ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/1550/17
Провадження № 1кс/201/1317/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Жовтневий районний суд
міста Дніпропетровська
у складі: головуючого - слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
учасників судового провадження:
особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 (директора),
представника особи, яка подала скаргу ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представників зацікавленої особи ТОВ «Хюндай Мотор Україна» - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Івтрансавто» на бездіяльність слідчого СВ Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_8 щодо неповернення вилученого майна та про зобов`язання повернути вилучене майно у кримінальному провадженні № 0004644, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 листопада 2016 року, за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 290 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Івтрансавто» ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідною скаргою, в якій просить визнати бездіяльність старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровської області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 щодо не повернення тимчасово вилученого майна, а саме транспортного засобу «Hyundai Tucson» д.р.н. НОМЕР_1 /номер кузова НОМЕР_2 /, свідоцтва про реєстрацію даного автомобілю та ключ від нього з брелком. Зобов`язати старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровської області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 або іншу уповноважену, у провадженні якої перебувають матеріали кримінального провадження № 0004644, негайно повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Івтрансавто» майно та документи, що були тимчасово вилучені згідно протоколу огляду від 04 листопада 2016 року, а саме транспортного засобу «Hyundai Tucson» д.р.н. НОМЕР_1 /номер кузова НОМЕР_2 /, свідоцтва про реєстрацію даного автомобілю та ключ від нього з брелком.

В обґрунтування доводів поданої скарги, її автор вказує на необґрунтоване вилучення автомобіля. Звертається увага у скарзі на відповідь заводу виробника про те, що через контроль якості на заводі здійснювались втручання до VIN. Заявник посилаючись на сплив значного часу з моменту вилучення транспортного засобу, відсутність арешту майна, у встановлений законом строк, вважає, що майно підлягає поверненню.

Представник скаржника ОСОБА_4 підтримав скаргу, просив задовольнити її.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення скарги.

Заінтересовані особи ОСОБА_7 , ОСОБА_6 зазначили, що на їх погляд, вилучення у цьому провадженні є безпідставним, а тому просили задовольнити скаргу.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного правового висновку з таких підстав.
Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що 04 листопада 2016 року до Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області, що за адресою: проспект Труда, 16, м. Дніпро, під час огляду автомобіля «Hyundai Tucson» д.р.н. НОМЕР_1 було виявлено зміну номерів агрегату та інших номерів транспортного засобу.

За цими відомостями було розпочато досудове розслідування № 0004644 за статтею 290 КК України, в межах якого було проведено огляд наведеного вище автомобілю, внаслідок цього огляду було вилучено «Hyundai Tucson» д.р.н. НОМЕР_1 /номер кузова НОМЕР_2 /, свідоцтво про реєстрацію даного автомобілю, ключ з брелком.

При цьому судом встановлено, що 22 вересня 2016 року ТОВ «Івтрансавто» уклало з ТОВ «Хюндай Центр Полтава» договір купівлі продажу № ХЦ-000224 транспортного засобу «Hyundai Tucson» номер кузова НОМЕР_2 , а 18 жовтня 2016 року ТОВ «Івтрансавто» зареєстровало даний транспортний засіб в Територіальному сервісному центрі № 5341 м. Полтави /свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу CXO 696222 номерний знак НОМЕР_1 .

Також, в матеріалах міститься лист-відповідь, перекладений на російську мову, зі змісту якого слідує, що вилучений Соборним ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровської області, був виготовлений на офіційному заводі, однак через контроль якості на підприємстві було виявлено, що товщина фарби в місці, в якому вказаний номер кузова, була занадто великою та викликала ускладнення при читанні цього номеру, а тому ця область була відремонтована поліровкою та перефарбуванням поверхні панелі за допомогою спеціальних інструментів та відповідно до інженерної процедури.

Перевіряючи з огляду на вимоги скарги правомірність вилучення та подальшого утримання органом досудового розслідування вищезазначеного вилученого майна, а також належність останнього до категорії тимчасово вилученого майна та можливості його повернення власнику або володільцю в порядку, передбаченому ст. ст. 167-169 КПК України, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 16 КПК України передбачено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Підстави та порядок здійснення стороною обвинувачення своїх повноважень, пов`язаних із вилученням під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження документів, речей, електронних інформаційних систем або їх частин та іншого майна, а також його правомірним утриманням для встановлення обставин кримінального провадження регламентується вимогами ст. ст. 167-169, 170-174, 234-236 КПК України.

Так, ч. 1 ст. 167 КПК України передбачено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Перелік майна, яке може бути тимчасово вилученим зазначений у частині другій цієї статті, зокрема тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Крім цього, частиною другою статті 168 КПК України встановлено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. В той же час, абзац другий цієї частини статті в імперативному порядку дозволяє тимчасово вилучити електронні інформаційні системи або їх частини, мобільні термінали систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою , а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Даний тип майна (щодо якого в ухвалі не надано прямого дозволу на відшукання) відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України вважається тимчасово вилученим майном. Тимчасово вилучене майно протягом короткого проміжку часу повинно бути або арештоване судом (слідчим суддею) або повернуто володільцю (ст. 171 КПК України). Якщо зазначені вимоги закону не виконані і таке майно не повернуто, його володілець згідно з п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України має право оскаржити в судовому порядку бездіяльність слідчого чи прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Як встановлено у судовому засіданні із розгляду скарги і це підтверджено прокурором та слідчим, клопотання про накладення арешту слідчим не подавалося, відповідна ухвала слідчим суддею не постановлялася, про що не заперечувалося сторонами захисту та обвинувачення.

Виходячи з принципів, закріплених у п. 3 ст. 169, ч. 1 ст. 100 КПК України щодо повернення вилучених речей як таких, що не арештовані, слід дійти висновку, що вилучені речі слід повернути.

До того ж, у даному випадку немає підстав для застосування до вилученого автомобіля положень кримінального процесуального законодавства про речовий доказ, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження і це не заперечувалося учасниками судового провадження він речовим доказом не визнавався і підстав для цього слідчим не указано.

При цьому слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Згідно із приписами цивільного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, одним із них є визнання правочину недійсним та витребування майна.

Скаржнику наразі належить на підставі вчиненого правочину спірний автомобіль і у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про визнання недійсним цього правочину.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 1 ст. 28 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

До того ж, слідчий суддя вважає за необхідне послатися на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на це слід зазначити, що вилучення та утримання майна за відсутності передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

У рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» Судом указано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Відповідно до положень ст. ст. 306, 307 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст. ст. 318-380 КПК України за результатами яких постановляється одна з таких ухвал про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Ураховуючи викладене, зважаючи на наведені обставини та відповідні їм приписи законодавства, скарга підлягає задоволенню. Проте у випадку необхідності для здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні отримати доступ до автомобіля чи здійснити його вилучення слідчий не позбавлений такого права, але виключно із дотриманням визначеної КПК України процедури і порядку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 303, 304, 307, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Івтрансавто» на бездіяльність слідчого СВ Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_8 щодо неповернення вилученого майна та про зобов`язання повернути вилучене майно у кримінальному провадженні № 0004644, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 листопада 2016 року, за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 290 КК України, задовольнити.
Зобов`язати слідчого СВ Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_8 або іншу уповноважену особу Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області повернути уповноваженій особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Івтрансавто» автомобіль марки Hyunday Tucson, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , що був вилучений 04 листопада 2016 року, свідоцтво про реєстрацію цього автомобіля і ключ до нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Вступна та резолютивна частини ухвали проголошено у судовому засіданні 15 лютого 2017 року. Повний текст ухвали складено та підписано 17 лютого 2017 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1