Справа № 1-14/02 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/496/2017
Категорія - в порядку КПК. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін провадження

засудженого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

прокурора ОСОБА_11

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку апеляційного суду Чернігівської області від 05 червня 2002 року, яким він був засуджений за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121, п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі, за нововиявленими обставинами, залишено без задоволення.

Судове рішення обґрунтоване тим, що в заяві ОСОБА_6 , не наведено нововиявлених обставин, в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК України, які могли вплинути на судове рішення але не були відомі та не могли бути відомі суду та засудженому під час судового розгляду справи.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, надати нову оцінку фактичним доказам та змінити вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 05 червня 2002 року, яким його було засуджено до довічного позбавлення волі. Цитує норми кримінально-процесуального закону, посилається на положення Європейської конвенції з прав людини, на рішення Європейського суду та роз`яснення Пленумів Верховного Суду України.

Захисник адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить ухвалу районного суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву засудженого задовольнити повністю, мотивуючи тим, що заява засудженим подана з дотриманням норм ч.1 ст. 461 КПК України, а всі вказані у ній обставини є нововиявленими.

Обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_6 пред`являлось без участі захисника, незважаючи на його обов`язкову участь згідно норм законодавства, що діяло на той час. Постанова про притягнення в якості обвинуваченого була вручена обвинуваченому без участі захисника, що підтверджується довідкою слідчого ізолятору та свідчить про грубе порушення права ОСОБА_6 на захист та положень ст. 6 Європейської конвенції з прав людини.

Під час розгляду кримінальної справи суд належним чином не оцінив доводи обвинуваченого про невірну кваліфікацію його дій, врахування судимості за вироком суду Російської Федерації та кваліфікацію його дій за ознакою повторності, в той час, як Україна не взяла на себе зобов`язань визнавати та враховувати вироки, постановлені судами інших держав. Судом не були виконані роз`яснення щодо наявності в діях особи повторності злочинів, висловлені Верховним Судом України в постанові № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки».

Про існування цих обставин ОСОБА_6 стало відомо у 2016 році, що в розумінні кримінально-процесуального законодавства вважається нововиявленими обставинами.

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги, потерпілих та прокурора, які заперечували проти доводів сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального та судового провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає залишити їх без задоволення.

Вироком апеляційного суду Чернігівської області від 05 червня 2002 року ОСОБА_6 був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121, п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, і за сукупністю злочинів засуджений до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 01 жовтня 2002 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_12 та доповнення до касаційної скарги захисника, подані адвокатом ОСОБА_13 , були залишені без задоволення, а вирок апеляційного суду без змін.

Предметом касаційних скарг сторони захисту була неправильна кваліфікація дій ОСОБА_6 , який вважав, що діяв у стані необхідної оборони. З такими аргументами не погодилась касаційна інстанція та прийшла до висновку, що фактичні обставини, за яких були вчинені злочини ОСОБА_6 , досліджені повністю, мотиви злочинної поведінки засудженого встановлені правильно у відповідності до зібраних у справі доказів та надана вірна правова кваліфікація діям засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 459 КПК України, нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого; зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку; визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, застосованого судом; інші обставини, які не були відомі суду під час судового розгляду при ухваленні судового рішення: виявлення живою особи, що вважалась убитою, виявлення факту неосудності особи в момент вчинення нею суспільно-небезпечного діяння, виявлення інших не відомих учасників злочину, викриття обману, якщо засуджений видавав себе за іншу особу, якщо потерпілий помер, а особа засуджена за заподіяння тілесних ушкоджень.

Як видно з поданої засудженим заяви та змісту апеляційних скарг ОСОБА_6 і його захисника адвоката ОСОБА_7 , в них відсутні будь які обставин, які б можна було вважати нововиявленими. Усі обставини, на які вказують апелянти, були предметом перевірки під час розгляду кримінального провадження по суті як апеляційним судом, так і Верховним Судом України.

Сторона захисту, вимагаючи задоволення своїх заяв, посилається на практику Європейського суду з прав людини, з чим погоджується колегія суддів, зокрема з рішенням в справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, в якому зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Розглядаючи кримінальне провадження суд апеляційної та касаційної інстанцій, мав в своєму розпорядженні матеріали справи, на які у своїй заяві та в апеляційних скаргах посилаються засуджений та його захисник, а отже, як суд, так і засуджений та його захисники, достеменно були обізнані з наявністю судимості ОСОБА_6 за вироком Рязанського обласного суду Російської Федерації від 04 лютого 1992 року за ч.1 ст. 112, пунктами «г» та «е» КК Російської Федерації, яким він був визнаний винуватим в навмисно убивстві та засуджений на 10 років позбавлення волі.

Стаття 9 КК України передбачає, що вирок суду іноземної держави може бути врахований, якщо громадянин України, іноземець або особа без громадянства були засуджені за злочин, вчинений за межами України та знову вчинили злочин на території України. Рецидив злочинів, не відбуте покарання або інші правові наслідки вироку іноземної держави враховуються при кваліфікації нового злочину, призначенні покарання, звільненні від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ст. 56 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків, ратифікованої Законом України від 26 вересня 2002 року, кожна Договірна Держава приймає таке законодавство, яке вона вважає за доцільне для того, щоб надати можливість своїм судам при винесенні вироку брати до уваги будь-яке попереднє європейське судове рішення у кримінальній справі, винесене за інший злочин, після слухання звинуваченого з тим, щоб додати до цього вироку усі чи деякі наслідки, які її законодавство надає вирокам, винесеним на її території.

Про судимість за навмисне вбивство ОСОБА_6 після розпаду СРСР 04 лютого 1992 року судом Російської Федерації, було відомо як на час ухвалення вироку, так і на час касаційного перегляду. Суди апеляційної та касаційної інстанцій діяли в межах кримінального закону, враховуючи названу судимість.За прийнятою на той час практикою, не враховувалися судимості за вироками судів, неіснуючої держави СРСР.

Посилання сторони захисту на роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», не ставить під сумнів висновки суду першої інстанції. Пункт 1 названої Постанови, звертає увагу суддів на те, що при вирішенні питання наявність чи відсутність у діях особи повторності, сукупності, рецидиву злочинів та про їх правові наслідки, необхідно керуватися перш за все положеннями статей 32 - 35 КК України, а також мати на увазі, що на вирішення зазначених питань можуть впливати й відповідні положення чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аргументи сторони захисту про порушення права на захист на стадії досудового розслідування, також не є нововиявленими обставинами. Чинний на той час Кримінально - процесуальний закон, передбачав винесення постанови про притягнення в якості обвинуваченого та таку процесуальну дію як пред`явлення обвинувачення та роз`яснення його суті.

Розглядаючи заяву засудженого про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції витребував усі матеріали кримінального провадження, з яких вбачається, що первинна кваліфікація дій засудженого була за ч. 1 ст. 115 КК України, з урахуванням якої участь захисника не була обов`язковою. Незважаючи на це, слідчий роз`яснив право на захист, про що є протокол від 15 січня 2002 року, в якому зазначено, що на той час обвинувачений ОСОБА_6 власноручно записав : « на стадії досудового розслідування від захисника відмовляюся, свої інтереси буду захищати сам» (аркуш справи 107 том 1 кримінальної справи).

Кримінально - процесуальний Закон України 1961 року, так і КПК України 2012 року, передбачав право касаційного суду вийти за межі касаційної скарги, якщо цим не погіршується становище засудженого. У разі якщо б суд помилився із застосуванням судимості чи з інших питань процесуального закону, незважаючи на те, що в касаційних скаргах сторона захисту не звернула на це уваги, Верховний Суд України скасував би вирок апеляційного суду чи змінив його, перекваліфікувавши дії на більш м`яку норму кримінального закону.

Отже, коли не було нововиявлених обставин, сторона обвинувачення домагається перегляду прийнятого судового рішення 15 річної давності, заради відстоювання своєї точки зору на події того часу, колегія суддів не знаходить законних підстав для задоволення апеляційних скарг та заяви про перегляд судового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 424, 459 - 467 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2017 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку апеляційного суду Чернігівської області від 05 червня 2002 року за нововиявленими обставинами, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який перебуває під вартою в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16