У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні заяву захисника ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 засуджено кожного за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк п'ять років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, на строк два роки.

На підставі статті 75 КК ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки шість місяців із покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 і 4 частини першої статті 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд м. Києва 26 лютого 2015 року скасував вирок місцевого суду в частині призначення обвинуваченим покарання та ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за частиною третьою статті 368 КК призначив кожному п'ять років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, на строк два роки з конфіскацією всього майна, без застосування спеціальної конфіскації.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 вересня 2015 року вказані судові рішення залишив без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в інтересах засуджених - без задоволення.

Захисник ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду України із заявою від 7 грудня 2016 року про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а саме неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм пункту 16 частини першої статті 7, статей 23 і 94, частини першої статті 412 КПК.

На обґрунтування цих доводів захисник додає до заяви копії ухвал суду касаційної інстанції від 15 вересня 2016 року (у справах № 296/1102/15-к і № 346/4025/15-к), а також від 8 вересня, 13 вересня, 4 жовтня, 18 жовтня, 25 жовтня та 10 листопада 2016 року.

Крім того, захисник ОСОБА_1 подала до Верховного Суду України заяви від 13 грудня та 14 грудня 2016 року, в яких з цієї ж підстави просить переглянути рішення касаційного суду, вказуючи на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм частини другої статті 433, частини першої статті 412, пункту 16 частини першої статті 7, статті 23, статті 94 КПК. Вважає, що в оспорюваному рішенні, на відміну від порівнюваних (копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року в справі № 346/4025/15-к та від 4 жовтня 2016 року), касаційний суд погіршив становище засуджених, оскільки, вийшовши за межі касаційних вимог їх захисників, перевірив правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права, однак не звернув уваги на порушення апеляційним судом засади безпосередності дослідження показань, речей і документів.

Також заявник посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм частини другої статті 433, частини першої статті 412 і частини другої статті 404 КПК і додає для порівняння копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2016 року. Стверджує, що ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3, апеляційний суд вийшов за межі апеляційних вимог прокурора, внаслідок чого погіршив становище обвинувачених, і вказане порушення не усунув суд касаційної інстанції, який поза межами касаційних скарг захисників перевірив правильність застосування норм процесуального права та залишив судові рішення без зміни.

Просить ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року та вирок Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що передбачених законом підстав для відкриття провадження немає.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

У статті 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 2 статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Процедура оцінки Верховним Судом України норми права на предмет її однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції можлива за умови реального відображення правотлумачної позиції касаційного суду щодо застосування однієї і тієї самої норми права в оспореному та порівнюваному судових рішеннях, що зумовило ухвалення судових рішень, які мають різний зміст.

У заяві захисник ОСОБА_1 посилається на неоднакову правову позицію касаційного суду стосовно визнання істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону надання апеляційним судом іншої оцінки доказам, ніж суд першої інстанції, без безпосереднього їх дослідження в ході судового розгляду.

Із змісту копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року слідує, що касаційний розгляд здійснювався за касаційними скаргами захисників, які касаційні вимоги змінили та оспорювали рішення судів нижчих ланок лише з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації дій засуджених.

Як вбачається зі змісту копії вироку Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованим звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК, як про це ставилося прохання в апеляційній скарзі прокурора, а решту його доводів про необхідність призначення обвинуваченим більш суворої міри покарання - відхилив.

Обґрунтовуючи рішення про призначення обвинуваченим міри покарання у виді позбавлення волі в розмірі мінімальної межі санкції, передбаченої частиною третьою статті 368 КК, апеляційний суд вказав на ті ж характеризуючі дані та обставини, що пом'якшують покарання, якими місцевий суд мотивував у вироку рішення про доцільність призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме такого покарання. Отже, іншої оцінки доказам, ніж суд першої інстанції, апеляційний суд у своєму рішенні не давав.

Натомість в порівнюваних ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року (справа №296/1102/15-к), від 8 вересня, 13 вересня, 4 жовтня, 18 жовтня, 25 жовтня та 10 листопада 2016 року суд касаційної інстанції скасував ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв'язку з тим, що апеляційний суд всупереч вимог пункту 16 частини першої статті 7, статей 23 і 94 КПК, приймаючи рішення, які стосувалися зміни кваліфікації дій обвинувачених, виключення з обвинувачення кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення та закриття кримінального провадження, надав іншу оцінку доказам, дослідженим судом першої інстанції, без безпосереднього їх дослідження в судовому засіданні.

В іншій ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року (справа №346/4025/15-к) вирок апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції з огляду на істотні порушення апеляційним судом вимог статей 370, 94 і 419 КПК. У цій справі вирок місцевого суду щодо ОСОБА, засудженого за частиною другою статті 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки, був скасований у частині призначення покарання апеляційним судом, який ухвалив свій вирок та призначив обвинуваченому покарання за цим законом у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, а також постановив стягнути з ОСОБА на користь потерпілих витрати за надання правової допомоги.

У зазначеній ухвалі касаційний суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, не досліджуючи безпосередньо в судовому засіданні доказів, які характеризують особу обвинуваченого та стосуються вирішення цивільних позовів, дав їм іншу оцінку, ніж ту, що давав суд першої інстанції, а крім того, не перевірив усіх доводів сторони захисту, викладених в його апеляційній скарзі.

Враховуючи наведене, неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм права, які містяться у пункті 16 частини першої статті 7, статях 23 і 94, частині першої статті 412 КПК, не вбачається.

Також у заяві захисник ОСОБА_1 вказує на неоднакове застосування норм права, передбачених частиною другою статті 433, частиною першою статті 412, пунктом 16 частини першої статті 7, статтями 23 і 94 КПК, а також частиною другою статті 433, частиною першою статті 412 і частиною другою статті 404 КПК.

У порівнюваних ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня і 1 листопада 2016 року суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду і призначив новий розгляд в суді апеляційної інстанції в зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В оскаржуваному рішенні касаційний суд перевірив судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційних скарг захисників, які питання про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону не ставили, а отже конкретного висновку стосовно правозастосування процесуальних норм, у тому числі й норм, передбачених пунктом 16 частини першої статті 7, статтями 23 і 94, частиною другою статті 404 КПК, про які йдеться у заяві захисника ОСОБА_1, у ньому не наводив.

Таким чином, посилання захисника ОСОБА_1 про неоднакове правозастосування процесуальних норм через те, що суд касаційної інстанції вийшов за межі касаційних вимог учасників судового провадження, є безпідставними.

З огляду на викладене заява захисника ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є необґрунтованою, а тому підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України немає.

Керуючись статтями 445 і 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску справи до провадження Верховного Суду України за заявою захисника ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8