Справа № 376/727/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/240/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 02.03.2016

УХВАЛА
Іменем України
02 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10
представника потерпілих ОСОБА_11
представника
ПАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами представників ОСОБА_13 , ОСОБА_11 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Сквирського районного суду Київської області від 09.12.2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коженики, Білоцерківського району, Київської області, українця, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, працюючого в ТОВ «Ардометал» на посаді оператора, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, -

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_7 обрано у вигляді тримання під вартою, взявши під варту в залі суду негайно. Ухвалено строк відбування покарання рахувати з 09.12.2015 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. кожному. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, вчиненого за наступних обставин.

24 вересня 2014 року, близько 19 години 45 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_14 , рухаючись по автодорозі, що сполучає с. Ленінське та автодорогу Кременець Біла Церква Ржищів, на відстані 300 метрів від початку населеного пункту с. Ленінське в межах Сквирського району Київської області в напрямку автодороги Кременець - Біла Церква - Ржищів, в порушення вимог п. 1.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі - ПДР України), згідно з яким «учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими» неухильно не виконав вимоги Правил дорожнього руху, в порушення вимог п. 1.5 ПДР України, відповідно до якого «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків» не діяв таким чином, щоб не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, в порушення п. 2.3 б) ПДР України, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», був неуважний, маючи можливість об`єктивно виявити велосипедиста ОСОБА_15 , який рухався на велосипеді «Україна» по проїзній частині ближче до правого краю в попутному напрямку, грубо порушуючи вимоги п. 12.3 ПДР України, де вказано, що «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», негайно не вжив заходів для зменшення швидкості, та після роз`їзду із невстановленим слідством автомобілем зіткнувся з велосипедом «Україна», під керуванням велосипедиста ОСОБА_15 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди. Відповідно до висновку експерта № 54 від 20 жовтня 2014 року при судово- медичному дослідженні трупа ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що смерть наступила від поєднаної травми голови, хребта, грудної клітки, живота. Закрита черепно- мозкова травма з тяжким забоєм головного мозку (крововиливи під м`які мозкові оболонки). Розрив зв`язок між 7 шийним і 1 грудним хребцем із зміщенням та здавленням спинного мозку. Закритий перелом 2-7 ребер зліва та грудини на рівні 2-го ребра. Закрита травма живота із розривом селезінки. При дослідження трупа ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виявлено пошкодження: в області лобу справа рана щелевидної форми з нерівними краями розміром 9x1 см, дном рани є апоневроз, в області правого плеча з переходом на задню поверхню синець синього кольору овальної форми розміром 6x4см. В області шиї справа з переходом на підборідку садно неправильної форми розміром 8x7см із вертикальними подряпинами, що ідуть майже паралельно одна одній. На внутрішній поверхні правого гомілко-стопного суглобу садно коричневого кольору овальної форми розташоване нижче рівня шкіри розміром 0,5x0,Зсм. На внутрішній поверхні правої стопи в області основи великого пальця садно характеру вище описаного розміром 2х1 см. На зовнішній поверхні тазу зліва в області лівого кульшового суглобу садно характеру вище описаного розміром 6х4 см. На зовнішній поверхні лівого колінного суглобу садно характеру вище описаного розміром 7х5 см. Поєднана травма голови, хребта, грудної клітки, живота. Закрита черепно мозкова травма з тяжким забоєм головного мозку (крововилив під м`яку мозкову оболонку в області півкуль мозочку та основи черепа). Розрив зв`язок між 7 шийним і 1 грудним хребцем із зміщенням та здавленням спинного мозку. Закритий перелом 2-7 ребер зліва та грудини на рівні 2-го ребра. Закрита травма живота із розривом селезінки. Описані вище тілесні пошкодження виникли від дії тупих предметів або при падінні на такі в час та за обставин описаних вище і відносяться до категорії тяжких тілесних пошкоджень як небезпечні для життя. Первинний удар транспортним засобом вірогідніше всього було зроблено в ліву половину тіла покійного. При судово токсилогічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_15 етиловий спирт не виявлений. Грубе порушення водієм ОСОБА_7 п.п. 1.3,1.5,2.3 б),12.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року, перебувають в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_15 .

В апеляційних скаргах представники потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з урахуванням доповнень до неї, просять скасувати вирок суду першої інстанції, ухвалити новий вирок відносно ОСОБА_7 , яким засудити останнього до максимальної міри покарання, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільний позов задовольнити повністю, зокрема: стягнути з ПАТ «Київський страховий дім» (код ЄРДПОУ 25201716) та з ОСОБА_7 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_9 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ), в якості відшкодування витрат на здійснення поховання, виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника , проведення комплексного ритуального обіду в зв`язку з організацією поминок за померлим, грошові кошти в сумі 55460,00 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн.; стягнути з ПАТ «Київський страховий дім» () та з громадянина ОСОБА_7 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_10 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) в якості відшкодування моральної шкоди 500 000, 00 грн.

На обґрунтування своїх вимог зазначають, що сторона потерпілих не погоджується з вироком суду першої інстанції в частині покарання, оскільки вважає його занадто м`яким, так і в частині цивільного позову. В даній справі відсутня сукупність обставин, які б давали підстави для призначення основного покарання за найнижчою межею. Так, в оскаржуваному вироку суд першої інстанції, відобразивши поведінку обвинуваченого, яка виявилась в залишенні місця скоєння кримінального правопорушення, не лише не надав їй жодної правової кваліфікацій, а й не врахував її при призначенні покарання. З поведінки ОСОБА_7 вбачається формальність його каяття, яке спрямоване на введення слідство в оману з метою пом`якшення покарання. Зокрема, обвинувачений не зв`язувався з ними під час розслідування, не вибачався і не телефонував, не був присутній на похороні батька потерпілих. Суд першої інстанції надав правового значення частковому відшкодуванню шкоди потерпілим, однак апелянти звертають увагу, що обвинувачений здійснив таке відшкодування в день останнього судового засідання. Вказане свідчить про формальність дій і щирого каяття обвинуваченого. Враховуючи особу обвинуваченого, суд першої інстанції послався на наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини. Але така дитина обвинуваченого народилась лише ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто через рік після вчинення злочину. Враховуючи зазначене, оцінюючи в сукупності обставин щодо поведінки обвинуваченого, вбачається наявність підстав для більш суворого покарання обвинуваченого, ніж це було зроблено судом першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні цивільного позову в частині вимог до ПАТ «Київський страховий дім» суд першої інстанції послався на недотримання потерпілим ст. 35 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», однак такі висновки є абсолютно необґрунтованими та безпідставними. Апелянти звертають увагу, що потерпілою ОСОБА_9 особисто було подано заяву до страховика, щойно вона дізналась про нього під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в березні 2015 року. Щодо потерпілого ОСОБА_10 , то від його імені діяла на підставі довіреності ОСОБА_9 . Однак страхова компанія відмовилась приймати такі документи, посилаючись на достатність одного повідомлення потерпілої. Так само діяла страхова компанія щодо звернення потерпілих з відповідними заявами про здійснення страхової виплати, відмовившись їх приймати до закінчення суду. Тому, в травні 2015 року ОСОБА_9 надіслала двома цінними листами на адресу страховика відповідну заяву та додатки до неї для здійснення останнім страхового відшкодування. Відтак, висновок суду про відсутність звернення потерпілих до страхової компанії з відповідною заявою про страхове відшкодування є безпідставним. Саме ПАТ «Київський страховий дім» фактично ухилився від сплати страхового відшкодування, спочатку відмовившись прийняти відповідну заяву потерпілих, а потім не надавши жодної відповіді на заяву потерпілих та не здійснивши виплати.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_7 , на думку апелянтів, суд не повною мірою оцінив обставини справи і глибину душевних переживань потерпілих і відповідно присудив непропорційно малий розмір компенсації моральної шкоди.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання, призначивши останньому покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням в межах трьохрічного строку передбаченого ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що не погоджується з вироком суду першої інстанції в частині призначеного основного покарання внаслідок надмірної суворості з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та даним, що характеризують особу обвинуваченого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. При призначенні покарання, суд недостатньо врахував конкретні обставини справи, зокрема його активну поведінку в момент дорожньо-транспортної пригоди, а саме спробу надати медичну допомогу потерпілому у спосіб виклику швидкої медичної допомоги. Обвинувачений не тільки щиро розкаявся у скоєному, а й з перших днів критично оцінював свою протиправну поведінку та сприяв органам досудового розслідування у встановленні істини в справі. Суд не врахував визнання винуватості обвинуваченим, всупереч того, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні та зразу на місці пригоди надав правдиві покази, які підтвердив під час судового засідання. ОСОБА_7 неодноразово намагався відшкодувати спричинені матеріальні збитки потерпілим, але потерпілі зайнявши негативну позицію до нього, відмовились від будь-якої допомоги та матеріального відшкодування, аргументуючи це стягненням тільки за рішенням суду. Щодо заявленого позову потерпілим в частині спричиненої моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., ОСОБА_7 позов визнав частково та просив зменшити суму, при цьому не заперечував відшкодування моральної шкоди у розмірі визначеному судом. Крім того, ОСОБА_7 і на даний час залишається офіційно працевлаштованим, але призначене судом першої інстанції надто суворе покарання позбавить ОСОБА_7 належного доходу, що унеможливить відшкодування моральної шкоди потерпілим.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ПАТ «Київський страховий дім» просить вирок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Київський страховий дім» залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_13 в інтересах потерпілих без задоволення, зазначивши що дана апеляційна скарга є безпідставною та не ґрунтується на вимогах матеріального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представник потерпілих ОСОБА_11 просить залишити дану апеляційну скаргу без задоволення, а натомість задовольнити апеляційну скаргу потерпілих, зазначивши що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої ними апеляційної скарги, доводи потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні вимоги та вважали необґрунтованою апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, думку прокурор та представника ПАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_12 ,, які вважали вирок суду першої інстанції законним та просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Згідно положень ст. 65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п. 2, 3 ч. 1 ст. 65 КК України та п.п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення передбачені ч. 2 ст. 286 КК України є тяжким.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставинами, передбаченими ст. 67 КК України судом першої та апеляційної інстанції не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , районний суд врахував те, що останній офіційно працює, по місцю проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, тяжкі наслідки, що настали від скоєння кримінального правопорушення, зокрема смерть потерпілого ОСОБА_15 , та обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 не можливе без ізоляції від суспільства та про необхідність призначення йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Доводи захисника та обвинуваченого про те, що призначене покарання є занадто суворим, колегія суддів вважає необґрунтованими, зважаючи на наслідки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Хоча, обвинувачений ОСОБА_7 і має позитивні характеристики та вперше притягується до кримінальної відповідальності, що було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, однак наслідками його протиправних дій стала смерть потерпілого ОСОБА_15 . В зв`язку з цим, вимога обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про застосування положень ст. 75 КК України, є такою що не ґрунтується на кримінальному законі.

Доводи представників потерпілих та потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , про те, що призначене покарання обвинуваченому є занадто м`яким, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах законодавства. Так, обвинувачений, протягом досудового розслідування та судового розгляду повністю визнавав свою вину та не змінював покази. Поведінка обвинуваченого після скоєння кримінального правопорушення, зокрема залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, жодним чином не свідчить про його намагання уникнути відповідальності, оскільки ним було викликано швидку медичну допомогу та міліцію.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному.

Вирішуючи питання в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди, судом першої інстанції в повній мірі враховано вимоги кримінального процесуального законодавства та обставини кримінального провадження.

Відповідно до Поліса № АІ/1643695 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.08.2014, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 , власника автомобіля ВАЗ 21099 д/н НОМЕР_5 , застрахована у ПАТ «Київський страховий дім». Відповідно до вищевказаного Полісу, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну 50 000 грн. та встановлена фрашиза в 500 грн.

Порядок відшкодування шкоди завданої внаслідок настання страхового випадку врегульовано нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону).

Так, відповідно до п. 33.1.4 вказаного Закону, у разі настання дорожньо - транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати

зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обов`язку щодо повідомлення страховика про ДТП, передбаченого ст. 33 Закону, не виконав.

Згідно роз`яснень п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ПАТ «Київський страховий дім» матеріальної та моральної шкоди та про необхідність нести відповідальність завдавачем шкоди ОСОБА_7 , є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах законодавства.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції, при задоволенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з обвинуваченого 150 000 грн. на користь кожного потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди, врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнали потерпілі, характер немайнових втрат. Зокрема те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 загинув батько потерпілих ОСОБА_15 . Саме вказана сума моральної шкоди, яку суд стягнув на користь потерпілих, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

У відповідності до п. 6, 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 31.03.89 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам. Вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Згідно з ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 в заявленому цивільному позові, просила стягнути в якості відшкодування витрат на здійснення поховання, виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, грошові кошти в сумі 51940 грн.

Обвинувачений ОСОБА_7 позовні вимоги в частині стягнення з нього витрат на поминальні обіди в розмірі 9940 грн. визнав та відшкодував вказані витрати, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог на дану суму було відмовлено.

В частині ж стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 витрат на виготовлення та встановлення пам`ятнику у розмірі 42000 грн. було відмовлено, оскільки дані витрати потерпілими на час розгляду цивільного позову не понесено.

Вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для зміни чи скасування вироку суду не вбачає.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року № 838-VIII), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Сквирського районного суду Київської області від 09.12.2015 року ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили.

А отже, строк попереднього ув`язнення, у період з 09.12.2015 року до моменту набрання вироком законної сили, ОСОБА_7 слід зарахувати в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
Апеляційні скарги представників ОСОБА_13 , ОСОБА_11 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Сквирського районного суду Київської області від 09.12.2015 року відносно ОСОБА_7 без зміни.

Зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення, у період з 09.12.2015 року до моменту набрання вироком законної сили, в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

.

Головуючий :

Судді: