Номер провадження 11-кп/775/616/2016

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті, у залі судових засідань апеляційного суду Донецької області кримінальне провадження № 0002756 від 07 грудня 2015 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 15 березня 2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Краматорська Донецької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований в АДРЕСА_1 ; мешкає в АДРЕСА_2 ,

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України до 7 років позбавлення волі,

в с т а н о в и л а:

Згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 07 грудня 2015 року приблизно о 16 годині 40 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого мешкання у будинку АДРЕСА_2 взяв кухонний ніж та з метою позбавлення життя ОСОБА_8 , приблизно о 17 годині 15 хвилин прийшов до приміщення гаража, розташованого на території домоволодіння АДРЕСА_3 , достовірно знаючи, що там знаходиться потерпілий ОСОБА_8 . Знаходячись у приміщенні гаражу та утримуючи кухонний ніж у правій руці, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_8 та діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, спрямованого на позбавлення життя іншої людини, суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті та бажаючи їх настання, з метою умисного протиправного спричинення смерті, наніс ОСОБА_8 один удар лезом ножа в область життєво важливого органу, а саме грудної клітини зліва, тим самим виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі. В результати умисних, противоправних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_8 були заподіяні проникаюче колото-різане поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням 7-го ребра зліва по середньо-ключичній лінії, нижньої частки лівої легені, пошкодженням перикарда серця, ускладнене розвитком лівостороннього відкритого гематорекса (наявність в лівій плевральній порожнині 2-х літрів рідкої крові і згустків), геморогіческого шоку, яке утворилося від одного впливу колото-ріжучого предмета, можливо в зазначений термін і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити більш м`яке покарання. Він стверджує, що суд неправильно розцінив фактичні обставини інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, оскільки він не мав наміру лишати життя потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів підстав для її задоволення не вбачає.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у злочині, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наведеними у вироку доказами, які суд належно дослідив і правильно оцінив.

Як видно із матеріалів провадження та оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 свою вину визнав частково і з приводу обставин давав показання, зміст яких фактично не суперечив наведеним у вироку доказам і зводився до того, що після побиття його потерпілим, він прийшов до себе додому, де помився, переодягнувся, взяв зі столу кухонного ножа і знову пішов до гаражу, де знаходився потерпілий ОСОБА_8 , маючи на меті його попугати. Зайшовши у гараж, він підійшов до ОСОБА_8 , а коли той став у бойову стійку, він завдав йому один удар ножем в область грудей, після чого пішов до себе додому, де зібрав речі та намагався виїхати з міста.

Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 , суд першої інстанції послався на такі докази.

Із показань потерпілого ОСОБА_8 видно, що 7 грудня 2015 року знаходячись у гаражі, він посварився з обвинуваченим та побив його, після чого той вийшов з гаража, а коли через деякий час повернувся, то підійшов до нього і нічого не кажучи, наніс йому удар ножем в ліву область грудей.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , показання яких не різняться між собою, підтвердили, що у гаражі потерпілий ОСОБА_8 побив ОСОБА_6 , після чого останній вийшов з гаражу, а коли знову повернувся, то підійшов до потерпілого і завдав йому удар ножем в ліву частину грудей. Побачивши це, ОСОБА_12 відштовхнув ОСОБА_6 від потерпілого та вигнав з гаража.

Із висновку судово-медичної експертизи № 303 від 18 грудня 2015 року вбачається, що потерпілому ОСОБА_8 були заподіяні проникаюче колото-різане поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням 7-го ребра зліва по середньо-ключичній лінії, нижньої частки лівої легені, пошкодженням перикарда серця, ускладнене розвитком лівостороннього відкритого гематорекса (наявність в лівій плевральній порожнині 2-х літрів рідкої крові і згустків), геморогіческого шоку, яке утворилося від одного впливу колото-ріжучого предмета, можливо в зазначений термін і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя (а.п.104-105).

З висновку амбулаторної комплексної психолого-психіатричної експертизи № 885 від 23 грудня 2015 року вбачається, що ОСОБА_6 є психічно здоровим. Під час скоєння правопорушення міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В момент скоєння правопорушення ОСОБА_6 не знаходився в тимчасово хворобливому стані, яке позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Правопорушення скоїв у стані простого алкогольного сп`яніння. В момент скоєння правопорушення не знаходився у стані фізіологічного афекту, а також не знаходився у стані вираженої емоційної напруги (стрес, фрустрація і т.д.). На теперішній час ОСОБА_6 хронічним психічним захворюванням не страждає, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У застосуванні примусових заходів медичного характеру потреби не має (а.п.111-116).

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються також наведеними у вироку іншими доказами: протоколами огляду місця події, з яких вбачається, що в районі будинку АДРЕСА_3 виявлений та вилучений кухонний ніж, довжина леза - 163 мм., рукоятки 122 мм. (а.п.38-40, 44), протоколами проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 (а.п. 66), свідка ОСОБА_12 (а.п.75), свідка ОСОБА_10 (а.п.97), свідка ОСОБА_11 (а.п.100).

З огляду на наведені докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 бажав настання для потерпілого наслідків саме у виді смерті, а тому обґрунтовано відкинув показання ОСОБА_6 про відсутність у нього наміру на вбивство ОСОБА_8 .

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 конфлікт виник не спонтанно, цьому передувало побиття потерпілим ОСОБА_6 , кухонний ніж опинився в руках ОСОБА_6 не випадково, а після того, як він пішов додому, де помився, переодягся, і лише після цього взяв зі столу кухонний ніж та знов пішов в гараж до потерпілого. Хоча удар був одиночний, але завданий прицільно, в область життєво важливого органу, а саме грудної клітини зліва, внаслідок чого потерпілому було пошкоджено 7-е ребро зліва по середньо-ключичній лінії, а також пошкоджені нижня частка лівої легені та перикард серця.

Крім того, як свідчать матеріали провадження і пояснення самого ОСОБА_6 , одразу після завдання цього удару, він замість вжиття заходів, спрямованих на відвернення настання для потерпілого шкідливих наслідків, пішов додому, де зібрав речі та намагався поїхати з міста.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).

Таким чином, колегія суддів на підставі аналізу зібраних доказів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки досліджені судом докази свідчать про те, що ОСОБА_6 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв із прямим умислом, однак злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Враховуючи дані амбулаторної комплексної психолого-психіатричної експертизи №885 від 23 грудня 2015 року та дослідивши поведінку ОСОБА_6 під час розслідування провадження та її розгляду в суді, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його осудність.

Отже, проаналізувавши наявні у провадженні докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому вироком злочині і правильною кваліфікацією його дій за ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України, а також з наведеними у вироку на обґрунтування такої кваліфікації переконливими мотивами.

Підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ч. 1 ст. 121 КК України, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, спосіб життя, сімейний стан, його характеристику, відсутність судимостей, а також обставини, що обтяжують покарання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже на переконання колегії суддів, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування вироку, судом першої інстанції припущено не було.

Враховуючи положення ч.5 ст.72 КК України (в ред. ЗУ від 26 листопада 2015 року), колегія суддів вважає необхідним строк утримання ОСОБА_6 під вартою з 16 березня 2016 року по 24 травня 2016 року зарахувати в строк відбуття покарання із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Краматорського міського суду Донецької області від 15 березня 2016 року відносно ОСОБА_6 , залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в ред. ЗУ від 26 листопада 2015 року) строк утримання ОСОБА_6 під вартою з 16 березня 2016 року по 24 травня 2016 року зарахувати в строк відбуття покарання із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: