвердив, що дійсно в 2006 році придбав стартовий пістолет «Zoraki», який подальшому зберігав за місцем свого проживання з метою самозахисту. Такі показання обвинуваченого підтвердили в суді першої інстанції і свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 члени родини обвинуваченого.
За даними протоколу обшуку, проведеного 17.03.2015 року на підставі ухвали слідчого судді - за місцем проживання ОСОБА_8 виявлено та вилучено пістолет «Zoraki 914».
За даними висновку повторної комплексної судово-балістичної та судово-хімічної експертизи №1157/5138/5341 від 20.05.2016 року, що не суперечить висновку судової балістичної експертизи №316 від 06.04.2015 року, наданий на дослідження пістолет є нестандартною гладко ствольною коротко ствольною вогнепальною зброєю калібру 6,5 мм, виготовленою шляхом переробки (видалена заглушка) саморобним способом стартового пістолета «ZORAKI» моделі «914» калібру 9 мм Р.А. № НОМЕР_5 , призначеного для подачі звукових сигналів, для можливості здійснення стрільби патронами, спорядженими метальними снарядами. Видалення заглушки з сигнального пістолету «ZORAKI» моделі «914» калібру 9 мм Р.А. є незворотною дією, яка змінює цільове призначення пістолета.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі всіх зібраних у справі доказів, яким дана належна оцінка відповідно до вимог ст.94 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.260 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, про що вказував в принесеній апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , як на підставу для скасування вироку суду першої інстанції щодо нього, колегією суддів не встановлено
Разом з тим, підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінально правопорушення та особі обвинуваченого.
Визнавши ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.260 КК України, суд із застосуванням ст.69 КК України призначив йому основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції як ч.1 ст.263, так і ч.2 ст.260 КК України.
Застосовуючи до ОСОБА_8 положення ст.69 КК України суд першої інстанції послався на те, що він є учасником бойових дій в Республіці Афганістан, втратив 25% професійної працездатності внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби, наявність на утриманні престарілої матері, яка є інвалідом ІІ групи та те, що внаслідок його дій не було завдано шкоди державі.
З таким висновком суду, апеляційний суд не може погодитись, оскільки він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини кримінального кодексу України.
Водночас, відповідно до вимог закону, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та належним чином не мотивував своє рішення про застосування до ОСОБА_8 положень ст.69 КК України, зокрема у вироку не зазначено, які саме обставини було визнано такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Разом з тим, підстав вважати, що визнані судом пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, з врахуванням тяжкості вчиненого злочину, та конкретних обставин справи, на думку апеляційного суду, немає.
З огляду на викладене апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції кримінального закону, що полягає у неправильному застосуванні до обвинуваченого ст.69 КК України, та посилання на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Згідно вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Отже, при апеляційному розгляді справи встановлено, що вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України підлягає скасуванню з ухваленням вироку в апеляційному порядку, про що обґрунтовано зазначає в апеляційній скарзі прокурор.
Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання апеляційний суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, які за класифікацією є тяжкими, особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце мешкання, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має захворювання; обставинами, що пом`якшують покарання - участь в бойових діях в Республіці Афганістан, втрата 25% професійної працездатності внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби та наявність на утриманні престарілої матері - інваліда ІІ групи, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З огляду на наведене апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.1 ст.263, ч.2 ст.260 КК України, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Судова колегія вважає за можливе не призначати стосовно ОСОБА_8 додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, оскільки при скоєнні злочину відсутній корисливий мотив.
Слушними є доводи прокурора в принесеній апеляційній скарзі щодо необхідності в застосуванні спеціальної конфіскації, відповідно до положень ст.ст.96-1, 96-2 КК України до предметів, які використовувалися як засіб вчинення злочину.
У решті вирок суду першої інстанції слід залишити без зміни.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України колегія суддів апеляційного суду ,-

З А С У Д И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Миргородсьткого міськрайонного суду Полтавської області від 16.06.2016 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч.1 ст.263 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.260 КК України - 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк покарання ОСОБА_8 обраховувати з 17 липня 2017 року, взявши його під варту з зали суду негайно.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 17 березня 2015 року по 17 червня 2016 року.

На підставі положень ст.ст.96-1, 96-2 КК України безоплатно вилучити у власність держави мобільний телефон «Phone5130» ІМЕІ НОМЕР_9 , ІМЕІ НОМЕР_10 ; сім карту «Лайф» № НОМЕР_11 ; сім картку «Лайф» № НОМЕР_12 ; батарею живлення від мобільного телефону «Phone5130»; зарядний пристрій до мобільного телефону «Phone5130».

В іншій частині вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.06.2016 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців, а засудженим в той же строк, з моменту отримання ним копії вироку.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4