У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 28 квітня 2016 року заяву

засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України постановлених щодо нього судових рішень,

в с т а н о в и л а:

Вироком військового апеляційного суду Західного регіону України від 24 квітня 2002 року ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 17 і частиною першою статті 118 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за частиною першою статті 117 КК 1960 року - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням його військового звання «лейтенант» відповідно до статті 37 КК 1960 року; за частиною другою статті 118 КК 1960 року - до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; за пунктом «ж» статті 93 КК 1960 року - до покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням його військового звання «лейтенант» відповідно до статті 37 КК 1960 року, і за сукупністю цих злочинів на підставі статті 42 КК 1960 року - до покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням військового звання «лейтенант» відповідно до статті 37 КК 1960 року.

Ухвалою колегії суддів Військової судової колегії Верховного Суду України від 9 липня 2002 року касаційне подання військового прокурора Західного регіону України задоволено, а касаційні скарги засудженого та його адвоката - задоволено частково. Зазначений вирок змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з частини другої статті 17 і частини першої статті 118 КК 1960 року на частину третю статті 15 і частину першу статті 153 КК 2001 року (далі - КК) і призначено за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; з частини першої статті 117 КК 1960 року на частину першу статті 152 КК і призначено за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та за сукупністю злочинів, передбачених частиною третьою статті 15 і частиною першою статті 153, частиною першою статті 152 КК, частиною другою статті 118 та пунктом «ж» статті 93 КК 1960 року, на підставі статті 70 КК 2001 року - до покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням військового звання «лейтенант». У решті вирок залишено без змін.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постановлених щодо нього судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У заяві засуджений стверджує, що, призначаючи йому покарання, суд першої інстанції визнав обставинами, що його обтяжують, невизнання ним вини, відсутність розкаяння у вчиненому та жорстоку поведінку щодо потерпілих, що не передбачено статтею 67 КК, а також помилково врахував як обтяжуючі обставини вчинення злочинів повторно, спричинення ними особливо тяжких наслідків, хоча зазначені обставини є ознаками інкримінованих ОСОБА_1 злочинів, що впливають на їх кваліфікацію. На це, як зазначає засуджений, не звернув уваги й суд касаційної інстанції, допустивши неоднакове застосування норм статей 65, 67 КК.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Як приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального закону засуджений наводить і додає до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2016 року, від 18 лютого 2016 року, від 15 березня 2016 року, від 10 листопада 2015 року та копії ухвал Верховного Суду України від 19 січня 2010 року, від 16 січня 2003 року, від 21 червня 2006 року, від 14 червня 2007 року, в яких, на його думку, містяться висновки застосування норм статей 65 та 67 КК, відмінні від тих, що викладені в оспорюваному судовому рішенні.

Заслухавши доповідача, вивчивши заяву та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що передбачені законом підстави для допуску справи до провадження Верховного Суду України відсутні.

Відповідно до частини першої статті 447 КПК заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше.

Судове рішення, стосовно якого засуджений подав заяву про перегляд, було ухвалено судом касаційної інстанції 9 липня 2002 року, а деякі з долучених до заяви рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України ухвалені в листопаді 2015 року, січні 2003 та 2010 років, в червні 2006 року та 2007 років. Ураховуючи наведене та вирішуючи питання про допуск справи до провадження, колегія суддів не може брати до уваги зазначені рішення.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини першої статті 445 КПК передбачено, що підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Як убачається з вироку щодо ОСОБА_1, суд, призначаючи покарання останньому, відповідно до вимог статті 65 КК врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного, а також обставини, що обтяжують покарання. До обставин, що обтяжують покарання, суд відніс лише вчинення злочинів у стані алкогольного сп'яніння (пункт 13 частини першої статті 67 КК). А всі інші обставини, на які звертає увагу засуджений у своїй заяві, суд урахував, як такі, що оцінюють ступінь тяжкості вчинених злочинів та характеризують особу.

Натомість, наведені для порівняння засудженим ухвали суду касаційної інстанції містять висновки щодо застосування норм права, передбачених пунктами 1, 2, 5 статті 67 КК як обставини, що обтяжують покарання. Висновки, як повинні застосовуватись ці норми права, в оскаржуваних засудженим судових рішеннях відсутні.

Отже, з наданих документів не вбачається неоднаковості застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, тобто підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що подана засудженим ОСОБА_1 заява про перегляд постановлених щодо нього судових рішень є необґрунтованою, і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 444, 445, 451 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити засудженому ОСОБА_1 у допуску справи до провадження Верховного Суду України про перегляд постановлених щодо нього судових рішень.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4