У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_5.,
суддів ОСОБА_6., ОСОБА_7.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 13 жовтня 2016 року заяву засудженого ОСОБА_4,

у с т а н о в и л а:

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 3 квітня 2015 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК), і призначено покарання у виді штрафу в сумі 1700 грн з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на один рік. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 серпня 2015 року вирок залишено без зміни. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 квітня 2016 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишила без задоволення, а судові рішення - без зміни.

28 липня 2016 року засуджений подав заяву про перегляд зазначеної ухвали касаційного суду з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

2 вересня 2016 року заявникові вказано на недоліки заяви та надано строк для їх усунення. В межах наданого строку ОСОБА_4 подав уточнену заяву, в якій просить скасувати ухвалу касаційного суду щодо нього на підставі неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК. Заявник стверджує, що додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю за ч. 1 ст. 366 КК не може бути приєднане до основного покарання у виді штрафу. Вважає, що обставини в його справі є подібними до тих, що описані в інакших за змістом ухвалах касаційного суду від 28 березня 2013 року та 1 жовтня 2016 року, які надає на підтвердження підстави для перегляду, де касаційний суд виключив з рішень попередніх судових інстанцій додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов'язані зі здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій. Крім того, заявник стверджує, що суд помилково визнав офіційним документом довідку про наявність працівників, так як вона не спричиняє і не здатна спричинити будь-яких наслідків правового характеру, що потягло незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК. При цьому посилається на постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2013 року та 9 липня 2015 року, в яких, на його думку, визначено іншу правову позицію щодо критеріїв «офіційного документа». Вимагає скасувати оскаржену ухвалу й направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Вивчивши заяву і долучені до неї матеріали та заслухавши доповідача, колегія суддів вважає, що підстави для відкриття провадження відсутні.

Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього злочину (ч. 2 ст. 4 КК). Виняток із цього правила становить лише закон, що пом'якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, - він має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

1 липня 2011 року набрав чинності Закон України від 7 квітня 2011 року № 3207-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення» (далі - Закон № 3207-VI). Цим Законом внесено зміни, зокрема, до санкції ч. 1 ст. 366 КК, у якій після переліку основних покарань поставлено розділовий знак «кома» і тим самим відокремлено додаткове покарання від двох альтернативно передбачених у санкції основних покарань - штрафу та обмеження волі. У такий спосіб законодавець указав, що додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю може бути приєднано не тільки до обмеження волі, але й до штрафу.

У справі ОСОБА_4 встановлено, що він вчинив службове підроблення у травні 2013 року, тобто після набрання чинності Законом № 3207-VI, і покарання йому призначено відповідно до санкції ч. 1 ст. 366 КК в редакції цього Закону, яка в цій частині не зазнала змін як на момент ухвалення вироку, так і дотепер.

Натомість з ухвали касаційного суду від 1 жовтня 2013 року, висновки в якій заявник вважає прикладом правильного застосування санкції ч. 1 ст. 366 КК, вбачається, що цей злочин було вчинено до набрання чинності 1 липня 2011 року Законом № 3207-VI, який погіршує становище особи, а з огляду на санкцію в чинній на той час редакції, додаткове покарання за ч. 1 ст. 366 КК могло бути застосоване лише до основного у виді обмеження волі, а не штрафу. Саме тому із вироку в цій справі виключено вказівку про призначення за ч. 1 ст. 366 КК додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Вищенаведене свідчить, що правовідносини, відображені у порівнюваних заявником прикладах правозастосування, не є подібними, а це виключає застосування до них однієї і тієї самої норми права.

Посилання ж засудженого на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2013 року № 5-5229зп12 про допуск до провадження Верховного Суду України справи щодо ОСОБА_4 є неприйнятним, оскільки зазначене судове рішення не містить висновку щодо застосування відповідної норми права.

Що стосується доводів заявника про неоднакове застосування касаційним судом критеріїв «офіційного документа» як предмета злочину, передбаченого ст. 366 КК, то вони не можуть бути розглянуті в даному провадженні з огляду на таке.

Заявник, посилаючись на положення ч. 5, ч. 6 ст. 13 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» про те, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, зазначає, що всупереч зазначеним приписам, суд касаційної інстанції в його справі відступив від правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду України від 25 квітня 2013 року та 9 липня 2015 року, і не зазначив відповідних мотивів. Це, на думку заявника, призвело до неоднакового застосування касаційним судом однієї і тієї самої норми права, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК. Водночас заява ОСОБА_4 не містить посилання на протилежні висновки касаційного суду стосовно предмета злочину, передбаченого ст. 366 КК.

Проте Верховний Суд України переглядає судові рішення з підстав і в порядку, передбачених главою 33 КПК, а тому посилання заявника на ч. 5, ч. 6 ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» як на підставу перегляду оскарженого судового рішення суперечить чинному кримінальному процесуальному закону.

Виходячи з наведеного, підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст. 451 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_4 у допуску його справи до провадження у Верховному Суді України.

Відмова в допуску справи до провадження не перешкоджає повторному зверненню з інших підстав, ніж ті, що були предметом розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7