Справа № 183/397/16
№ 1-кп/183/338/16
В И Р О К
іменем України
10 березня 2016 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (із застосуванням відеоконференцзв`язку) кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куп`євате Глобинського району Полтавської області, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, військовослужбовця, старшого солдата військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в :
30 січня 2015 року наказом № 19-РС (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду старшого навідника 2 реактивного артилерійського взводу реактивної артилерійської батареї бригадної артилерійської групи. Старший солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій службовий обов`язок.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року №113-VIII, який набув чинності 20.01.2015 року, в Україні з 20.01.2015 року діє особливий період.

Однак, 05 травня 2015 року старший солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно, без поважних причин залишив військову частину, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв. 18 січня 2016 року старший солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури та заявив про себе.

Таким чином, у період з 05 травня 2015 року до 18 січня 2016 року старший солдат ОСОБА_4 був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 без поважних причин в умовах особливого періоду. Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, обставини справи не оспорює. Показав, що у травні 2015 року командування військової частини надало йому звільнення на вихідні та свята на 4-5 днів та він поїхав відвідати свою сім`ю. Звільнення йому було надано не офіційно, будь-які документи не оформлювались. В цей період тяжко захворіла його малолітня дочка, потрапила до реанімації Глобинської районної лікарні, а згодом до Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави з діагнозом цукровий діабет, перший тип, тяжка форма. Його жінка та мати дитини займалась домашнім господарством, тому лікуванням та доглядом за хворою дитиною в переважній більшості займався він. З цих причин залишився вдома, військову частину про причини своєї відсутності не повідомляв, оскільки був зайнятий домашніми справами та лікуванням хворої дочки. В скоєному щиро кається.

В судовому засіданні судом були досліджені докази на підтвердження пред`явленого обвинувачення, а саме:

- наказ № 19-РС (по стройовій частині) від 30.01.2015 року командира військової частини НОМЕР_1 , яким старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду;

- наказ № 113 (по стройовій частині) від 08.05.2015 року тво командира військової частини НОМЕР_1 , згідно якого старший солдат ОСОБА_4 вважається незаконно відсутнім у військовій частині з 05.05.2015 року;

- наказ № 1337 від 11.05.2015 року тво командира військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування за фактом не виходу на службу старшого солдата ОСОБА_4 ;

- акт проведення службового розслідування від 05.06.2015 року за фактом відсутності на службі старшого солдата ОСОБА_4 ;

- наказ № 1628 від 05.06.2015 року тво командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування за фактом відсутності на службі старшого солдата ОСОБА_4 ;

- витяг з кримінального провадження № 0000437 від 16.06.2015 року, згідно якого до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.06.2015 року були внесено відомості за фактом самовільного залишення 05.05.2015 року військової частини старшим солдатом ОСОБА_4 ;

- заява ОСОБА_4 від 18.01.2016 року до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України про явку з повинною, в якій останній повідомляє про обставини вчиненого ним та причини його відсутності у військовій частині;

- виписка №5937 з медичної карти стаціонарного хворого ендокринологічного віділення Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави, відповідно до якої малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходила лікування з 05.07.2015 року по 20.07.2015 року з діагнозом: цукровий діабет, перший тип, тяжка форма, кетоацидоз вперше виявлений;

- протокол засідання ЛКК Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави №69 від 16.07.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , потребує оформлення інвалідності до 18 років.

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони кожний окремо, а також в сукупності, доповнюючи один одного, підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, і підтверджують вину обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При цьому, суд критично ставиться до показань обвинуваченого в частині його нез`явлення вчасно до військової частини після наданого йому звільнення, оскільки вони не підтверджуються жодним із доказів та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Судом враховується, що обвинувачений також пояснював, що обставини, зазначені в обвинувальному акті, викладені вірно. З огляду на зазначене суд не приймає до уваги показання обвинуваченого в цій частині.

Судом також враховується наступне. Судом встановлено, що дочка обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає тяжким захворюванням, що, з огляду на наявність інших обставин, могло би бути розцінено судом як поважна причина його відсутності у військовій частині в той час, коли з метою надання невідкладної допомоги, в тому числі в лікувальному закладі, своїй дитині він з об`єктивних причин не міг залишатися у військовій частині чи повернутися вчасно до військової частини для проходження військової служби. Тобто саме такі випадки в розумінні диспозиції ст. 407 КК України можуть визнаватися поважними причинами залишення військової частини чи нез`явлення вчасно до військової частини військовослужбовцем і саме у вказаний період. Однак обвинувачений, будучи відсутнім у військовій частині більш ніж 8 місяців, жодного разу не з`явився до військової частини та навіть не повідомив командування військової частини при причини своєї відсутності. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для визнання поважними причини самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2009 року народження, яка страждає тяжким захворюванням.

Суд визнає пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття, а також вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, зумовлених тяжкою хворобою малолітньої дочки обвинуваченого. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому, відповідно до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, покарання у виді позбавлення волі обвинуваченого на певний строк буде достатнім для його виправлення.

Однак, враховуючи сукупність пом`якшуючих покарання обставин, особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, а також усі обставини у справі, суд вважає за можливе застосувати положення ст. 69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 407 КК України.

Також, з огляду на вказані обставини, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, і згідно зі ст. 75 КК України він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, що суд вважає достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання, із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Копію вироку видати обвинуваченому негайно, після його оголошення.

Суддя ОСОБА_1