11-кп/775/34/2017(м)
266/2994/14-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі кримінальне провадження №0002863 за апеляційною скаргою прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іллічівське, Володарського району Донецької області, громадянина України, не судимого, працюючого капітаном порту ДП «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.368 КК України за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_9 виправдано за наступним обвинуваченням:

Наказом Державного агентства рибного господарства України № 26-к від 10 квітня 2013року ОСОБА_9 призначено капітаном порту державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» на умовах укладеного контракту № 64 від 10 квітня 2013року.

Відповідно до п.2.1. вказаного контракту, ОСОБА_9 , як керівник, здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його виробничо - господарську, соціально - побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства та відповідно до п.2.11 контракту керівник має право: діяти від імені підприємства, представляти його на всіх підприємствах, в установах та організаціях; укладати господарські та інші угоди; видавати доручення; відкривати рахунки в банках; користуватися правом розпорядження коштів підприємства, накладати на працівників стягнення відповідно до законодавства; в межах своєї компетенції видавати накази та інші акти, давати вказівки, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства; за погодженням з органом управляння майна укладати угоди, які стосуються питань розпорядження державним майном - основні засоби (оренда, користування тощо); вирішувати інші питання, віднесені законодавством, органом управління майном, статутом підприємства і контрактом до компетенції керівника.

Відповідно до п.5.11 статуту державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» № 5 від 14 січня 2014року, підприємство має право здавати в оренду в установленому законодавством порядку підприємствам, установам і організаціям, а також громадянам нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення). Відповідно до п. 10.6.12 статуту капітан порту укладає договори.

У лютому 2014 року до капітану порту державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» ОСОБА_9 звернувся приватний підприємець ОСОБА_10 з приводу отримання в оренду нежитлового приміщення, розташованого на території державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» за адресою: м. Маріуполь, вул. Набережна 1, яке заходиться у власності вказаного вище підприємства та перебуває на його балансі. На що ОСОБА_9 повідомив, що за позитивне вирішення питання щодо укладення договору оренди, окрім місячної плати за оренду в сумі 2 000 гривень, передбаченої договором оренди, йому необхідно буде особисто ОСОБА_9 сплачувати 5 000 гривень у місяць.

У подальшому ОСОБА_9 , використовуючи своє службове становище, з метою незаконного збагачення, переслідуючи свій злочинний умисел, спрямований на отримання неправомірної вигоди, з корисливих мотивів, наказав бухгалтеру державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» ОСОБА_11 підготувати договір оренди нежитлового приміщення, що належить державному підприємству «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.2004 року про надання ФОП ОСОБА_10 в оренду нежитлові приміщення, загальною площею 33,6 кв.м., а саме металевий гараж площею 21 кв.м та цегляний сарай площею 12,6 кв.м, що розташовується на території державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» за адресою: м. Маріуполь, вул. Набережна 1 та акт прийому-передачі орендованого майна відповідно вказаного договору.

31 березня 2014 року, приблизно о 08 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись в робочому кабінеті капітана порту ОСОБА_9 , розташованого за вказаною вище адресою, погодився з проектом договору оренди приміщення, наданого йому раніше для вивчення, при цьому ОСОБА_9 зобов`язав ОСОБА_10 внести 01 квітня 2014 року оплату за квартал оренди приміщень у сумі 6000 гривень з урахуванням 2000 гривень за місяць, як офіційний платіж в бухгалтерію, що підтверджено умовами договору та 12 000 гривень особисто ОСОБА_9 в якості неправомірної вигоди з урахуванням 4000 гривень в місяць, на що останній надав згоду.

01 квітня 2014 року, близько 08 години 30 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи в робочому кабінеті приміщення державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» за адресою: м. Маріуполь, вул. Набережна, 1, діючи умисно, з корисливих мотивів, з використанням наданого йому службового становища, після отримання 6 000 гривень у вигляді оплати оренди за договором нежитлових приміщень від 01 квітня 2014 року державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» в інтересах ОСОБА_10 , одержав для себе від останнього неправомірну вигоду в розмірі 12 000 гривень за укладення договору оренди нежитлових приміщень від 01 квітня 2014року, загальною площею 33,6 кв.м., що знаходяться на території державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» та належить вказаному державному підприємстві на праві власності, підписавши та скріпивши його печаткою підприємства, після чого був викритий на місці скоєння кримінального правопорушення працівниками правоохоронного органу.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним за ч.1 ст.368 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі 25 500 грн. (тисяча п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян), з позбавленням права обіймати посади на державних та комунальних підприємствах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на один рік. Вважає вирок місцевого суду незаконним та необґрунтованим, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що суд однобічно і неповно дослідив докази та надав їм невірну оцінку, через що прийшов до хибного висновку про недоведеність обвинувачення ОСОБА_9 .. Разом з тим, матеріали кримінального провадження містять певні докази, а саме показання свідка ОСОБА_10 , протоколи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових дій) з відеозаписами, які є належними та достатніми, разом з іншими доказами доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за яким його виправдано. Дії органу досудового розслідування з прийняття заяви ОСОБА_10 , внесення відповідних відомостей до ЄРДР та визначення підслідності, що стало підставою для початку досудового розслідування, на думку прокурора, цілком відповідають вимогам кримінального процесуального закону та Інструкції «Про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події», затвердженої наказом МВС України №1050 від 19 листопада 2012 року, а відсутність зазначених первинних матеріалів підтверджується відповідним актом про знищення під час пожежі, що не спростовує факту їх існування.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника про необґрунтованість апеляційної скарги та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7, 17, 22 Кримінального процесуального кодексу України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Ця норма-засада закріплена також у міжнародно-правових актах, визнаних Україною: Загальній декларації прав людини (п.1 ст.11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п.2 ст.14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.2 ст.6).

Водночас, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів враховує, що практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄС від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п.86, «Яллох проти Німеччини»).

Відповідно до ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Відповідно рішення Конституційного Суду України у справі від 20.10.2011 року № 1-31/2011, за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення ч.3 ст.62 Конституції України, аналізуючи положення: "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом", Конституційний Суд України прийшов до висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо. Відповідно до п.3.2 цього Рішення визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно ? розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України № 2135?XII від 18 лютого 1992 року «Про оперативно-розшукову діяльність» (далі ? Закон № 2135?XII), особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Пунктами 7-1,9 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачена можливість з метою виявлення та фіксації діянь, передбачених статтями 305,307,309,311,318,321,364-1,365-2,368,368-3,368-4,369,369-2 Кримінального кодексу України проводити операції з контрольованого вчинення відповідних діянь. Порядок отримання дозволу, строк його дії та порядок проведення операції з контрольованого вчинення корупційного діяння визначаються Кримінальним процесуальним кодексом України, а також здійснювати аудіо-, відеоконтроль особи, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, електронних інформаційних мереж згідно з положеннями статей 260, 263-265 Кримінального процесуального кодексу України.

Ці види негласних слідчих розшукових дій (НСРД), а також підстави та порядок отримання дозволу на їх проведення, а також організація самого їх проведення детально регламентовано главою 21 Кримінального процесуального кодексу України а також Інструкцією про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні (Інструкція).

Як правильно встановив суд, аналіз наданих стороною обвинувачення матеріалів свідчить про те, що в даному випадку під час здійснення досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_9 фактично було проводено негласні слідчі (розшукові) дії, а саме: аудіо-, відеоконтроль особи - ОСОБА_9 з залученням ОСОБА_10 , якому вручалося відповідне технічне обладнання (ст.260 КПК України), та контроль за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину (п.4 ч.1 ст.271 КПК України) - одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 з використанням мічених грошових купюр , які порушили конституційне право обвинуваченого.

Відповідно до ч.3,4 ст.246 КПК України рішення про проведення негласних слідчих (розшукових) дій приймає слідчий, прокурор, а у випадках, передбачених цим Кодексом, - слідчий суддя за клопотанням прокурора або за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором. Слідчий зобов`язаний повідомити прокурора про прийняття рішення щодо проведення певних негласних слідчих (розшукових) дій та отримані результати. Прокурор має право заборонити проведення або припинити подальше проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину.

Контроль за вчиненням злочину може бути лише за умови процесуального рішення прокурора, а саме постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину, яке відповідає вимогам ст.ст.251,271 КПК України, з зазначенням уповноваженого оперативного підрозділу, який має виконувати негласну слідчу (розшукову) дію.

Як вбачається з матеріалів провадження та встановлено під час судового розгляду, відповідного рішення про здійснення контролю за вчиненням злочину прокурором у даному кримінальному провадженні прийнято не було.

Відповідно до ч.6 ст.246 КПК України проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування злочину, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового і митного законодавства, органів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України. За рішенням слідчого чи прокурора до проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть залучатися також інші особи.

Як вбачається з матеріалів провадження та правильно встановлено судом, дані дії проводилися співробітниками оперативних підрозділів, а не слідчим. При цьому доручення на проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно ОСОБА_9 в установленому законом порядку в матеріалах кримінального провадження відсутнє. Також, в матеріалах справи відсутні дані про залучення конфіденційного співробітника до конфіденційного співробництва, та відсутні протоколи вручення ОСОБА_10 , який не має статусу потерпілого, спеціальних технічних засобів перед проведенням проведення негласних слідчих (розшукових) дії та повернення технічних засобів після їх завершення.

Відповідно до вимог кримінального процесуального закону (ч.3 ст.246, ст.260, ч.8 ст.271 КПК України), негласні слідчі (розшукові) дії, а саме аудіо-, відеоконтроль особи та контроль за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, можуть проводитися виключно за рішення слідчого судді, визначеного в порядку, передбаченому ст.247 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом, зазначені НСРД стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , як це зазначено у відповідних протоколах, проводилися на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Донецької області від 27.03.2014 року №3130т. Разом з тим, така ухвала в матеріалах провадження відсутня, розсекречення її відповідно до вимог п.п.5.9,5.10 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні не проводилося та стороні захисту не надавалося (ст.290 КПК України). Окрім цього, колегія суддів враховує, що незважаючи на клопотання сторони захисту про надання відповідного судового рішення, стороною обвинувачення відповідного рішення надано не було з тих підстав, що воно засекречене. Натомість представник сторони обвинувачення під час судового та апеляційного розгляду посилався на наявність такої ухвали, як правової підстави проведення НСРД відносно ОСОБА_9 .. За таких обставин, як місцевий суд, так й апеляційний позбавлені можливості перевірити відомості, які б свідчили про виконання вимог ч.1 ст.251, ст.248 КПК України в частині вказівки початку, тривалості негласної слідчої (розшукової) дії, а також вид негласної слідчої (розшукової) дії, що проводиться, а тому відповідно до ч.12 ст.290 та ч.5 ст.364 КПК України, прокурор не вправі здійснювати посилання на наявність даних документів у матеріалах кримінального провадження. Під час апеляційного розгляду навіть сам факт існування такого рішення слідчого судді не було підтверджено.

Фактичні дані, отримані в результаті проведення НСРД, можуть бути визнані належними та використані як докази, а саме як документи, у кримінальному провадженні за умови, якщо вони були отримані в порядку, передбаченому КПК, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Невідкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку статті 290 КПК після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як докази.

Така позиція також висвітлена у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 16 березня 2017 року № 5-364кс16, що є правовою позицією у справах кримінальної юрисдикції при ухваленні судових рішень.

В даному випадку для оцінки допустимості доказів злочинної діяльності особи, отриманих в ході здійснення негласних слідчих (розшукових) дій слід враховувати, що ЄСПЛ у рішенні у справі «Мирилашвілі проти Росії» висловив абсолютно чітку позицію, відповідно до якої у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх. Рішення про відмову у розкритті матеріалів, пов`язаних з операцією …., результатами якого було обґрунтовано обвинувальний вирок національного суду, не супроводжувалось адекватними процесуальними гарантіями і, крім цього, не було достатньо обґрунтованим (п. 200-203; 206-208, 209).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Волохи проти України» (п. 59) суд зауважив, що з наданих Урядом зауважень не вбачається, що законодавство України забезпечує особу, щодо якої вживаються заходи спостереження, належними гарантіями захисту.

Таким чином, аналізуючи надані суду докази, які було додатково досліджено під час апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до переконання, що докази, отримані внаслідок проведення НСРД (протокол огляду та вручення грошових коштів ОСОБА_10 , протоколи за результатами проведення НСРД за завданням №№583т,584т та №№ 585т,586т від 3.04.2014 року, а також диски з відеозаписом НСРД, а також фактичні дані, що містяться в них) за відсутності ухвали слідчого судді та постанови прокурора у випадку проведення такої НСРД, як контроль за вчиненням злочину, є очевидно недопустимими, що нівелює усі інші докази з точки зору їх доречності взагалі.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна правова конструкція закріплена й у ч.4 ст.17 КПК України.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п. 45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог ч.6 ст.22, ч.3 ст.26, ч.1 ст.337 КПК України, оцінюючи досліджені у провадженні докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції прийшов до цілком обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому він підлягає виправданню.

Також, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції надано належної правової оцінки й іншим доказам, які не є прямими та вирішальними доказами, доказове значення яких фактично знецінено з огляду на вищезазначене, разом з тим вони всебічно, повно і безпосередньо досліджені та правильно оцінені, в тому числі щодо відсутності заяви самого ОСОБА_10 , порушення вимог процесуального закону при внесенні відомостей до ЄРДР, визначення підслідності, надання грошових купюр ОСОБА_10 , які фактично належали останньому, невідповідності сум, наданих для проведення НСРД та фактично вилучених при обшуку, самому змісту протоколів НСРД та відеозапису, надано правильної оцінки й самим обставинам кримінального правопорушення та іншим доказам, які відповідно ст.ст.84-92 КПК України, також підтверджують недоведеність обвинувачення ОСОБА_9 ..

Цей висновок цілком відповідає зазначеним вище критеріям оцінки доказів, практиці Європейського суду з прав людини, правовим висновкам, викладеним в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року.

За встановленими судом фактичними обставинами справи, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно, відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдав ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про доведеність обвинувачення та невірну оцінку доказів з боку суду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Докази, на яких побудовані висновки суду про недоведеність обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину є належними, допустимими, достатніми та достовірними, а висновки суду щодо їх оцінки не містять протиріч та сумнівів (на відміну від доказів обвинувачення), судом були досліджені усі докази, надані сторонами, що підтверджується протоколом та журналом судового засідання, та усім їм була надана оцінки у вироку, а тому доводи в апеляції про це не є слушними.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону та підстав для скасування або зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 грудня 2014 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області