Провадження 11-кп/792/230/16
Справа № 686/1160/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.122 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретарів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

представників потерпілої ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001614 від 28 лютого 2013 року, за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_11 , представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 на вирок Хмельницького міськрайонного суду від 11 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а:
Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11 листопада 2014 року

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лісогірка Городоцького району Хмельницької області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, пенсіонера по віку на пільгових умовах, не працюючого, раніше не судимого, -
визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122 ч.1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
Згідно з ст.75 КК України ОСОБА_15 звільнено від відбування покарання з випробовуванням із встановленням іспитового строку 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 11436 грн.13 коп. матеріальної та моральної шкоди.
Як установлено судом першої інстанції, 21 березня 2011 р. близько 23 години 00 хвилин ОСОБА_16 , перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту, на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_12 кулаком правої руки один удар в обличчя, від чого вона впала на землю. Після того, як потерпіла підвелась, ОСОБА_16 умисно наніс їй, із застосуванням сили, ще один удар в обличчя з правої сторони, зірваною з огорожі дерев`яною штахетиною, від якого вона знову впала на спину. Відволікшись, після цього, на інших учасників конфлікту, ОСОБА_16 , через деякий час, знову помітив ОСОБА_12 і умисно, з прикладенням сили, наніс останній кулаком правої руки один удар в область грудної клітини, від якого потерпіла впала спиною на уже повалений в ході бійки паркан. Надалі ОСОБА_16 , продовжуючи свої протиправні дії, сів потерпілій на ноги і, із застосуванням значної сили, умисно наніс їй почергово кулаками обох рук чотири удари в обличчя.
Внаслідок вказаних дій ОСОБА_16 заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді набряку і крововиливу м`яких тканин правої вилично-щічної ділянки з переходом на передвушну ділянку, закритого перелому правої виличної кістки, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та тілесні ушкодження у вигляді набряку і крововиливу м`яких тканин чола, лівої скроневої ділянки з переходом на лобну ділянку голови, лівої навколоочної ділянки, лівої вилично-щічної ділянки обличчя, закритого перелому перелому кісток носу зі зміщенням уламків, рани слизової оболонки верхньої губи, струсу головного мозку, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задовольнити в повному обсязі. Посилається на неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку з його м`якістю. Вказує на неврахування судом того, що обвинувачений своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, заподіяну шкоду ні на досудовому слідстві, ні під час розгляду провадження у суді не відшкодував, в ході проведення досудового розслідування ОСОБА_10 затягував проведення слідчих дій, не з`являвся на виклики слідчого, що стало підставою для винесення постанов про привід, відмовлявся отримувати повістки, що свідчить про його бажання уникнути кримінальної відповідальності.
Захисник ОСОБА_11 в поданій апеляційній скарзі, просить вирок місцевого суду скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 за ст.122 ч.1 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання. При цьому вказує, що лікарем ОСОБА_17 безпідставно внесено діагноз „перелом правої виличної кістки у епікриз ОСОБА_12 , оскільки при первинному огляді потерпілої не було виявлено жодного перелому, лікування не призначалось, рентгенівський знімок відсутній, до хірурга вона не зверталась. В основу обвинувального вироку суду покладено незаконні та здобуті з порушенням вимог кримінального процесуального закону докази, а саме висновки експертиз, які є суперечливими доказами, оскільки судово медичне обстеження зроблено на підставі особистого огляду потерпілої та на підставі рентгенівських знімків та записів у медичній картці експертом ОСОБА_18 , згідно яких у потерпілої не виявлено жодної кісткової патології та жодного перелому кісток. Крім того зазначає, що про відсутність у ОСОБА_12 перелому правої виличної кістки свідчить і медична документація, досліджена судом, протокол відтворення обстановки і обставин події проведений з порушенням вимог ст.ст.85, 194, 195 КПК України, судом не усунуті суперечності у показаннях свідків сторони обвинувачення, в тому числі щодо обставин, механізму та кількості нанесення потерпілій ударів, оскільки жоден із свідків не вказав точну кількість, однак у вироку судом визначено така кількість. Звертає увагу і на те, що судом не наведено мотиви відхилення показань ОСОБА_10 в тій частині, що він та його дружина отримали легкі тілесні ушкодження під час необхідної оборони від нападів потерпілої та її чоловіка. Акцентує увагу і на тому, що незважаючи на відсутність доказів отримання потерпілою перелому правої виличної кістки та відсутність лікування судом безпідставно частково задоволений цивільний позов останньої.
На аналогічні доводи у своїй апеляційній скарзі посилається і обвинувачений ОСОБА_10 , який також просить вирок скасувати, винести виправдувальний вирок, яким визнати його невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 , в поданій апеляційній скарзі, просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 2 років позбавлення волі та задоволити цивільний позов потерпілої в повному обсязі. При цьому вказує, що при винесенні вироку, в частині призначення покарання, суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, завдану шкоду, особу обвинуваченого та інші фактичні обставини справи. Крім того зазначає, що ОСОБА_10 не вчинено жодної дії, яка могла б виступати обставиною, яка пом`якшує покарання, а навпаки в приміщенні суду погрожував потерпілій розправою. Також, звертає увагу, що судом безпідставно не покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України, вирок суду в частині визначення розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди не є належним чином мотивованим, а присуджена судом сума не співмірна із завданими негативними наслідками.
В запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілої обвинувачений ОСОБА_10 просить залишити апеляційну скаргу останнього без задоволення. Зазначає, що апеляційна скарга представника потерпілої безпідставна, необґрунтована та не підтверджена жодними належними та допустимими доказами.
Захисник ОСОБА_11 в запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілої просить залишити цивільний позов без розгляду, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що у апеляційній скарзі не зазначено, в чому полягає неправильність застосування кримінального закону в частині звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання та в частині визначення розміру матеріальної та моральної шкоди.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_11 просить залишити її без задоволення, оскільки вимога щодо скасування вироку та призначення покарання без застосування ст.75 КК України належним чином не аргументована та не ґрунтується на чинному законодавстві, мотивація для скасування вироку є недопустимою, так як невизнання вини є способом захисту, а саме способом захисту від необґрунтованої та недоведеної підозри і не може бути розцінена як підстава для відмови в застосуванні судом звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Потерпіла ОСОБА_12 , в запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, просить відмовити в їх задоволенні, зазначаючи, що апеляційній скарги побудовані на не підтверджених припущеннях та ставлять за мету без будь яких підстав звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинене.
Потерпіла ОСОБА_12 вирок суду не оскаржила.
Ухвалою колегії суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 14 квітня 2016 року вирок Хмельницького міськрайонного суду від 11 листопада 2016 року щодо ОСОБА_10 залишено без зміни, а апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_11 , представника потерпілої ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 без задоволення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2016 року ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 14 квітня 2015 року щодо ОСОБА_10 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, потерпілої та її представника, на підтримання поданих апеляційних скарг, думку прокурора про необхідність скасування вироку суду, з підстав викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, а апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у спричиненні ОСОБА_12 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження відповідає матеріалам кримінального провадження та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

Обставини умисного спричинення обвинуваченим ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, їх вид та механізм спричинення, в час та при обставинах, які зазначені у вироку, повністю ствердила допитана судом потерпіла ОСОБА_12 . Згідно з її показаннями, приїхавши за місцем проживання сина, вона зустрілась із сватами Масловськими, з якими почали сваритись, а згодом битись. Обвинувачений ОСОБА_10 наніс їй удар кулаком в обличчя, від якого вона впала, потім удар штахетою по голові. Після цього він штовхнув її на огорожу, а коли вона впала, сів на ноги і наніс ще 4-6 ударів кулаками в обличчя. Через побиття та сильні головні болі вона перебувала на стаціонарному лікуванні у вузловій лікарні на станції Гречани. Під час чергового рентгенівського обстеження у неї виявили перелом виличної кістки і кісток носа зі зміщенням.

При відтворенні обстановки та обставин події (а.с.104), потерпіла підтвердила механізм нанесення їй тілесних ушкоджень.

Такі її показання об`єктивно узгоджуються з даними акту судово-медичного обстеження № 407 від 22 березня 2011 р. (а.с. 102-103), висновку експерта № 344 від 13 березня 2012 р. (а.с. 110-111), висновку експерта № 488 від 6 квітня 2012 р. (а.с.112-113), висновку експерта № 92 від 31 січня 2014 р. (а.с. 105-109), акту судово-медичного дослідження № 666 від 12 травня 2011 р. (а.с. 102-103), висновку експерта № 344 від 13 березня 2012 р. (а.с. 110-111), які були досліджені в судовому засіданні, та які проведені у відповідності до вимог Закону, консультативними висновками лікарів рентгенологів ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , згідно яких у ОСОБА_12 виявлено консолідований перелом виличної кістки та деформація правої бокової стінки носу, журналами реєстрації рентгенологічних досліджень ДЗ «Вузлова лікарня станції Гречани Південно Західної залізниці» та Хмельницької обласної лікарні.

Допитаний у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_18 підтвердив виявлення у потерпілої, станом на 22 березня 2011 року, тілесних ушкоджень, зафіксованих нею на представлених суду фотознімках. При цьому він пояснив, що визначити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої, на момент первинного огляду, було неможливо через наявність у неї значного набряку обличчя. До того ж перелом виличної кістки, який був встановлений у потерпілої в послідуючому, можна виявити лише після проведення лікування наявної у неї черепно-мозкової травми і спаду набряку. При цьому, для встановлення об`єктивного діагнозу здійснюється рентгенівський знімок голови в спеціальній проекції, як у випадку з потерпілою.

Проаналізувавши зазначені висновки судово-медичних експертиз, в сукупності з іншими, дослідженими в судовому засіданні доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження спричиненні внаслідок побиття обвинуваченим, оскільки це повністю узгоджується з належними, об`єктивними, вищенаведеними, дослідженими судом доказами, які ОСОБА_10 не спростовані.

Перебування потерпілої на стаціонарному лікуванні, проведення витрат для відновлення попереднього стану здоров`я, повністю стверджується даними виписних епікризів, довідкою ДЗ „Вузлова лікарня станції Південно-Західної залізниці.

Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_12 обвинуваченим ОСОБА_10 , підтвердили в судовому засіданні безпосередні очевидці-свідки: ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Згідно показань свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 вони були очевидцями конфлікту між родинами ОСОБА_26 та ОСОБА_27 .

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 не заперечував наявності конфлікту з потерпілою, у вказаний день і час, під час якого вони падали та бились, проте не визнавав заподіяння їй умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Ці показання ОСОБА_10 місцевий суд обґрунтовано визнав недостовірними, розцінив як намагання, в такий спосіб, уникнути відповідальності.

Крім того обґрунтовано розцінено судом критично показання свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , з огляду на їх непослідовність, та що вони не висвітлюють отримання потерпілою тілесних ушкоджень, виявлених при освідуванні.

Давши названим доказам оцінку з точки зору їх належності, достатності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у заподіянні ОСОБА_29 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я і правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.122 КК України.

Колегія суддів вважає за необхідне спростувати твердження сторони захисту про недопустимість частини доказів, що покладені в основу обвинувачення, оскільки матеріали кримінального провадження та процедура їх збирання відповідають вимогам ст. 84-86 КК України.

Посилання захисту на те, що висновки судово-медичних експертиз, щодо тяжкості тілесних ушкоджень, зроблені за відсутності оригіналу рентгенівського знімку потерпілої, на якому були б виявлені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості є безпідставними.

Так згідно з даними висновку судово-медичної експертизи №344 від 08.02.2012 року, за результатами судово-медичного обстеження, даних представленої медичної документації, рентгенівських знімків, контрольної рентгенографії і консультативного висновку лікаря рентгенолога ХОЛ., даних повторної рентгенографії 13 березня 2012 року у ОСОБА_12 , станом на 22 березня - 4 травня 2011 року, мають місце тілесні ушкодження у вигляді крововиливів та набряків м`яких тканин чола, лівої скроневої ділянки з переходом на лобну ділянку голови, лівої навколоочної ділянки, лівої вилично-щічної ділянки обличчя, правої вилично-щічної ділянки з переходом на передвушну ділянку, закритого перелому кісток носу зі зміщення уламків, закритого перелому правої виличної кістки, рани слизової оболонки верхньої губи, струсу головного мозку, що могли утворитися від не менше ніж п`яти-шестиразової дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею по механізму «удар» (крововиливи і набряки, струс головного мозку), «удар-розтягнення-розрив» (рана), «удар-деформація» (переломи) не виключено за тих обставин і в тій послідовності, на які вказує під час відтворення обстановки та обставин події сама потерпіла та за своїм характером відносяться до: тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (набряк і крововилив м`яких тканин правої вилично-щічної ділянки з переходом на передвушну ділянку, закритий перелом правої виличної кістки) та легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (крововиливи і набряки м`яких тканин чола, лівої скроневої ділянки з переходом на лобну ділянку голови, лівої навколоочної ділянки, лівої вилично-щічної ділянки обличчя, закритий перелом кісток носу зі зміщення уламків, рана слизової оболонки верхньої губи, струс головного мозку). Судячи по кольору та стану загоєння тілесних ушкоджень, вони можуть мати давність утворення в межах 1-ї доби до моменту проведення судово-медичного обстеження 22 березня 2011 року.

Відповідно до даних висновку додаткової судово-медичної експертизи № 488 від 6 квітня 2012 року, згідно результатів судово-медичного обстеження, даних представленої медичної документації - рентгенівських знімків, контрольної рентгенографії і консультативного висновку лікаря рентгенолога ХОЛ, даних повторної рентгенографії 13 березня 2012 pоку, відомих обставин справи, у ОСОБА_12 станом на 22 березня - 4 травня 2011 року мають місце зазначені вище тілесні ушкодження.

З вказаних висновків вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 надавала експертам не тільки оригінали рентгенівських знімків, а й контрольні рентгенографії, зроблені нею 13.03.2012 року, що спростовує твердження апеляційних скарг сторони захисту про відсутність рентгенівських знімків, які підтверджують отримання нею тілесних ушкоджень.

Крім того з даних висновку експерта № 92 від 31 січня 2014 року слідує, що кількість, властивості, локалізація та характер тілесних ушкоджень, свідчить про те, що вони не могли утворитися внаслідок падіння потерпілої обличчям на дерев`яний паркан та бордюр, - за тих обставин, на які вказують під час допитів свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_28 та ОСОБА_31 .

Посилання сторони захисту на суперечливість висновків первинного огляду потерпілої( акт судово-медичного дослідження № 666 від 12 травня 2011 року) та подальших висновків судово-медичних експертиз, не заслуговують на увагу, так як в акті судово-медичного дослідження, крім іншого, зазначено, що ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої може бути остаточно підтверджений у разі проходження нею курсу лікування в спеціалізованому відділенні медичного закладу з приводу черепно-мозкової травми, а відтак вказані вище висновки колегія суддів не вважає суперечливими.

Твердження апелянта про відсутність даних про перелом правої виличної кістки у потерпілої, в первинній медичній документації, на яку є посилання в апеляційній скарзі, про відсутність огляду лікаря-спеціаліста (хірурга щелепно-лицьового відділення), та не встановлення ним діагнозу про перелом виличної кістки і кісток носу, про її лікування, та про те, що рентгенівський знімок від 13.03.2012 року не містить зображення перелому правої виличної кістки, оскільки на ньому прослідковується лише слід загоєння перелому, не спростовує факт заподіяння цих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , так як їх наявність підтверджується зазначеними висновками судово-медичних експертиз.

Вказані висновки судово-медичних експертиз є послідовними, не містять суперечностей та повністю відповідають вимогам ст. ст.101,102,242 КПК України, експерти, які їх складали, були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги захисту про недопустимість, як доказу - протоколу відтворення обстановки та обставин події з потерпілою ОСОБА_12 (а.с.104 т.1). Вказана слідча дія проводилась, з метою перевірки і уточнення показань потерпілої, в період перебування її в лікарні, з участю понятих та судового медичного експерта. Під час цієї слідчої дії потерпіла розповіла про механізм заподіяння їй тілесних ушкоджень обвинуваченим, а саме куди, чим і як він їх наносив, що в подальшому було підтверджено і висновками судово-медичних експертиз

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_10 , у вчиненні інкримінованого злочину, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду, в цій частині, відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції досліджені всі фактичні обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного її вирішення, а тому доводи апеляційних скарг сторони захисту про однобічність відтворення у вироці показань свідків, не усунення суперечностей, та не надання належної правової оцінки показанням свідків, які вони давали на користь ОСОБА_10 , а також про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, є надуманими.

Показання потерпілої та свідків, на які суд посилається у вироку, як на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину, у колегії суддів не викликають сумніву, так як вони узгоджуються між собою та висновками судово-медичних експертиз і, в сукупності, підтверджують винуватість ОСОБА_10 у вчиненні вказаних дій.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_10 призначене у відповідності до вимог ст.65 КК України, в межах санкції статті Особливої частини КК України, за якою його засуджено, з врахуванням положень Загальної частини КК України, зокрема ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, відсутності обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, яке за своїм видом та розміром є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Так, судом враховано, що ОСОБА_10 є пенсіонером за віком на пільгових умовах, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю, дружину-інваліда 3 групи, позитивно характеризується по місцю роботи та проживання.

Посилання в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілого на неправильність застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України не ґрунтується на законі та матеріалах справи.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи покарання місцевий суд вказав, що врахував тяжкість злочину, а це свідчить про те, що судом враховано і характер його наслідків, оскільки саме наслідки дій винної особи є обов`язковою ознакою цього злочину і визначають його ступінь тяжкості. Тому посилання апелянтів на те, що суд не врахував тяжкість злочину і характер наслідків є безпідставним. Не визнання ОСОБА_10 вини є способом захисту від обвинувачення, тому не може вплинути на призначене покарання.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов правильного висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

При цьому, колегія суддів виходить із того, що конфлікт між обвинуваченим і потерпілою виник на побутовому ґрунті, під час спільного проживання, в шлюбі, їх дітей.

Ці обставини, на думку колегії суддів, зменшують ступінь суспільної небезпечності злочину і не свідчать про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Водночас, відповідно до положень ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Згідно з приписами п.3 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років- у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вчинений ОСОБА_10 злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, за який призначено покарання не більше п`яти років позбавлення волі. З дня вчинення обвинуваченим злочину, і до дня набрання вироком законної сили, минуло більше п`яти років.

Враховуючи ці вимоги закону ОСОБА_10 підлягає звільненню від покарання у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, тому посилання апеляційної скарги представника потерпілої на незастосування судом ст.76 КК України не може бути враховано.

В той же час, твердження представника потерпілої про неправильне вирішення цивільного позову, частково заслуговує на увагу.

Відповідно до положень ч.1 ст.129 КПК України, суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 подала позовну заяву про стягнення з ОСОБА_32 , на її користь, на відшкодування матеріальної шкоди 1616 грн. 13 коп. та моральної шкоди 150000 грн.

Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_32 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Однак, в порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, суд належним чином не навів підстави для стягнення моральної шкоди, саме в такому розмірі.

У відповідності до п.3 ст.23 ЦПК України, роз`яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте місцевий суд вказаних вимог закону не дотримався.

Так, судом, не в повній мірі враховано, що потерпіла перенесла фізичний біль, душевні страждання та хвилювання, яких зазнала в зв`язку з нанесенням їй обвинуваченим тілесних ушкоджень, зокрема закритого перелому правої виличної кістки, що сталася під час бійки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, що цим було порушено її нормальний спосіб життя, що у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями вона вимушена була тривалий час лікуватися.

В суді першої та апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_12 вказувала на те, що неодноразово проходила стаціонарне та амбулаторне лікування, терпіла неприємні лікувальні та діагностичні процедури, приймала медикаменти. Впродовж часу лікування змушена була пристосовуватися до негативних умов існування(ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення). В період стаціонарного лікування потребувала допомоги близьких. Наслідки перенесених травм призвели до появи негативних психоматичних та психоемоційних змін, що підтверджені медичними документами. Впродовж періодів лікування була тимчасово непрацездатною, до цього часу у неї залишається обмеження трудової працездатності, що потягло за собою можливість отримання прибутків та призвело до зниження добробуту сім`ї. Через хворобливий стан та постійні перебування на лікуванні її було переведено на іншу, менш оплачувану посаду. Внаслідок обставин отримання нею тілесних ушкоджень були порушені її життєві плани. По сьогоднішній день у неї продовжуються проблеми із здоров`ям, продовжується необхідність дотримуватися медичних призначень, обмежувати фізичну активність та психоемоційні навантаження. Надані потерпілою медичні висновки, виписні епікризи, наказ з місця роботи, які підтверджують вказані обставини, були досліджені в судових засіданнях.

Виходячи з характеру вчинених ОСОБА_33 щодо ОСОБА_12 діянь, що призвели до заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, з врахуванням характеру, обсягу та тривалості страждань потерпілої, а також засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне вирок місцевого суду, в частині відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_12 змінити, із збільшенням розміру морального відшкодування до 20000 грн., яких буде достатньо для моральної компенсації потерпілій, завданих їй моральних страждань від злочину.

Така грошова сума, на думку колегії суддів, є виваженою та справедливою, як стосовно потерпілої, так і обвинуваченого.

Що стосується стягнення з обвинуваченого судом першої інстанції матеріальної шкоди в сумі 1436 грн.13 коп., пов`язаної з лікуванням потерпілої, то такий її розмір підтверджений виписками з історії хвороби та довідкою ДЗ «Вузлова лікарня станції Гречани Південно-Західної залізниці», касовими чеками аптечних закладів, які долучені до матеріалів кримінального провадження. Підстав не вірити потерпілій, що саме таку суму вона затратила на придбання ліків, колегія суддів не вбачає, жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, ні обвинуваченим, ні його захисником, не надано, тому доводи сторони захисту, з цього приводу є необґрунтованими. Проте підстав для збільшення витрат, у зв`язку з оплатою обстеження судин головного мозку та шиї в центрі «Довголіття», колегія суддів не вбачає, оскільки вони платіжними документами не підтверджені, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, тому доводи представника потерпілої, в цій частині, є безпідставними.

З врахуванням викладених обставин, з обвинуваченого ОСОБА_10 слід стягнути на користь потерпілої ОСОБА_12 матеріальну шкоду 1436 грн.13 коп. та 20000 грн. моральної шкоди, а всього 21436 грн.13 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є необхідність збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст.74, п. 2 ч. 1 ст. 407, п. 3 ч. 1 ст. 408, 418, 419 КПК України,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення, а апеляційні скарги представника потерпілої та прокурора задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 11 листопада 2014 року щодо ОСОБА_10 , в частині звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України та в частині вирішення цивільного позову, змінити.

ОСОБА_10 звільнити від покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Збільшити суму моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 і визначити її в сумі 20 тис. гривень.

У решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_3