АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/211/17 Справа № 694/1440/16-к Категорія: ч.3 ст.185 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого Звенигородського ВП ГУНП України в Черкаській області ОСОБА_8 погодженого прокурором Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру по кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000479 від 14.05.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та повернуто прокурору Звенигородської місцевої прокуратури для усунення виявлених порушень КПК України щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м.Черкаси, українця, громадянина України, освіта

середня, проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, на утриманні малолітніх дітей

немає, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

в с т а н о в и л а :
В ході проведеного досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 , маючи хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдальної форми з епізодичним перебігом, з актуальними і психопатоподібними розладами, через що на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованих йому правопорушень, не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними 29.07.2016 року близько 04 години, перебуваючи по АДРЕСА_2 , шляхом пошкодження вікна за допомогою цеглини, яку мав при собі, через отвір проник всередину приміщення магазину «Гастрономіще», що на праві власності належить ОСОБА_10 , звідки таємно викрав товарно-матеріальні цінності, на загальну суму 6966 гривень 55 копійок.

Він же, маючи хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдальної форми з епізодичним перебігом, з актуальними і психопатоподібними розладами, через що на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованих йому правопорушень, не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, 14.05.2016 року у невстановлений слідством час, перебуваючи по АДРЕСА_3 , шляхом пошкодження вікна, проник всередину приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що на праві власності належить ОСОБА_11 , звідки таємно викрав грошові кошти, що знаходились в касі магазину, в загальній сумі 13245 гривень та товарно-матеріальні цінності, на загальну суму 23264 гривень 36 копійок.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.3 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у приміщення.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 390 від 12.10.2016 року ОСОБА_9 виявляє прояви хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдальної форми з епізодичним перебігом, з актуальними і психопатоподібними розладами, через що на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованих йому правопорушень, він не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, не може правильно сприймати обставини, що мають значення по справі, не може приймати участь у слідчих діях і судовому процесі і за своїм психічним станом через відмічені в клінічній картині хворобливі маячні інтерпретації, психопатоподібні розлади, процесуальні зміни емоційно-вольової сфери і мислення, прояви некритичності, що може привести до скоєння ОСОБА_9 суспільно-небезпечних дій та становить пасивний тип суспільної небезпеки, що унеможливлює його подальшу участь у слідчих діях та судовому засіданні.

У зв`язку з наявністю у ОСОБА_9 клінічних ознак пасивного типу суспільної небезпеки, слідчий слідчого Звенигородського ВП ГУНП України в Черкаській області ОСОБА_8 звернулася з клопотанням погодженим прокурором Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру, передбачених ст.94 КК України, у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним типом нагляду.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.12.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Звенигородського ВП ГУНП України в Черкаській області ОСОБА_12 погодженого прокурором Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру по кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000479 від 14.05.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та повернуто прокурору Звенигородської місцевої прокуратури для усунення виявлених порушень КПК України.

Вказану ухвалу суд першої інстанції мотивував тим, що слідчим в порушення ст. 505 КПК України не було встановлено, якою була поведінка особи до вчинення суспільно-небезпечного діяння і після нього. Також не встановлено небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди в подальшому такою особою.

Суддя також зазначає, що в порушення ст. 506 КПК України із змісту клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та із наданих суду матеріалів вбачається, що до провадження не залучався законний представник підозрюваного ОСОБА_9 , зокрема, повідомлення про підозру складено та винесено слідчим Звенигородського відділу поліції ГУНП України в Черкаській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 від 30.07.2016 року, однак даних про вручення цього повідомлення законному представнику в справі немає. Також законному представнику не було оголошено про закінчення досудового розслідування та не надано доступу до матеріалів досудового розслідування, що є порушенням ст. 290 КПК України.

Крім того, суддя вказує, що не були дотриманні процедура та способи вручення повідомлення про підозру, визначені ст. 136, ст. 278 КПК України.

Також, суд зробив висновок, що прокурор не вручав клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру законному представнику, оскільки з наданих суду матеріалів вбачається, що розписка про отримання копії клопотання захисником ОСОБА_13 та особою стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9 , адресована прокурору Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , невідомо ким складена, а також невідомо, чи був присутній захисник, оскільки у розписці відсутні відомості.

Не погодившись з ухвалою суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2016 року скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Прокурор мотивував апеляційну скаргу тим, що оскаржувана ухвала постановлена за результатами судового розгляду, тобто на стадії судового провадження, однак ч. 2 ст. 512 КПК України визначено вичерпний перелік судових рішень, який не передбачає прийняття рішення про повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору, а завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України суд наділений повноваженням повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру в разі невідповідності такого клопотання вимогам КПК України лише на стадії підготовчого судового засідання.

Крім того, вказує прокурор, питання відповідності вимогам КПК України клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_9 вже було предметом судового розгляду Звенигородського районного суду Черкаської області під час проведеного 28.10.2016 року підготовчого судового засідання у вказаному кримінальному провадженні. За його результатами констатовано відповідність указаного клопотання вимогам КПК України, відсутність підстав для повернення прокурору, в зв`язку з чим призначено судовий розгляд.

В оскаржуваній ухвалі судом не конкретизовано, яким саме вимогам ст. 291 КПК України не відповідає клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_9 , в зв`язку з чим ухвала суду не вмотивована, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Щодо твердження суду про обов`язковість участі законного представника на стадії досудового розслідування зазначає, що його залучення передбачено ст. 44 КПК України, згідно з якою він залучається, якщо підозрюваним, обвинуваченим є неповнолітній або особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною. Будь-яких судових рішень про визнання недієздатним чи обмежено дієздатним органом досудового розслідування не виявлено та стороною захисту не надано. Натомість зі змісту глави 39 КПК України, якою передбачено особливості здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до ст. 507 КПК України передбачена обов`язкова участь захисника.

Що стосується доводів суду про те, що слідчим не встановлено, якою була поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння і після нього, а також небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб і можливість спричинення іншої істотної шкоди в подальшому такою особою, то вони є необґрунтованими. Прокурор вказує, що ці питання були досліджені під час судово-психіатричної експертизи та відображені у акті судово-психіатричної експертизи № 390 від 12.10.2016 року.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 372 КПК України у резолютивній частині ухвали суд повинен зазначити строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження. Постановляючи ухвалу, суд у резолютивній частині вказав строк оскарження - сім днів з моменту її проголошення. Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів медичного характеру може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

В судове засідання призначене на 06.03.2017 року на 12 год. 00 хв., захисник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_13 та потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомлені про місце, дату і час проведення судового засідання, не з`явилися, причин своєї неявки суду не повідомили.

З урахуванням думки прокурора про можливість слухання справи в апеляційному порядку без їх участі, колегія суддів, дотримуючись процесуальних строків, визнала за можливе розглянути подану апеляційну скаргу в цьому судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора про підтримку апеляційної скарги, перевіривши її доводи та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Прокурор в апеляційній скарзі цілком вірно вказує, що відповідно до вимог КПК України повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору є можливим лише за результатами проведення підготовчого засідання у кримінальному провадженні, якщо суд обґрунтовано встановить невідповідність такого клопотання вимогам ст. ст. 291, 292 КПК України.

Однак, суд першої інстанції, попередньо дійшовши у підготовчому судовому засіданні висновку про відповідність зазначеного вище клопотання вимогам КПК України та призначивши судовий розгляд кримінального провадження по суті, в подальшому вирішив повернути клопотання прокурору. При цьому суд також тією ж ухвалою вирішив відмовити у задоволенні клопотання. Таким чином, суд одночасно в одній ухвалі постановив два рішення, які не узгоджуються між собою ні процесуально, ні за змістом, адже незрозуміло, для чого клопотання має бути повернуте прокурору, якщо його вже розглянули по суті і відмовили у його задоволенні.

Разом з тим, думка прокурора про те, що висновки суду про необхідність залучення законного представника неосудної особи для участі у кримінальному провадженні зі стадії досудового розслідування, не відповідає змісту ст. 44 КПК України, суперечить аналізу КПК України по цьому питанню.

Стаття 44 КПК України є загальною нормою, яка регулює питання залучення законних представників у кримінальне провадження. Однак, для посилення гарантій прав та свобод неосудної особи, яка підозрюється у вчиненні суспільно - небезпечного діяння, діючим кримінальним процесуальним законодавством встановлена спеціальна глава КПК України № 39, якою посилені гарантії захисту неосудної особи.

Зі змісту ст. 503 та ст. 506 вказаної глави КПК України вбачається, що при встановленні на досудовому розслідуванні підстав для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, слідчий, прокурор виносить постанову про зміну порядку досудового розслідування і продовжує його згідно з правилами, передбаченими цією главою.

Одночасно ч. 1 ст. 506 КПК України передбачено, що після встановлення підстав для застосування примусових заходів медичного характеру або вирішення питання про їх застосування, на досудовому розслідуванні крім обов`язкової участі захисника повинен бути залучений законний представник особи, відносно якої вирішуються такі заходи.

Однак, на досудовому розслідуванні законний представник ОСОБА_9 після встановлення підстав для застосування примусових заходів не залучався, що є істотним порушенням прав та свобод вказаної особи.

Такі порушення відповідно до вимог ст. 409 п. 3 та ст. 412 ч.1 КПК України є перешкодою для задоволення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно неосудної особи.

Істотні порушення прав неосудної особи виявлені судом під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

Проте, ця стадія судового розгляду згідно з вимогами КПК України не передбачає права суду винесення ухвали про повернення матеріалів кримінального провадження прокурору для усунення допущених недоліків

Такий висновок вбачається з положень ст. 512 КПК України, згідно з якими судовий розгляд клопотань у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру закінчується винесенням ухвали суду про застосування або відмову у задоволенні примусових заходів медичного характеру.

Наведене свідчить, що ухвала суду повинна бути скасована, а матеріали кримінального провадження повернуті до суду першої інстанції для нового судового розгляду.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.12.2016 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Звенигородського ВП ГУНП України в Черкаській області ОСОБА_12 погодженого прокурором Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_9 по кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000479 від 14.05.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та повернуто прокурору Звенигородської місцевої прокуратури для усунення виявлених порушень КПК України скасувати, та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження у Звенигородському районному суді Черкаської області зі стадії підготовчого засідання.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :