22 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
уродженця с.Костомарове Великоолександрівського р-ну Херсонської обл.,
громадянина України, не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и л а:
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, та виправдано за цим обвинуваченням з підстав недоведення того, що вчинено злочин, у якому він обвинувачується.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на однобічність і неповноту судового слідства, неналежну оцінку доказів судом, що призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_7 . Вказує на те, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні замаху на крадіжку не доведено допустимими доказами і можливості їх отримати вичерпані. Зазначає, що судом апеляційної інстанції безпідставно залишено без задоволення апеляційнускаргу прокурора, який вказувавна незаконність вироку про виправдання ОСОБА_7 , а ухвалу не обґрунтовано належним чином.
Досудовим слідством ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він, 31 липня 2012 року, приблизно о 18.00 год, знаходячись в приміщенні торгівельного залу гіпермаркету № 6 ТОВ «Епіцентр К», розташованому на вул. Берковецькій, 6-в у м. Києві, намагався таємно викрасти чуже майно, що належить ТОВ «Епіцентр К», а саме взяв ніж для прищеплення, вартістю 201,51 грн, сховавши його у футляр від своїх окулярів та поклав у кишеню сорочки, після чого, не розрахувавшись на касі, направився до виходу з торгівельного залу, однак не довів злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони гіпермаркету із товаром, який намагався викрасти.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вчинення замаху на крадіжку, в якому обвинувачується ОСОБА_8 ,поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено і можливості їх отримати вичерпані. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка не підтримала касаційну скаргу, думку захисника, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов правильного висновку про те, що поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено, що вчинено злочин, у якому обвинувачувався ОСОБА_7 , та вичерпано можливості їх отримати.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сформульоване обвинувачення ОСОБА_7 не знайшло свого безспірного підтвердження у судовому засіданні для того, щоб вважати доведеним пред`явлене йому обвинувачення за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України. З таким рішенням погодився і суд апеляційної інстанції, правильним його визнає і суд касаційної інстанції, оскільки місцевий та апеляційний суди належним чином обґрунтували свої висновки, навівши достатні і переконливі мотиви прийнятого рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні ОСОБА_7 не визнав свою вину. Докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилалась сторона обвинувачення, були перевірені судом і згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що вони не підтверджують вчинення виправданим злочину, у якому він обвинувачувався. З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Згідно із ст. 65 КПК України 1960 року доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких, орган дізнання, слідчий і суд встановлюю наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються виключно у визначеному законом порядку. З урахуваннямвимог ч. 2 ст. 190 КПК України 1960 року до порушення кримінальної справи, що мало місце у даному випадку, міг бути проведений лишеогляд місця події. Однак, як видно зі змісту протоколу огляду і вилучення від 31 липня 2012 року, дільничним було здійсненовилучення в особи певного предмету без проведення огляду місця події, а так само і вилученого предмету, що суперечить вимогам ч. ч. 3, 5 ст. 191 КПК України 1960 року. Крім того, процесуальний статус ОСОБА_7 під час проведення цієї слідчої дії визначений не був, і всупереч положень ч. 1 ст. 85 КПК України 1960року жодні права йому не розяснювалися.
Суд першої інстанції обгрунтовано врахував неможливість взяти до уваги фактичні дані, які містить протокол огляду і вилучення від 31 липня 2012 року, у зв`язку з тим, що порядок проведення огляду місця події до порушення кримінальної справи дотримано не було, і згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України, визнавтакий доказ недопустимим.
Судом також правильно визнано недопустимими доказами протоколи огляду і вилучення від 01 листопада 2012 року диска DVD+R, а так само і дані, які містить вказаний диск DVD+R із записом відеоспостереження за торговим залом, та очних ставок від 05 листопада 2012 року між свідками та підозрюваним ОСОБА_7 , оскільки вони були зібрані досудовим слідством у період, коли провадження у справі було зупиненим.
Обґрунтованим є висновок про неможливість визнання доказами відомостей, що містяться в показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків під час їх допитів на досудовому слідстві, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, а передбачені ст. 67 КПК України 1960 року та ст. 23 КПК України винятки з цього приводу на дане провадження не поширюються. Слід звернути увагу, що стороною обвинувачення не було заявлено клопотання про дослідження судом цих доказів.
Таким чином, суд першої інстанції зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, визнаючи недопустимими докази, мотивував належним чином свої висновки щодо кожного окремого доказу і колегія суддів визнає такі висновки обґрунтованими.
З огляду на викладене, колегія суддів визнає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що доказами у даному кримінальному провадженні, як кожним окремо, так і в сукупності, не доведено, що ОСОБА_7 за обставин, які були зазначені в обвинувальному акті, вчинив закінчений замах на таємне повторне викрадення чужого майна, та визнає обґрунтованим рішення про необхідність виправдати ОСОБА_9 за предявленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, та ухвалити щодо нього виправдувальний вирок з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що вчинено злочин, у якому він обвинувачується.
При розгляді справи апеляційний суд, згрупувавши наведені в апеляції прокурора доводи, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, навів у своєму рішенні суть наведених прокурором доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_7 та відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3