УХВАЛА

05 жовтня 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Киселів, Кіцманського району,
Чернівецької області, громадянина України,зареєстрованого
та проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати вирок суду в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки, на його думку, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а за своїм видом та розміром є несправедливим через його суворість.
В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду він сприяв встановленню істини у справі, повністю визнав свою вину у вчиненому злочині, дав щирі та послідовні показання, що, на його думку, дало змогу правильно кваліфікувати його дії та не затягувати прийняття рішення у справі, а відтак вважає, що за таких обставин присутня пом`якшуюча ознака, передбачена ст. 66 КК України - щире каяття та активне сприяння у розкриттю злочину.
Апелянт також зазначає, що до вступу вироку в законну силу ним повністю була відшкодована завдана шкода потерпілому, у зв`язку з чим потерпілий ОСОБА_8 заявив, що жодних претензій до нього не має, та просив суд суворо його не карати. Отже, обвинувачений вважає, що в його діях присутня також пом`якшуюча ознака як відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Крім того, ОСОБА_5 звертає увагу на те, що при ухваленні вироку судом першої інстанції не в повній мірі були враховані деякі обставини, які характеризують його, зокрема те, що він не судимий та до кримінальної відповідальності притягуються вперше, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, є ветераном праці, а також те, що категорія злочину, за вчинення якого він визнаний винуватим, не відноситься до категорії умисних чи корисливих злочинів.
Обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що судом першої інстанції взагалі не була врахована думка самого потерпілого, який під час судового розгляду заявив, що просить суд суворо не карати його, та не призначати додаткову міру покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім того, апелянт зазначає, що позбавлення його права керувати транспортними засобами негативно вплине як на його життя, так на життя його близьких, оскільки його брат та сестра, які проживають в Чернівецькій області, є пенсіонерами та потребують сторонньої допомоги, у зв`язку з чим він часто на власному автомобілі їздить їм допомагати по господарству та транспортувати їх до медичних закладів.
Обвинувачений зазначає, що його дружина є також пенсіонеркою, та за станом здоров`я потребує періодичного санітарно-курортного лікування, куди він особисто відвозить її, а відтак позбавлення його права керувати транспортними засобами унеможливить його вільно пересуватись як пенсіонера.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки, на його думку, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
В доводах апеляційної скарги потерпілий зазначає, що в суді першої інстанції заявив, що жодних претензій до обвинуваченого не має та просив суд не позбавляти останнього права керувати транспортними засобами.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 02 лютого 2016 року приблизно в 18 год. 10 хв. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Рено», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони проспекту Маяковського по вул. Ніколаєва в напрямку вул. Бальзака в м. Києві, в порушення вимог п.п. 2.3 (б), 4.16 (а), 18.1 Правил дорожнього руху ( далі - ПДР) України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, у зв`язку з чим здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, що призвело до отримання останнім тяжких тілеснихушкоджень.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_8 підтримали свої апеляційні скарги та просили її задовольнити, думку яких підтримав захисник ОСОБА_7 , прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 , та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Висновки суду в частині доведення винуватості, кваліфікації дій обвинуваченого та призначення основного покарання з випробуванням ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та, призначивши останньому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не в повній мірі дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилаючись на вказану норму закону, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, думку потерпілого, який просив суд суворо не карати обвинуваченого та не призначати останньому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, добровільне відшкодування завданої моральної шкоди ОСОБА_8 , вперше притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі цього суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання в місцях позбавлення волі. З таким висновком погоджується також колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин з необережності.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 розповів за яких обставин вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, зобов`язувався в подальшому не вчиняти злочини, та надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав її обставиною, що пом`якшує покарання.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, добровільно відшкодував моральну шкоду потерпілому, надав допомоги потерпілому після вчинення злочину, а також те, що ОСОБА_5 за час досудового розслідування та розгляду справи у суді свідомо та неухильно дотримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, пануючих моральних принципів, а відтак, суд першої інстанції вважав за доцільним призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства.
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Що ж стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_9 , викладених в апеляційних скаргах про суворість призначеного обвинуваченому покарання внаслідок застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення правакерувати транспортними засобами, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.
Суд першої інстанції з урахуванням того, що суспільно небезпечні наслідки злочину настали через порушення ОСОБА_5 правил безпеки дорожнього руху, що призвело до отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, а також те, що до вчинення обвинуваченим такого злочину міг призвести хворобливий стан останнього, про який він повідомив в суді, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого з призначенням щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення правакерувати транспортними засобами.
На думку колегії суддів, такий висновок суду є помилковим.
Суд не в повній мірі взяв до уваги те, що потерпілий ОСОБА_8 не має жодних претензій до обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки завдана йому моральна шкода відшкодована в повному обсязі. Як в суді першої інстанції, так в апеляційному суді потерпілий просив не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами. Більше того, сам потерпілий подав апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, в якій просить не призначати ОСОБА_5 додаткове покарання, що, на думку колегії суддів, свідчить про примирення обвинуваченого з потерпілим.
Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 має брата та сестру, які проживають в Чернівецькій області, є пенсіонерами та потребують сторонньої допомоги, у зв`язку з чим він часто на власному автомобілі їздить їм допомагати по господарству та транспортувати їх до медичних установ. Також, з долучених до апеляційної скарги обвинуваченого документів, вбачається, що дружина обвинуваченого є також пенсіонеркою, та згідно доводів його апеляційної скарги остання за станом здоров`я потребує періодичного санітарно-курортного лікування, куди він особисто відвозить її, а відтак, колегія суддів вважає, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами погіршить спосіб життя вищевказаних осіб, які потребують допомоги від обвинуваченого, зокрема транспортування їх до медичних установ.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання в частині застосування додаткового покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому вирок суду підлягає зміні в цій частині.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, відсутності обставин, що обтяжують покарання, та наявності обставин, що пом`якшують покарання: щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування завданого збитку, - є підставами для не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що саме таке рішення є справедливим і відповідатиме меті покарання та загальним засадам призначення покарання.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити, виключити з вироку суду призначення додаткового покарання у виді позбавлення правакерувати транспортними засобами строком на один рік шість місяців.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3