АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/809/16 Справа № 200/1127/16-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

заявника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляцію заявника ОСОБА_7 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 р. про накладення арешту на майно, -

встановила:
Як стверджує орган досудового розщслідування, невстановленими особами здійснено незаконне відчуження житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 27 листопада 2002 р., належить ОСОБА_8 .

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 3 червня 2016 р. за ОСОБА_9 визнано право власності на вказану квартиру.

15 червня 2016 р. останній з ОСОБА_10 уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Про вказані дії та рішення, ОСОБА_8 стало відомо 23 червня 2016 р. зі слів сусідів про те, що невідомі особи демонтують вхідні двері та змінюють на них замки.

24 червня 2016 р. дані про скоєння злочину при вказаних обставинах було внесено до ЄРДР за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ст. 190 ч. 1 КК.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 24 червня 2016 р. задоволено клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 та на кв. АДРЕСА_2 накладено арешт.

Приймаючи таке рішення, суддя послався на наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину та приймаючи до уваги наслідки арешту нерухомого майна для інших осіб та зважаючи на розумність та співрозмірність обмеження права власності, прийшов до висновку про наявність достатніх підстав вважати, що вказане у клопотанні нерухоме майно, відповідає крітеріям, передбаченим ст. 167 КПК.

Заявник не згоден з рішенням суду. В апеляції просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити прокурору в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Посилається на те, що він може бути накладено лише за умови, якщо його незастосування може призвести до втрати, зникнення, пошкодження, настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Між тим, прокурором не було доведено про наявність жодної з підстав.

Стверджує, що ним самим не було скоєно кримінально-каране діяння, що він не несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану його діями.

Вказує на те, що розгляд питання про накладення арешту на майно було проведено в судовому засідання без його участі. Тому вважає, що було порушено його процесуальне право на участь в ньому.

Прокурором не було витребувано у нього відпоівідні документи щодо права власності на спірну квартиру. Його не допитано про обставини скоєного злочину.

Стверджує, що сукупність вказаних порушень являється підставою для скасування судового рішення.

Заслухав суддю-доповідача, заявника ОСОБА_10 , який підтримав свої вимоги про скасування судового рішення, прокурора про його законність, колегія суддів, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи, викладені в апеляції, вважає, що вона не може підлягати задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про арешт майна, суд першої інстанції повинен керуватись вимогами ст. ст. 167, 170 КПК.

Відповідно до вказаних норм процесуального закону, слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині третій статті 167 цього Кодексу.

Про наявність таких підстав свідчать дані про сукупність підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Арешт майна також можливий у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні.

Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб, з урахуванням частини другої цієї статті.

Як встановлено органом слідства первинним власником спірної квартири являється ОСОБА_8 , без відома якого 3 червня 2016 р. постановлене судове рішення про визнання за ОСОБА_9 права власності, і який 15 червня 2016 р. уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_7 .

Вказані дані свідчать про те, що невстановленими особами було протиправно здійснено відчуження нерухомого майна шляхом можливого використання підробних документів від імені законного власника ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 а потім на користь ОСОБА_7 .

Тобто надані органом слідства дані приводять колегію суддів до висновку про те, що житлове приміщення є предметом злочину, заволодіння яким є метою для одержання неправомірної вигоди, тому дані обставини являються підставами для накладення арешту на вказане майно, а рішення суду відповідає вимогам ч. 3 ст. 167 КПК.

Посилання заявника на те, що йому не пред*явлено про підозру, що не являється обвинуваченим чи засудженим, на переконання колегіії суддів, не приймається до уваги, оскільки житлове приміщення віднесене до доказу по кримінальному провадженню, тому арешт може стати перешкодою для подальшого відчуження вказаного нерухомого майна із володіння законного власника. Крім того, із суті ст. 170 КПК вбачається, що особами, на майно яких може бути акладено арешт являються не тільки підозрюваний, обвинувачений чи засуджений, а й треті особи.

Звертається увага на те, що розгляд клопотання про накладення арешту на майно слідчим суддею проводилось в порядку, передбаченому вимогами ст. 172 ч. 2 КПК, і що такий порядок був виправданий необхідністю забезпечення арешту майна. Тому посилання заявника про порушення його права на участь в судовому засіданні являється безпідставним.

Таким чином, сукупність даних, на які послався суд першої інстанції при накладенні арешту на майно приводить колегію суддів до висновку про їх законність і обгрунтованість. Підстав для задоволення апеляції заявника колегія не знаходить..
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-
постановила:
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 р. про накладення арешту на кв. АДРЕСА_2 без змін.
Ухвала вступає в силу з момента її проголошення, остаточна і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4