Справа № 741/1292/16
1-кп/729/63/16 р.

У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Прокурор в підготовчому судовому засіданні, вважає обвинувальний акт таким, що відповідає вимогам КПК України та просить призначити кримінальне провадження до судового розгляду. Крім того, заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .
Захисник та обвинувачений вважають за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду та не заперечують проти клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.
Потерпіла також вважає за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду, продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого та просить приєднати до обвинувального акту позовну заяву про стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди.
Учасники провадження не заперечили проти клопотання потерпілої.
Заслухавши думку прокурора, захисника, потерпілої та обвинуваченого перевіривши обвинувальний акт, суд приходить до наступного висновку.
За змістом положень ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування і в ньому не повинно бути жодних внутрішніх суперечностей, граматичних помилок і описок, а всі складові частини цього документа повинні бути узгоджені між собою.
При цьому обвинувачення згідно з п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивну та об`єктивну сторону) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, суд здійснює судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст. 337 КПК України.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому засіданні суд має право повернути прокурору обвинувальний акт у тому випадку, якщо він не відповідає вимогам КПК України, при цьому не обговорює питання щодо істотності чи неістотності допущених слідчим порушень закону і не визначає, у якій мірі ці порушення кожне окремо або в їх сукупності перешкоджають призначенню судового розгляду, оскільки ст.2 КПК України вимагає, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Вичерпні вимоги до обвинувального акта викладені в ст. 291 КПК України.
У вступній частині обвинувального акту, крім іншого, вказується, за якими статтями кримінального закону особа притягається до відповідальності, що було приводом та підставою порушення провадження.
Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні таких кримінальних правопорушень як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення; таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у приміщення та незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна, вчинений повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення. Проте, у вступній частині обвинувального акту зазначено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.185 та ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України. Отже, в порушення вимог ст.291 КПК України прокурором зайве зазначена правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч.3 ст.185 КК України після двох епізодів злочинної діяльності ОСОБА_5 . Таке в подальшому, при призначенні покарання, є підставою для призначення покарання за сукупністю злочинів в порядку ст.70 КК України. Так, з аналізу норми ст.185 КК України випливає, що якщо один чи декілька із вчинених винним повторних злочинів підпадають під норми КК, які є особливо кваліфікованими складами, зокрема, ч.3 ст.185 КК України, вчинене кваліфікується за тією частиною відповідної статті, яка передбачає найбільш тяжке покарання. Тобто, таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення та таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у приміщення підлягає кваліфікації за ч.3 ст.185 ККУ лише один раз, оскільки охоплює кваліфікацію за вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб за який передбачено менш тяжке покарання, ніж за ч.3 ст.185 КК України.
Отже, описово-мотивувальна частина обвинувального акту, повинна містити виклад окремих епізодів у хронологічному або системному порядку. Кожний епізод описується окремо та повністю із зазначенням усіх обставин предмета доказування, а формулювання обвинувачення із зазначенням його суті та юридичної кваліфікації дається лише в резолютивній частині обвинувального акту.
Крім того, зокрема, п.5 ч.2 ст. 291 КПК України передбачає, що обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті ( частини статті ) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Разом з тим, зміст фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, відповідно до вимог ст.91 КПК України, визнається такими обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і є необхідними і достатніми для його вирішення по суті.
Отже, у формулюванні обвинувачення, окрім події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, способу та інших обставин його вчинення, вказуються й особи, винуваті у його вчиненні.
При дослідженні обвинувального акта в підготовчому судовому засіданні встановлено, що він не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення.
Разом з тим, за правилами ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Під час проведення підготовчого судового засідання судом встановлено, що у обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення повторно за попередньою змовою з ОСОБА_7 , матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження. На думку суду, зазначення в обвинувальному акті про вчинення злочину у співучасті з ОСОБА_7 з наведенням конкретних дій цієї особи, за відсутності відображення даних, що його вину доведено і встановлено обвинувальним вироком, що набрав законної сили, є порушенням однієї з засад кримінального провадження презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження відповідно до ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст. 62,129 п.3 Конституції України, п.2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року за змістом, яких кожна особа вважається невинуватою у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Стаття 2 КПК України визначає, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний , хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини , жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений ,жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура .
При цьому ст. 62 Конституції України визначає, що особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Згідно ч.5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у справі Абрамян проти Росії від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту « а « п.3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення ( рішення від 19.12.1989 р у справі Камасінскі проти Австрії № 9783/82 п.79). Крім того, суд констатував, що положення підпункту « а» п.3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті у кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі « Пелісьє та Сассі проти Франції « п.52) .
Положенням ст. 217 КПК України, визначається порядок об`єднання і виділення матеріалів досудового розслідування, де чітко вказано, що матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.
Із обвинувального акта вбачається, що відносно ОСОБА_7 матеріали виділені в окреме провадження, при цьому відсутнє обґрунтування такого виділення, що є порушенням вимог ч.4 ст. 217 КПК України, оскільки воно, на думку суду, могло негативно вплинути на повноту досудового розслідування та в подальшому на судовий розгляд кримінального провадження.
Не дивлячись на те, що відповідно ст.338 КПК України, прокурор вправі змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини вчинення злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, у суду немає законних підстав, встановлених чинним законодавством, у підготовчому судовому засіданні передбачати майбутню позицію прокурора в подальшому, оскільки це не обов`язком прокурора, а тільки його правом, тому з метою дотримання права на захист учасників судового процесу, суд приходить до обґрунтованого висновку про неможливість призначення обвинувального акту до розгляду в судовому засіданні.
Таким чином, оскільки, щодо кожного учасника кримінального провадження повинна бути проведена належна правова процедура, що чітко визначена кримінально правовим законодавством та враховуючи загальні засади кримінального процесуального законодавства, відповідно до яких, якщо дані про наявність ознак злочину встановлені щодо особи, яка притягнута до кримінальної відповідальності, але не є обвинуваченим у конкретній справі, суд не вправі у вироку чи в інших судових рішеннях допускати висловлювання та судження, які можуть бути оцінені, як визнання особи винною у вчинені злочину, крім того, овинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, а тому суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 не відповідає вимогам кримінально процесуального закону, а саме ст. 291 КПК України, вказані в ухвалі суду недоліки є істотним порушенням вимог закону, зокрема, права на захист, оскільки не було дотримано в повній мірі вимоги презумпції невинуватості.
Враховуючи, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, то клопотання учасників кримінального провадження задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 314, 372, 395 КПК України, суд,-
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи діб з дня її проголошення. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.
Суддя