Ухвала
іменем україни
02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі
відеоконференцзв`язку),

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_9 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2014 року й ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня 2015 року.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2014 року

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Доманівка Іванківського району Київської області, який мешкає на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 19 січня 2012 року вироком Бородянського районного суду Київської області за ч. 2 ст. 187, ст. 69, ч. 4 ст. 70 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі без конфіскації майна,
засуджено:

за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років із конфіскацією частини належного йому майна;

за пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_9 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Малина Житомирської області, який мешкає у цьому АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 18 серпня 2008 року Малинським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України на 5 років позбавлення волі,
засуджено:

за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років із конфіскацією частини належного йому майна;

за пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України з сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 по 2492 грн матеріальної шкоди та по 250 000 грн моральної шкоди з кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2014 року цей вирок залишено без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 14 грудня 2013 року після 23.00 год. у стані алкогольного сп`яніння, будучи особою, яка раніше вчиняла розбій, перебуваючи біля магазину «Єлена» на вул. Грушевського, 6 у м. Малині Житомирської області, із застосуванням штахету вчинив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_11 та, користуючись її безпорадним станом, заволодів майном потерпілої на загальну суму 922 грн. Внаслідок дій засудженого потерпілій було спричинено тяжкі тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння черепа, гемарогічного забою головного мозку з утворенням внутрішньо-мозкової гематоми лобної ділянки ліворуч і рани м`яких тканин голови.

Крім того, 24 грудня 2013 року приблизно о 04.00 год. ОСОБА_9 , який раніше вчиняв розбій, діючи за попередньою змовою на заволодіння чужим майном із ОСОБА_8 , обидва у стані алкогольного сп`яніння, із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, вчинили розбійний напад на ОСОБА_12 , завдаючи тому численні удари руками і ногами в область голови, шиї та інші частини тіла.

Під час цього нападу у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_12 . Реалізуючи цей умисел вони виламали від лавки дерев`яні палиці та, діючи з особливою жорстокістю, продовжили побиття потерпілого, завдавши зазначеними предметами не менше 9 ударів в область голови та шиї. А потім ОСОБА_8 дістав із сумки потерпілого складний ніж та наніс йому два удари в область обличчя та шиї.

Внаслідок таких дій потерпілий ОСОБА_12 помер, а засуджені заволоділи його майном на суму 1067 грн. (мобільний телефон та гроші).

У касаційних скаргах:

захисник в інтересах засудженого ОСОБА_8 просить скасувати постановлені щодо того судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Мотивує це тим, що в обґрунтування винуватості ОСОБА_8 суд поклав його показання, отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону, коли він перебував у стані алкогольного сп`яніння, без належного забезпечення його права на захист та внаслідок застосування незаконних методів слідства. Стверджує, що вирок суду у передбачений законом спосіб засудженому спосіб оголошено не було;

засуджений ОСОБА_9 , порушуючи питання про скасування ухвалених стосовно нього судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, посилається на такі ж, що і захисник ОСОБА_7 обставини, які стосуються і його. Зазначає, що прямі докази його вини у вбивстві ОСОБА_12 відсутні і що судом він був позбавлений можливості у роз`ясненні судового рішення та отриманні його копії.

На касаційні скарги захисника ОСОБА_7 і засудженого ОСОБА_9 від потерпілого ОСОБА_10 надійшли заперечення.

Заслухавши доповідача, доводи захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на підтримку поданих касаційних скарг із підстав, викладених у них, доводи прокурора на їхню часткову підтримку, який вважав, що з ухвалених стосовно ОСОБА_9 і ОСОБА_8 судових рішень у частині їх засудження за ч. 2 ст. 115 КК України необхідно виключити кваліфікуючу ознаку вчинення умисного вбивства з особливою жорстокістю без зменшення призначеного їм за цей злочин покарання, перевіривши матеріали провадження та доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, суд дослідив ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у провадженні, зокрема:

по епізоду розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_11 її ж показання про обставини розбійного нападу на неї невідомою особою, у якої свідок ОСОБА_13 забрав її майно; показання свідка ОСОБА_13 про обставини виявлення ним вчиненого стосовно ОСОБА_11 злочину, про переслідування ним нападника та відібрання у нього майна потерпілої, на котрого цей свідок під час впізнання впевнено показав як на особу, яку він переслідував та у якої забрав належне потерпілій майно; висновки судово-медичної експертизи про характер і локалізацію виявлених у потерпілої ОСОБА_11 тілесних ушкоджень;

по епізоду розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_12 , поєднаного з його вбивством, показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (працівники швидкої допомоги) про обставини виїзду на місце події, де було засвідчено смерть потерпілого ОСОБА_12 ; свідка ОСОБА_16 , в тому числі і під час впізнання, який у ніч вбивства неодноразово надавав транспортні послуги ОСОБА_8 ; висновки судово-медичної експертизи потерпілого про характер, локалізацію, механізм утворення, ступінь тяжкості виявлених у нього тілесних ушкоджень та причини його смерті; висновки молекулярно-генетичної експертизи біологічних слідів на знарядді злочину (дерев`яні штахети, вилучені під час огляду місця події), дані протоколу обшуку житла ОСОБА_17 (сестра ОСОБА_9 ), під час проведення якого було виявлено належне потерпілому майно; дані протоколу слідчого експерименту за участю обох засуджених стосовно обставин нападу на потерпілого ОСОБА_12 і ролі кожного у ньому.

Наведені та інші докази судом об`єктивно оцінені відповідно до ст. 94 КПК України.

Визнаючи винними ОСОБА_9 у розбійному нападі на потерпілу ОСОБА_11 , а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у розбійному нападі на ОСОБА_12 , поєднаного з його вбивством, суд навів у вироку мотиви прийнятого рішення щодо оцінки доказів у справі, перевірив і визнав такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, твердження ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про їхню непричетність до цих злочинів.

При перевірці кримінального провадження касаційним судом не виявлено даних, які могли б свідчити про проявлену судом необ`єктивність при його розгляді чи допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону при збиранні й оцінці доказів у справі, на що у касаційній скарзі посилається захисник.

Відповідно до встановлених фактичних обставин суд правильно застосував кримінальний закон і кваліфікував дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 187, пунктами 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України.

У той же час, колегія суддів вважає, що судом помилково дії обох засуджених за епізодом вбивства потерпілого ОСОБА_12 було кваліфіковано ще й за п.4 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто вчинення умисного вбивства з особливою жорстокістю.

Як вбачається зі змісту вироку, кваліфікуючи дії обох засуджених за цим законом, суд виходив зі способу вчинення вбивства (ними було застосовано дерев`яні штахети, ніж), характеру виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень та їх кількості.

Але ж сама по собі кількість тілесних ушкоджень при вбивстві не може свідчити про особливу жорстокість, оскільки за змістом закону ця кваліфікуюча ознака пов`язана не тільки зі способом вбивства, але й з іншими обставинами, які б підтверджували наміри винних спричинити потерпілому особливі страждання.

Дані про те, що ОСОБА_9 і ОСОБА_8 під час вбивства потерпілого ОСОБА_12 діяли саме з таким умислом у кримінальному провадженні відсутні.

Згідно з висновками судово-медичної експертизи потерпілий після нанесення йому тілесних ушкоджень хоча і міг відчувати біль, втім не міг вчиняти будь-яких дій. Його смерть настала через незначний проміжок часу (10 хвилин) після отримання ушкоджень. До того ж, аналізуючи ці висновки експертизи, суд у вироку зазначив, що дії засуджених, обумовлені корисливим мотивом, були спрямовані на позбавлення життя потерпілого.

Наведене свідчить, що спричинення потерпілому ОСОБА_12 особливих страждань не охоплювалось умислом засуджених, а тому у їхніх діях відсутня така кваліфікуюча ознака, як вбивство потерпілого з особливою жорстокістю.

Апеляційний суд, розглядаючи з дотриманням вимог кримінального процесуального закону це кримінальне провадження, всі наведені в апеляційних скаргах обох засуджених доводи перевірив і дав обґрунтовану відповідь.
Втім на помилковість кваліфікації дій засуджених за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України уваги не звернув.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з судових рішень стосовно ОСОБА_9 і ОСОБА_8 кваліфікацію їхніх дій за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 213 КПК України уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов`язана негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. У разі неприбуття в установлений законодавством строк захисника, призначеного органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, уповноважена службова особа негайно повідомляє про це відповідний орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги.
Перевіркою матеріалів цього провадження встановлено, що після затримання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 правоохоронними органами як підозрюваних у вчиненні злочину останнім було роз`яснено їх права, в тому числі і право на захист.
На стадії досудового розслідування за проханням ОСОБА_8 для захисту його прав і законних інтересів було залучено захисника ОСОБА_18 , що підтверджується постановою слідчого про залучення захисника від 24 грудня 2013 року. Аналогічні дії було виконано і щодо засудженого ОСОБА_9 у частині залучення для захисту його інтересів захисника ОСОБА_6 .
Крім того, усі необхідні дії для реалізації права на захист було виконано слідством і по епізоду розбійного нападу ОСОБА_9 на ОСОБА_11 .
Будь-яких заяв від засуджених про відмову від залучених захисників не надходило і такі дані в матеріалах провадження відсутні.
Доводи про затримання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння голослівні і нічим не підтверджені.
Стосовно доводів заявників про порушення вимог кримінального процесуального законодавства, що виразилося у невиконанні вимог частин 4, 6 ст. 376 КПК України щодо роз`яснення та негайного отримання судового рішення, то вони, на думку колегії суддів, безпідставні.
Із матеріалів провадження вбачається, що після проголошення 19 листопада 2014 року вироку щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , які конвоєм не були доставлені до залу судових засідань, належним чином завірені копії зазначеного вироку 28 листопада 2014 року було направлено усім учасникам цього кримінального провадження, в тому числі і засудженим за адресою відбування покарання. Клопотань про необхідність безпосереднього проголошення вироку (за їх участю) ними не заявлялося.
Відсутність ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у судовому засіданні під час проголошення вироку суду не позбавило їх доступу до правосуддя в частині оскарження його в суді апеляційної інстанції, а тому, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, це не є істотним порушенням вимог КПК України.
Доводи засуджених про застосування до них недозволених методів слідства також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Заявляючи про такі дії працівниками міліції стосовно себе, засуджені їх у апеляційному суді нічим не підтвердили. Разом із тим, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, такі заяви були направлені для перевірки до прокуратури.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Призначене обом засудженим покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів, а виключення кваліфікуючої ознаки «умисне вбивство з особливою жорстокістю» (п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України) на його розмір не впливає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 434, 436 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :

Касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_9 задовольнити частково.
З вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2014 року й ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виключити рішення суду про кваліфікацію їх дій за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.
Вважати засудженими:
ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 187, пунктами 6,12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання, призначеного судом, у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю;
ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187, пунктами 6,12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання, призначеного судом, у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3