УХВАЛА

22 листопада 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та
проживаючого адресою:
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України;
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
В апеляційній скарзі від 02 вересня 2016 року заступник прокурора міста Києва просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді двох років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання, встановити іспитовий строк один рік.
В апеляційній скарзі від 13 вересня 2016 року заступник прокурора міста Києва просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді двох років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання, встановити іспитовий строк один рік, та покласти обовязки передбачені ст. 76 КК України.
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України та призначене покарання у виді двох років позбавлення волі без позбавленням права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей, на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк один рік.
В доводах апеляційних скарг прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. На його думку, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.
Апелянт зазначає, що відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення кримінального покарання» та ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей призначається як додаткове покарання у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого чи із заняттям ним певною діяльністю.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 , займаючи посаду водія автотранспортних засобів відділу адресного обслуговування операційного відділення «Київ-Жуляни» Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Міст Експрес» (далі ТОВ), незаконно привласнив товарно-матеріальні цінності, які мав у своєму віданні, а відтак прокурор вважає, що суд першої інстанції повинен був призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що суд у вироку не навів мотивів не застосування до обвинуваченого додаткового покарання.
З огляду на викладене, апелянт зазначає, що призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції остаточне покарання без призначення додаткового є невиправдано м`яким та явно несправедливим, а тому вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2015 року ОСОБА_5 призначено на посаду водія автотранспортних засобів відділу адресного обслуговування операційного відділення «Київ-Жуляни» ТОВ «ТД «Міст Експрес», відповідно до наказу № 186/ОС від 29 липня 2015 року і з ним укладено договір про повну матеріальну відповідальність.
Приблизно у листопаді 2015 року, в невстановлений судом час, у ОСОБА_5 виник прямий умисел, направлений на привласнення майна ТОВ «Торговий Дім «Міст Експрес», а саме грошових коштів, котрі перебували у йоговіданні.
Так, 01 грудня 2015 року ОСОБА_5 , реалізуючи свій умисел на привласнення майна ТОВ «Торговий Дім «Міст Експрес»,одержав на складі ТОВ «ТД «Міст Експрес» за адресою: м. Київ, пр-т Відрадний, 107-А, за накладними видачі № КЕ0000623 від 01 грудня 2015 року, № КЕ0000618 від 01 грудня 2015 року, відправлення у кількості 41 од., для доставки одержувачам на загальну суму 18 687,91 грн., після чого, протягом того ж дня, ОСОБА_5 здійснив доставку 16 од. посилок з оплатою після доставки, а саме:
2.Згідно декларації CV007331143PL ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_3 , де отримав від ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 1 289, 00 грн.;
3.Згідно декларації CV007332722PL ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_4 , де отримав від ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 888, 00 грн.;
4.Згідно декларації CV700471848CZ ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_5 , де отримав від ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 865, 00 грн.;
5.Згідно декларації 1-060023 ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_6 , де отримав від ОСОБА_11 10 грошові кошти у розмірі 39, 00 грн.;
8.Згідно декларації ROZ502945857 ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_9 , де отримав від ОСОБА_14 грошові кошти у розмірі 1 334, 03 грн.;
9.Згідно декларації ROZ502952886 ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_10 , де отримав від ОСОБА_15 грошові кошти у розмірі 346, 92 грн.;
10. Згідно декларації CV805498690PL ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_11 , де отримав від ОСОБА_16 грошові кошти у розмірі 799, 00 грн.;
14.Згідно декларації CV007334309PLОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_14 , де отримав від ОСОБА_20 грошові кошти у розмірі 1670, 00 грн.;
16.Згідно декларації ROZ502960642 ОСОБА_5 здійснив доставку за адресою: АДРЕСА_16 , де отримав від ОСОБА_22 грошові кошти у розмірі 417, 97 грн.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити, обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти їх задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 191 КК України як привласнення чужого майна, яке перебувало у його віданні.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд в суді першої інстанції відбувався відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Висновки суду в частині доведення винуватості, кваліфікації дій обвинуваченого та призначення основного покарання з випробуванням ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що санкцією ч. 1 ст. 191 КПК України передбачена можливість призначення додаткового виду покарання позбавлення права обіймати посади чи займатися певною діяльністю, так і не призначення його. В будь-якому випадку своє рішення суд повинен мотивувати.
Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про можливість не призначати ОСОБА_5 додаткового покарання і своє рішення належно мотивував.
Так, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який не судимий, думку представника потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, конкретні обставини вчинення злочину, молодий вік обвинуваченого.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин, що відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії середньої тяжкості.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 розповів за яких обставин вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 191 КК України, зобов`язувався в подальшому не вчиняти злочини та надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, частково відшкодував матеріальну шкоду товариству, а відтак, суд першої інстанції вважав, що виправлення обвинуваченого можливе покарання без ізоляції від суспільства.
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Що ж стосується доводів прокурора, викладених в апеляційних скаргах про м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання внаслідок не застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Суд першої інстанції з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину останнього, добровільного часткового відшкодування ним заподіяної шкоди ТОВ «ТД «Міст Експрес», дійшов висновку про можливість незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей.
На думку колегії суддів, такий висновок суду є правильним.
Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції надав довідку, відповідно до якої останній відшкодував ТОВ «ТД «Міст Експрес» заподіяну ним шкоду в повному обсязі, що свідчить про його бажання усунути негативні наслідки від вчиненого злочину та стати на шлях виправлення, а тому ця обставина не може бути не взята судом до уваги.
Не призначаючи обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення ОСОБА_5 права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю,суд першої інстанції врахував також те, що на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що рішення суду про незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України та призначене покарання у виді двох років позбавлення волі без позбавленням права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей, на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком один рік та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3