Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0013591 за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и в:
Зі змісту касаційних скарг, які є аналогічними, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважають, що неналежне виконання адвокатом ОСОБА_8 умов договору про надання правової допомоги є поважною причиною для пропуску ними строку на апеляційне оскарження вироку, проте суд апеляційної інстанції, на їх думку, безпідставно відмовив у поновленні цього строку й повернув апеляційну скаргу особам, які її подали.
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено кожного за ч. 5 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна, яке є їх власністю. На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» засуджених звільнено від відбування основного покарання як таких, що на день набрання чинності Закону відбули більше однієї чверті строку покарання, призначеного судом.
Відповідно до вимог ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 24 лютого 2011 року (день фактичного затримання).
Ухвалено стягнути з указаних осіб солідарно на користь потерпілого ОСОБА_9 450 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання про речові докази.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали спільну апеляційну скаргу, в якій просили скасувати вирок і ухвалити нове рішення, яким виправдати їх обох.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 11 лютого 2016 року відмовив ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в поновленні строку на апеляційне оскарження і на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України повернув їх апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який, що доводи касаційної скарги не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Про день та час касаційного розгляду учасники кримінального провадження, у тому числі засуджені, були поінформовані, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взятиучасть у судовому засіданні. Крім того, відповідно до вимог статей 430, 434 КПК України участь засудженого у касаційному розгляді не є обов`язковою, за винятком випадків особистого волевиявлення про таку участь засудженого, котрий тримається під вартою. Зазначене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого під час розгляду справи в касаційному суді не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів із дня його проголошення, а ч. 3 цієї ж статті передбачено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Відповідно до вимог законодавства для того, щоб забезпечити права на захист, зокрема й гарантоване законом право на апеляційне оскарження, суд після проголошення вироку зобов`язаний вручити його копію засудженому.
Апеляційна скарга повертається на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України, якщо її подано після закінчення строку на апеляційне оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Процесуальний строк може бути поновлено лише за умови його пропуску з поважних причин. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Правило дотримання строку для подання апеляційної скарги має на меті гарантувати правову визначеність і забезпечити, щоб кримінальні провадження розглядалися впродовж розумного часу, не змушували зацікавлених осіб перебувати у стані невизначеності.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були присутні в судовому засіданні при оголошенні вироку від 07 жовтня 2014 року, звільнені в залі суду, і того ж дня отримали копію судового рішення, про що свідчать їх розписки (т. 6, а.п. 105, 106). Також у вироку роз`яснено порядок та строки апеляційного оскарження. Однак апеляційну скаргу на вказане судове рішення з клопотанням про поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження подали лише 17 та 20 липня 2015 року (згідно зі штемпелем вхідної кореспонденції Голосіївського районного суду м. Києва), тобто після закінчення тридцятиденного строку апеляційного оскарження (т. 6, а.п. 188197).

Прийняте рішення про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку суд апеляційної інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не подавали у визначений законом строк апеляційних скарг на вирок місцевого суду. При цьому причини пропуску строку на які вони послалися, суд визнав необґрунтованими, оскільки переконливих аргументів, які би свідчили про те, що зазначені особи раніше були позбавлені можливості самостійно або за допомогою іншого захисника оскаржити вирок суду у строк, передбачений законом, у клопотанні не наведено.
За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у поновленні строків на апеляційне оскарження вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року щодо них і повернув скаржникам апеляційну скаргу.
Оскільки суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні вищевказаного клопотання, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону, тому для задоволення касаційних скарг ОСОБА_7 та ОСОБА_6 немає підстав.

Керуючись ст. 436 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року залишити без зміни, а касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3