АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 9 вересня 2016 року за № 120 161 000 600 060 13, з обвинувальним актом щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 9 вересня 2016 року за № 120 161 000 600 060 13, щодо ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 296 КК України повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 6.

Ухвала мотивована неможливістю призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме ОСОБА_5 фактично не висунуто в установленому законом порядку обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, не викладено деталі скоєного злочину саме обвинуваченим, які в подальшому можуть відіграти вирішальну роль під час судового провадження, а відсутність яких виключає його всебічний, повний та неупереджений розгляд.

Крім того, суд звернув увагу, що в обвинувальному акті не вірно вказано місце вчинення злочину, оскільки відповідно до рішення Київської міської Ради від 7 липня 2016 року № 559/599 вулиця Суворова перейменована на вулицю Михайла Омеляновича-Павленка.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу скасувати та призначити новий судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що висновки суду стосовного невідповідності обвинувального акта ст. 291 КПК України не ґрунтуються на його змісті, оскільки він містить як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, так і сформульоване обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а також детальні відомості про те, яким чином, де, коли і в який спосіб ОСОБА_5 вчинив грубе порушення громадського порядку, та які саме дії були ним вчинені.

Також, апелянт звертає увагу, що на першому аркуші обвинувального акта указана посада потерпілого ОСОБА_9 , як представника влади, який виконував обов`язки по охороні громадського порядку, та в обвинуваченні наведено правильне місце вчинення кримінального правопорушення, біля ПАТ ХТ «Київміськбуд», що по вулиці Суворова, 4/6, в місті Києві, оскільки саме ця адреса значиться на офіційному сайті підприємства.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції, всупереч ст. 314 КПК України, вдався до оцінки доказів на даній стадії судового розгляду, натомість в ухвалі не конкретизував, в чому полягає порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України при складенні обвинувального акта та які недоліки слід усунути прокурору, а отже, на переконання апелянта, не навів мотивів та підстав для ухвалення саме такого судового рішення, що не відповідає ч. 4 ст. 370 КПК України.

Поряд з наведеним, апелянт наголошує на істотному порушенні судом вимог кримінального процесуального закону, внаслідок якого судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню згідно з п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України, оскільки підготовче судове засідання проведено без потерпілого.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: прокурора ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати ухвалу внаслідок порушенням судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та призначити новий судовий розгляд на підставі обвинувального акта; захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважали ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Положення ч. 4 ст. 110 КПК України визначають, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

В свою чергу, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України регламентує, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; та інші обставини, - покладається на слідчого, прокурора.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке, за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав, що «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Як вбачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 9 вересня 2016 року за № 120 161 000 600 060 13, щодо ОСОБА_5 , при його складенні та, відповідно, висуненні обвинувачення орган досудового розслідування положень закону, про які зазначено вище, не дотримався.

Так, указуючи в обвинувальному акті правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК України, орган досудового розслідування зазначив, що ОСОБА_10 вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, пов`язане з опором представникові влади, який виконував обов`язки з охорони громадського порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КК України, злочин визнається таким, що вчинений групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.

Між тим, викладаючи обвинувачення за ч. 3 ст. 296 КК України, орган досудового слідства в частині дій ОСОБА_5 щодо блокування входу до приміщення ПАТ ХК «Київміськбуд» вказав, що він вчинив зазначені дії разом з іншими невстановленими досудовим слідством особами. Проте далі в цьому ж обвинуваченні зазначено, що опір працівникам поліції при розблокуванні входу до приміщення він, ОСОБА_5 , вчиняв самостійно. При цьому, обвинувачення не містить відомостей про те, яким саме працівникам поліції ОСОБА_5 чинив опір та в чому виражались його конкретні дії відносно кожного із них.

Також, у висунутому ОСОБА_5 обвинуваченні не розкрито поняття представник влади, а саме не зазначено посаду, яку обіймав потерпілий ОСОБА_9 та які службові обов`язки він виконував, не дивлячись на те, що вчинення злочину під час виконання представником влади, в тому числі працівником правоохоронного органу, таких обов`язків, означає, що посягання має місце лише під час реалізації ним наданих йому прав та обов`язків, які передбачені відповідними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність представника влади.

Натомість обвинувачення містить лише загальне, не конкретизоване посилання на те, що з метою забезпечення публічної безпеки та охорони громадського порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, до приміщення ПАТ ХК «Київміськбуд» прибули співробітники Печерського УП ГУНП у м. Києві та працівники силового підрозділу Національної поліції.

Правильною є також вказівка суду в ухвалі про те, що зі змісту сформульованого обвинувачення не зрозуміло, коли саме було вчиненого кримінальне правопорушення, а лише зазначено, що 9 вересня 2016 року ОСОБА_5 разом з невстановленими досудовим слідством особами о 8 годині 20 хвилин блокувався вхід до ПАТ ХК «Київмісьбуд», та що о 9 годині 10 хвилин на вулицю Суворова, 4/6, в місті Києві прибули працівники поліції.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сформульоване та висунуте ОСОБА_5 обвинувачення не узгоджуються з положеннями п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 91, ч. 1 ст. 92, ч. 4 ст. 110 КПК України, підпунктів «а», «б» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є нечіткими, не конкретними, заздалегідь не зрозумілим, що має наслідком порушення права обвинуваченого на захист.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що в обвинувальному акті детально викладені обставини, що характеризують об`єктивну сторону хуліганства, конкретні дії ОСОБА_5 , які охоплюються диспозицією ч. 3 ст. 296 КК України, а також указані посада потерпілого ОСОБА_9 та поняття представника влади, який виконує обов`язки з охорони громадського порядку та якому чинився опір, не відповідають змісту даного процесуального документу.

Наведені недоліки обвинувального акта, що були встановлені судом у підготовчому судовому засіданні, безумовно перешкоджають призначити його до судового розгляду, у зв`язку із чим суд на законних підставах, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, повернув його прокурору.

При цьому суд першої інстанції у своїй ухвалі, вказавши на конкретні недоліки обвинувального акта і підстави його повернення прокурору, послався на вимоги ст. 291 КПК України та положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому протилежні доводи прокурора стосовно невмотивованості судового рішення та його невідповідності ч. 4 ст. 370 КПК України позбавлені підстав.

Будь-яких конкретних, обґрунтованих доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду щодо необхідності повернення обвинувального акта прокурору для усунення виявлених недоліків, в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Оскільки обвинувальний акт містить суттєві недоліки і невідповідності вище указаним вимогам кримінального процесуального закону та положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок чого підлягає поверненню прокурору, то інші доводи апелянта про те, що суд порушив строк призначення підготовчого засідання, провів підготовче засідання без потерпілого, в даному конкретному випадку, не є безумовними підставами для скасування судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 3 квітня 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 9 вересня 2016 року за № 120 161 000 600 060 13, щодо ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 296 КК України, повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 6, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадження ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/796/1343/2017

Категорія КК України: ч. 3 ст. 296
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_11
Суддя-доповідач: ОСОБА_1