Справа № 136/493/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2016 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Липовець кримінальне провадження №0000236 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , голови ФГ «Кібела», в силу ст. 89 КК України раніше не судимого.
У вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

зі сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_4

зі сторони захисту - обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 будучи керівником ФГ «Кібела», діючи на підставі статуту, виконуючи адміністративно-господарські та організаційно-розпорядчі функції та уповноважений вчиняти дії, необхідні та доцільні для забезпечення правильного і ефективного здійснення діяльності та ведення справ ФГ «Кібела», яке на час винесення рішення суду зареєстроване у с.Струтинка, Липовецького району Вінницької області, та являючись в силу ст. 18 КК України службовою особою, достовірно знаючи про те, що рішеннямГосподарського суду Вінницької області від 19.03.2013 задоволено позов заступника прокурора області в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, яке представляє Вінницьке відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про стягнення 85665,83 грн., вказане рішення суду маючи реальну можливістьбезпідставно починаючи з березня 2013 року по листопад 2015 року не виконував.
З метою перешкоджання примусового виконанню вказаного рішення суду ОСОБА_6 будучи керівником ФГ «Кібела» здійснив перереєстрацію місця фактичного знаходження фермерського господарства з Липовецького району, де ним здійснюється господарська діяльність, на місто Вінниця.
Крім того, ним, як керівником ФГ «Кібела» впродовж 2013-2015 років не повідомивши державного виконавця відкрито банківські рахунки у наступних банківських установах:
- «Райфайзен Банк Аваль» № р. 6 відкритий 20.11.2013;
- ПАТ КБ «Євробанк» № р. 0001 відкритий 17.08.2015;
- ПАТ «Мегабанк», Харків №№ p.p. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 відкриті 29.09.2015;
- АБ «Укргазбанк» № р. 1 відкритий 26.10.2015.
У подальшому за результатами тимчасового доступу до речей і документів установлено, що вказаними рахунками ФГ «Кібела» здійснювало операції з грошовими коштами та мало реальну можливість виконати вищевказане рішення суду.
Крім цього, 21.10.2009 року Українським державним фондом підтримки фермерських господарств в особі Вінницького відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та ФГ «Кібела» с. Струтинка, Липовецького району, був укладений договір № 47 про надання на поворотній основі фінансової допомоги останньому в сумі 100 000 грн. Відповідно до п. 4.1 даного договору датою остаточного повернення фінансової підтримки є 01.12.2012 року.
Для забезпечення виконання зобов`язання по договору № 47 від 21.10.2009 року між Українським державним фондом підтримки фермерських господарств в особі Вінницького відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та головою ФГ «Кібела» ОСОБА_3 15.12.2009 року був укладений договір застави, відповідно до п. 1.2 якого голова ФГ «Кібела» в особі ОСОБА_3 (заставодавець), як гарантія виконання умов договору № 47 зі сторони ФГ «Кібела» передав у заставу належні йому транспортні засоби, а саме:
- трактор колісний, реєстраційний № НОМЕР_3 , марки Т-150К, рік випуску 1987 року, заводський № НОМЕР_4 , двигун № НОМЕР_5 , об`єм двигуна 9150 см.куб., зареєстрований ІДТН по Липовецького району 07.09.2009.
Однак, у червні 2011 року, точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, всупереч п 2.6, 2.10 та 2.11, договору застави від 15.12.2009 року укладеним між Вінницьким відділенням Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та головою ФГ «Кібела» ОСОБА_3 , без згоди заставодержателя (Вінницького відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств), ОСОБА_3 умисно відчужив вищевказане майно шляхом його передачі невстановленим у ході досудового розслідування особам.
Вказані дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, вчинене службовою особою, що заподіяло істотну шкоду державним інтересам, а також за ч. 1 ст. 388 КК України, як умисне відчуження заставного майна.
23.03.2016 року між прокурором Немирівської місцевої прокуратури у Вінницькій області ОСОБА_4 , якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні та обвинуваченим ОСОБА_3 укладено угоду про визнання винуватості відповідно до вимог ч.2 ст.468 КПК України.

Згідно з даною угодою обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі сформульованого обвинувачення беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даних кримінальних правопорушень.

Відповідно до угоди, ОСОБА_3 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначених діяннях, активно сприяв розслідуванню та розкриттю кримінальних правопорушень, щиро розкаявся у вчиненому.

Сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, кваліфікації дій за ч. 3 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України.
Також, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке ОСОБА_3 повинен понести за вчинені кримінальні правопорушення і отримана згода обвинуваченого на його призначення. А саме: за ч. 3 ст. 382 КК України - у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік; за ч. 1 ст. 388 КК України - у виді 1 року обмеження волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 3 років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на 1 рік. В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 року не вчинить нового злочину, та виконає обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.
В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому.

Розглядаючи в порядку ст.314 ч.3 п.1 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Прокурор в судовому засіданні вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України, в обсязі обвинувачення, пояснивши, що права, надані йому законом у зв`язку з укладенням угоди про визнання винуватості розуміє, з наслідками укладення та затвердження угоди обізнаний, характер обвинувачення та його суть йому зрозумілі, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання у разі затвердження угоди та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Суд, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, вважає, що угода підлягає затвердженню. Підстави для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ч.7 ст. 474 КПК України, відсутні.

Як вбачається з наданих матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, які кваліфікуються за ч. 3 ст. 382, тобто умисне невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, вчинене службовою особою, що заподіяло істотну шкоду державним інтересам та ч. 1 ст. 388 КК України, умисне відчуження заставного майна.
Згідно зі ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 3 ст. 382 КК Україниє тяжким злочином. Злочин, передбачений ч. 1 ст. 388 КК Україниє злочином середньої тяжкості, від якого потерпілих немає.

Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що ОСОБА_3 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені ст.474 ч.4 п.1 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ст.473 ч.2 КПК України та наслідки її невиконання, передбачені ст.476 КПК України.

Ухвалюючи вирок на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України, суд приходить до висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа. Узгоджене сторонами покарання відповідає загальним правилам призначення покарання, передбаченим КК України.

Судом також установлено, що строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України , не закінчились, оскільки перервані вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

Враховуючи викладене, те, що умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК України та КК України, суд, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження даної угоди.

За таких обставин, суд вважає доведеним в підготовчому судовому засіданні те, що ОСОБА_3 вчинив умисне невиконання рішення суду, яке набрало законноїсили, вчинене службовою особою, що заподіяло істотну шкодудержавним інтересам та умисне відчуження заставного майна, а тому його дії кваліфікуються за ч. 3 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України, за якими належить призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості, міру покарання.

Керуючись ст.ст. 314, 370, 374, 475 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :
Затвердити угоду про визнання винуватості від 23.03.2016 року між прокурором Немирівської місцевої прокуратури у Вінницькій області ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .
Визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 23.03.2016 року покарання за цією статтею у виді 3 ( трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік.

Визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 23.03.2016 року покарання за цією статтею у виді 1 (одного) року обмеження волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на 1 ( один) рік.
В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 року не вчинить нового злочину, та виконає обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:
- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;
- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи.
Заходи забезпечення кримінального провадження в ході досудового розслідування не застосовувались.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області через Липовецький районний суд, який його ухвалив протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя ОСОБА_1