Справа № 127/2546/16-к
Провадження №11-сс/772/77/2016
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів Апеляційного суду Вінницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 від 23.02.2016, якою відмовлено в задоволенні його скарги на постанову старшого слідчого в особливо важливих справах СВ прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 від 16.10.2014 року про закриття кримінального провадження №000150.

Як убачається з ухвали суду, адвокату ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні його скарги від 10.02.2016 про скасування постанови старшого слідчого в особливо важливих справах СВ прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 від 16.10.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №000150 від 23.09.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки слідчим вчинено всіх заходів щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, однак не здобуто доказів скоєння старшими дільничними інспекторами міліції Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кримінального правопорушення.

В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 від 23.02.2016 та постановити нову ухвалу задовольнивши його скаргу та скасувати постанову старшого слідчого в особливо важливих справах СВ прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 від 16.10.2014 року про закриття кримінального провадження №000150.

На думку апелянта слідчий суддя не звернув увагу на ті обставини, що досудове слідство проведено однобічно та неповно:

-допитано в якості свідків лише працівників правоохоронних органів,

-не проведено одночасних допитів,

-не допитано працівників швидкої медичної допомоги які 11 разів виїжджала на виклики до ОСОБА_8 в ІТТ.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без зміни, вважаючи постанову слідчого законною, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід задовольнити, на підставі п.2 ч.1 ст.409 КПК України та скасувати рішення судді, оскільки висновки слідчого судді не відповідають матеріалам закритого кримінального провадження №000150.

Згідно зазначених матеріалів, 23.09.2014 року, на підставі ухвали Вінницького міського суду від 16.09.2014 року, до ЄРДР за ч.2 ст.365 КК України внесені відомості за фактом вчинення працівниками Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області психологічного тиску на підсудного ОСОБА_12 (а.с.1-3).

В якості потерпілого ОСОБА_8 допитано 01.10.2014 року (а.с.74-77), де він пояснив слідчому, що був затриманий 15.04.2014 року дільничним с.Пірогово, капітаном міліцій ОСОБА_13 та доставлений у відділення міліції по вул.Пірогова, 4. Його утримували протягом трьох діб у кабінеті на першому поверсі. Протягом цього часу ОСОБА_13 з іншим дільничним ОСОБА_14 били його та заставляли підписати зізнання у вчиненні крадіжок, після чого відводили до слідчого на допити.

Після арешту судом він був поміщений в ІТТ де його знову били вже працівники ІТТ. В зв`язку з отриманими в ІТТ тілесними ушкодженнями його лише за четвертим разом прийняли в СІЗО та помістили в лікарню, де він перебував два місяці.

Дійсно 15.04.2014 року ОСОБА_8 надавав письмові пояснення ст.дільничному інспектору, капітану міліції ОСОБА_15 (а.с.31). В той же день, він був допитаний в якості свідка слідчим ОСОБА_16 (а.с.45-48), а 16.04.2014 року ОСОБА_8 роз`яснено право на захист, оголошено підозру за ч.3 ст.185 КК України та допитано вже в якості підозрюваного (а.с.48-55).

Як пояснили слідчому в ході допиту дільничні інспектори ОСОБА_11 та ОСОБА_17 14.04.2014 року близько 24год вони доставили ОСОБА_8 у відділення міліції по вул.Пірогова, 4 де він перебував до моменту затримання (а.с.88-93).

Однак ОСОБА_8 затримано 17.04.2014 року о 13год 35хв згідно протоколу затримання особи, на виконання ухвали слідчого судді Вінницького міського суду про обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, матеріалами закритого кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_8 безпідставно утримувався у відділенні міліції по вул.Пірогова, 4 з 14 чи 15.04.2014 року по 17.04.2014 року та протягом цього часу з ним проводились процесуальні дії, однак слідчий ОСОБА_9 цим обставинам справи не дав жодної кримінально-правової оцінки, а слідчим суддею на це увага не звернута.

Згідно довідки №10/8325 від 10.10.2014 року начальника Вінницької УВП №1 ОСОБА_18 (а.с.79) взятий 17.04.2014 року під варту ОСОБА_8 прибув з ІТТ в СІЗО лише 25.04.2014 року та поміщений до медичної частини, однак слідчим не було з`ясовано з яких причин та відповідно до чийого розпорядження вісім днів ОСОБА_8 утримувався в ІТТ.

Слідчим ОСОБА_9 також не перевірено пояснення потерпілого про надання йому медичної допомоги внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень. А саме:

-не оглянуто журнали викликів швидкої допомоги на станції, наявність звукозапису виклику, не встановлено працівників швидкої, що виїжджали на виклики і їх на допитано;

-не оглянуто і історія хвороби потерпілого в медичній частині СІЗО та не допитано медперсонал.

Однак вже 16.10.2014 року слідчий закрив кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні дільничних інспекторів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК (а.с.111), хоча в протоколі допиту потерпілий стверджував, що в ІТТ його били вже інші працівники міліції. Тобто досудове слідство тривало 23 дні.

Зазначені обставини свідчать про незаконність досудового слідства в розумінні вимог ч.2 ст.9 КПК України, оскільки слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.06 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналіз положень пілотного рішення ЄСПЛ «Каверзін проти України», свідчить, що неповнота слідства при перевірці скарги ОСОБА_8 , на дії працівників міліції порушує не лише національне законодавство, а й вимоги ст.3 Конвенції про захист прав і основних свобод людини в процесуальному аспекті. Так в рішенні ЄСПЛ «Каверзін проти України» зазначається:

«108. … що стаття 3 Конвенції вимагає, аби розслідування небезпідставних скарг про погане поводження було ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (див. згадане вище рішення у справі «Асьонов та інші проти Болгарії» (Assenov and Others v. Bulgaria), п. 103, та інші рішення). Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, inter alia, показань очевидців та експертних висновків (див. рішення у справах «Танрікулу проти Туреччини» (Tanr?kulu v. Turkey) [ВП], заява № 23763/94, п. 104, і наступні після нього, ECHR 1999IV, і «Ґюль проти Туреччини» (Gul v. Turkey), заява № 22676/93, п. 89, від 14 грудня 2000 року).

109. Розслідування має бути спроможним забезпечити встановлення та покарання винних осіб. В іншому випадку загальна юридична заборона катування та нелюдського і такого, що принижує людську гідність, поводження та покарання була б неефективною на практиці, і в деяких випадках представникам держави було б можливо фактично безкарно порушувати права тих, хто перебуває під їхнім контролем (див. згадане вище рішення у справі «Асьонов та інші проти Болгарії» (Assenov and Others v. Bulgaria), п. 102, та рішення від 6 квітня 2000 року у справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 131, ECHR 2000-IV).

111. Хоча оцінка відповідних доказів і формулювання висновків на підставі такої оцінки є завданням насамперед національних органів (у цій справі прокурора), Суд не може не звернути увагу на те, що висновки прокурора не містять важливих деталей і відповідного обґрунтування.

113. Суд також зазначає, що в постанові прокурора не розглядалась скарга заявника про його катування після затримання.

115. Враховуючи зазначені вище недоліки прокурорської перевірки, Суд визнає, що вона не була ретельною і, отже, не відповідала вимогам статті 3 Конвенції.

138. Суд повторює, що надання необхідної медичної допомоги особам у місцях тримання під вартою є обов`язком держави (див., наприклад, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Ухань проти України» (Ukhan v. Ukraine), заява № 30628/02, пп. 7274, з подальшими посиланнями). Встановлюючи те, чи виконали державні органи свої обов`язки з надання медичної допомоги особі, яка перебуває під вартою і під їхнім контролем, Суд має оцінити якість медичних послуг, наданих такій особі з урахуванням стану її здоров`я та «практичних вимог ув`язнення», і, якщо її було позбавлено адекватної медичної допомоги, з`ясувати, чи становило це нелюдське і таке, що принижує гідність, поводження на порушення статті 3 Конвенції (див. рішення у справах «Сарбан проти Молдови» (Sarban v. Moldova), заява № 3456/05, п. 78, від 4 жовтня 2005 року, «Алексанян проти Росії» (Aleksanyan v. Russia), заява № 46468/06, п. 140, від 22 грудня 2008 року, і «Євген Олексеєнко проти Росії» (Yevgeniy Alekseyenko v. Russia), заява № 41833/04, п. 104, від 27 січня 2011 року).

174. Зокрема, враховуючи відповідну практику Суду, підозрювані є найбільш вразливою групою жертв жорстокого поводження з боку правоохоронців. Жорстоке поводження часто мало місце у перші дні тримання жертв під вартою, протягом яких вони не мали доступу до захисника, а їхні тілесні ушкодження належним чином або взагалі не фіксувались. Хоча не в кожному такому випадку можна встановити, що жорстоке поводження здійснювалося з метою отримання визнавальних показань, не можна виключати зв`язок між жорстоким поводженням з жертвами та метою державних органів отримати викривальні докази (див., наприклад, вищенаведені рішення у справах «Вергельський проти України» (Vergelskyy v. Ukraine), п. 108; «Самардак проти України» (Samardak v. Ukraine), п. 36; «Ковальчук проти України» (Kovalchuk v. Ukraine), п. 60; «Бочаров проти України» (Bocharov v. Ukraine), п. 47; та «Коробов проти України» (Korobov v. Ukraine), п. 73). Як зазначалось у деяких доповідях та дослідженнях щодо питання жорстокого поводження в Україні, оцінка роботи працівника міліції, яка базувалась на кількості розкритих злочинів, була одним з факторів, що сприяли катуванню підозрюваних (див., наприклад, пункти 56 та 59 вище).

175. Іншим розповсюдженим фактором, що призвів до порушення статті 3 Конвенції у цій справі та у справах, які Суд розглядав раніше, є небажання працівників прокуратури оперативно та швидко вживати всіх належних заходів для встановлення фактів та обставин за скаргами про жорстоке поводження та забезпечення відповідних доказів. Під час перевірок працівники прокуратури рідко не обмежувались поясненнями працівників міліції. Версії подій працівників міліції мали перевагу, та жодних зусиль для перевірки їх за допомогою інших заходів не докладалось.

176. Суд вважає, що таке небажання працівників прокуратури, зокрема, у ситуаціях, коли, як стверджувалося, до підозрюваних застосовувалося жорстоке поводження з метою отримання визнавальних показань, може бути пояснене, щонайменше певною мірою, конфліктом між такими завданнями працівників прокуратури у кримінальному провадженні, як підтримання державного обвинувачення у суді та здійснення нагляду за законністю досудового слідства (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), заява № 54825/00, п. 116, ECHR 2005-II (витяги); «Салов проти України» (Salov v. Ukraine), заява № 65518/01, п. 58, від 6 вересня 2005 року; «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine), заява № 66561/01, п. 63, від 30 березня 2004 року; вищезазначені рішення у справах «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine), п. 69; «Коваль проти України» (Koval v. Ukraine), заява № 65550/01, п. 95, від 19 жовтня 2006 року; а також доповіді Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у пунктах 5559 вище та відповідні дослідження Комітету ООН проти катувань у пункті 75 вище). Оскільки визнавальні показання часто є одним з основних доказів у кримінальному провадженні, не можна виключати, що працівники прокуратури не зацікавлені у проведенні всебічного розслідування, яке потенційно могло звести нанівець достовірність таких доказів.

178. Ця справа разом з подібними до неї попередніми справами проти України, в яких Суд констатував порушення статті 3 Конвенції в процесуальному аспекті, також свідчить, що, незважаючи на загальну законодавчу заборону катування та нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження в Україні, на практиці представники державних органів, відповідальні за таке жорстоке поводження, зазвичай уникають покарання (див., зокрема, вищезазначене рішення у справі «Тесленко проти України» (Teslenko v. Ukraine), п. 116). Відсутність у цьому відношенні будь-яких цілеспрямованих зусиль з боку державних органів підтримує обстановку практично повної безкарності за такі дії».

За таких обставин колегія суддів вважає, що скарга адвоката ОСОБА_7 є повністю обґрунтованою та підлягає скасуванню і постанова старшого слідчого в особливо важливих справах СВ прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 від 16.10.2014 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №000150 з підстав неповноти досудового слідства.

Керуючись ст.ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 від 23.02.2016, якою відмовлено в задоволенні скарги адвоката на постанову старшого слідчого в особливо важливих справах СВ прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 від 16.10.2014 року про закриття кримінального провадження - скасувати.

Скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 задовольнити.

Скасувати постанову старшого слідчого в особливо важливих справах СВ прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 від 16.10.2014 року про закриття кримінального провадження №000150 від 24.09.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, а матеріали кримінального провадження направити в прокуратуру Вінницької області для організації досудового слідства.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3