Справа № 755/3235/17
В И Р О К
іменем України
"07" березня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт за №0001560 від 04 лютого 2017 року стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Грузії, грузина, громадянина Грузії, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Судом визнано доведеним, що 04 лютого 2017 року о 14 годині 50 хвилин Газделіані Іраклі, знаходився за адресою: м. Київ, вул. Марганецька, буд. 15, де помітив припаркований автомобіль марки «Mercedes GL-Class», д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого на передньому правому сидінні лежала жіноча сумка, у якого стояли раніше йому не знайомі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

В цей час, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна і звернення його на свою користь.

Реалізуючи свої злочинні наміри, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 підійшов до автомобіля «Mercedes GL-Class», д.н.з. НОМЕР_1 , і з переднього пасажирського сидіння таємно викрав сумку, зеленого кольору, вартістю 8000 гривень, що належить ОСОБА_7 , в якій знаходилися такі речі: гаманець сірого кольору «Louis Vuitton», вартістю 10000 грн., в якому знаходилися грошові кошти в сумі 1600 грн., посвідчення водія на ім`я потерпілої, яке матеріальної цінності не представляє і дисконтні картки, які матеріальної цінності не представляють; мобільний телефон марки «Iphone 7», білого кольору, вартість якого становить 22000 грн, в якому знаходилася сім-картка оператора «Київстар», вартістю 10 грн., на рахунку якої знаходилися грошові кошти в сумі 200 грн.; навушники білого кольору, до мобільного телефону «Iphone 7», вартість яких становить 300 грн. і почав з місця вчинення кримінального правопорушення бігти.

Однак прибігши на відстань від автомобіля приблизно 10 м його злочинні дії були помічені свідком. ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, кинув викрадену ним сумку на підлогу і продовжував бігти, але в подальшому був затриманий свідком.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винуватим себе визнав повністю, дав суду показання, які відповідають інкримінованим йому фактичним обставинам кримінального правопорушення, щиро розкаявся у вчиненому і просив суворо його не карати.

Показання ОСОБА_6 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових доказів щодо його особи.

За таких обставин, суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 у тому, що він своїми умисними діями вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), оскільки вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак свій злочинний умисел до кінця довести не зміг з причин, які не залежали від його волі, а тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст.15, ч.1 ст. 186 КК України.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшують покарання є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має місце проживання, спосіб життя (раніше не судимий, не працює), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію прокурора про необхідність призначення покарання у виді штрафу, позицію потерпілої яка вважала за необхідне позбавити його волі ; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 1 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Зокрема, про можливість належної соціалізації особи та допустиму репутацію обвинуваченого свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями та інші), характер вчиненого кримінального правопорушення, поведінка під час та після вчинення кримінального правопорушення, відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання. При цьому суд також враховує, що ОСОБА_6 проживає на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання (дата видачі 04.11.2016 року).

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді застави, враховуючи вимоги Кримінального процесуального кодексу України та даних про його особу слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Також, після набрання вироком законної сили заставу згідно положень ч. 11 ст. 182 КПК України, слід повернути заставодавцю.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлений.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Питання щодо речових доказів у кримінальному проваджені, суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 100, 124, ч. 3 ст. 349, ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у вигляді застави відносно ОСОБА_6 , залишити без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 11 ст. 182 КПК України, після набрання вироком законої сили заставу унесену за ОСОБА_6 у розмірі 32 000гривень повернути заставодавцю ОСОБА_10 , 1965 року народження.

Речові докази відповідно до Постанови про визнання речових доказів від 04 лютого 2017 року, які під розписку передані потерпілій ОСОБА_4 залишити у її володіння.
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м.Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя: