Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

6 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005153 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Горлівка Донецької області, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області

від 19.04.1994 року за ст.861, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140 КК України 1960 року

із застосуванням ст.44 КК України 1960 року на 6 років позбавлення волі

з конфіскацією майна;

2) вироком Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області

від 30.06.1998 року за ч.1 ст.17, ч.2 ст.17, ч.3 ст.141 КК України 1960 року

на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

3) вироком Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області

від 05.04.2007 року за ч.2 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з іспитовим строком 3 роки;

4) вироком Центрально-Міського районного суду м. Горлівки

Донецької області від 17.05.2007 року за ч.2 ст.185 КК України

на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого

від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

5) вироком Центрально-Міського районного суду м. Горлівки

________________________________

Справа № 11-кп/796/1223/2016
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
Донецької області від 27.06.2007 року за ч.1 ст.296 КК України

на підставі ст.71 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі;

6) вироком Центрально-Міського районного суду м. Горлівки

Донецької області від 29.10.2007 року за ч.2 ст.190, ст.353 КК України

на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

7) вироком Центрально-Міського районного суду м. Горлівки

Донецької області від 30.08.2012 року за ч.2 ст.185 КК України

на підставі ст.71 КК України на 1 рік 1 місяць позбавлення волі,

14.12.2012 року звільненого по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 30.03.2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити в частині правової кваліфікації його дій з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.190 КК України, за якою призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, про що він неодноразово подавав клопотання з проханням змінити кваліфікацію його дій, які суд не розглянув. Про незаконність, на його думку, вироку свідчить також те, що суд не викликав свідка ОСОБА_9 , який би міг підтвердити обставини вчинення ним кримінального правопорушення, і відсутність під час оголошення вироку потерпілої.

ОСОБА_7 просить урахувати, що повністю відшкодував шкоду потерпілій і та претензій до нього не має, і зауважує, що дані про його судимості нічим не підтверджені.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив повторне відкрите викрадення майна (грабіж) ОСОБА_10 за наступних обставин.

7 серпня 2015 року близько 2 години ОСОБА_7 , знаходячись на проспекті Перемоги, 39 в м. Києві, побачив раніше незнайому ОСОБА_10 , яка тримала в руках мобільний телефон. Реалізовуючи умисел на повторне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 наблизився до ОСОБА_10 і вихопив з її рук мобільний телефон НТС desire V вартістю 2 800 гривень. Після цього ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік, спричинивши потерпілій майнової шкоди на суму 2 800 гривень, але невдовзі був затриманий працівникам поліції, які вилучили у нього викрадене майно.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, показаннями потерпілої ОСОБА_10 доведено, що 07.08.2015 року, коли вона з подругою ОСОБА_11 знаходилася на пр-ті Перемоги, 39 в м. Києві, підїхав автомобіль таксі, з якого вийшов ОСОБА_7 , представився працівником міліції і сказав, що якщо вони заплатять 200 гривень, він не відвезе їх у міліцію. Вони злякались, оскільки обвинувачений поводив себе агресивно. ОСОБА_11 сказала, що піде за грошима до банкомату, і стала швидко відходити. ОСОБА_7 побіг за нею, але не наздогнав. Коли обвинувачений повернувся, то забрав з її рук мобільний телефон, витягнув і викинув сім-картку, наказав їй чекати, сів в автомобіль таксі та поїхав. Після цього вона звернулася за допомогою до патруля міліції, повідомила про злочин та вказала номерний знак автомобіля, на якому поїхав ОСОБА_7 . Надалі в міліції їй повернули мобільний телефон, і претензій до обвинуваченого вона не має.

Свідок ОСОБА_11 дала показання про те, що 07.08.2015 року, коли вона та ОСОБА_10 вночі знаходилася на пр-ті Перемоги, 39 в м. Києві, підїхав автомобіль таксі, з якого вийшов ОСОБА_7 , представився працівником міліції і став вимагати гроші, щоб нібито не відвозити їх у міліцію. Вона сказала, що піде за грошима до банкомату. Коли пішла, обвинувачений кілька разів телефонував їй з телефону потерпілої та вимагав повернутись, однак вона злякалася та не повернулась. Пізніше дізналась, що ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_10 мобільний телефон та поїхав.

Показання потерпілої суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вона чітко вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка вчинила щодо неї грабіж. З обвинуваченим потерпіла раніше знайома не була, і в справі відсутні дані, які б свідчили про її зацікавленість в його обмові.

Вказані докази суд першої інстанції правильно взяв до уваги, оскільки вони логічні, послідовні, об`єктивно узгоджуються між собою та з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, зокрема, з даними, які містяться в:

- протоколі огляду місця події від 07.08.2015 року, в ході якого на вул. Набережне шосе в напрямку Контрактової площі в м. Києві біля автомобіля Skoda Fabia д/н НОМЕР_1 на асфальтованій ділянці вилучено мобільний телефон НТС, який, з слів ОСОБА_10 , належить їй і яким відкрито заволодів ОСОБА_7 на пр-ті Перемоги, 39. Відповідно до пояснень ОСОБА_7 потерпіла добровільно дала йому телефон (а.с.47-50);

- протоколі огляду місця події від 07.08.2015 року, в ході якого оглянуто ділянку місцевості на пр-ті Перемоги, 39 в м. Києві, де, з слів ОСОБА_10 , ОСОБА_7 відкрито заволодів її мобільним телефоном НТС (а.с.51-54).

Не спростовують висновків суду і показання ОСОБА_7 , який не заперечував, що за викладених раніше обставин підійшов до раніше незнайомих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які нібито надавали сексуальні послуги за гроші, представився працівником міліції і сказав, щоб сідали в автомобіль і проїхали з ним. Дівчата хотіли домовитися, і він повідомив, що це можна зробити за 200 гривень. ОСОБА_11 сказала, що піде до банкомату, і стала тікати. Він її не наздогнав, повернувся до ОСОБА_10 і наказав дати її мобільний телефон, щоб подивитись фотокартки, пообіцявши його повернути. Після цього взяв телефон, сів в автомобіль та поїхав.

Доводи обвинуваченого, який вважав, що правова кваліфікація його дій є неправильною, і стверджував, що вчинив по відношенню до потерпілої шахрайство, оскільки та добровільно передала йому мобільний телефон, правильно відкинуті судом першої інстанції.

Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_10 наполягала на тому, що не мала наміру добровільно віддавати свій телефон, вона вперше бачила обвинуваченого, і той, навпаки, вихопив у неї з рук телефон, витягнув і викинув сім-картку.

З цього приводу колегія суддів також звертає увагу на суперечливість показань обвинуваченого та невідповідність цих показань та доводів, висловлених у суді апеляційної інстанції, його апеляційним вимогам.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 , крім викладеного раніше, повідомляв, що забрав телефон потерпілої, щоб подивитись на її реакцію, і мав намір його повернути через 10 хвилин після того, зїздить з водієм таксі на заправку. Водночас, автомобіль Skoda Fabia д/н НОМЕР_1 , на якому поїхав обвинувачений, був зупинений працівниками поліції на досить великій відстані від місця вчинення злочину, ОСОБА_7 не були відомі засоби зв`язку з потерпілою, що спростовує його твердження про намір повернути телефон.

Про намір повернути телефон і відсутність у нього корисного умислу ОСОБА_7 висловив доводи і в суді апеляційної інстанції, але одночасно просив змінити правову кваліфікацію його дій на шахрайство, тобто корисливий злочин, який полягає у заволодінні чужим майном шляхом обману, який, за твердженням обвинуваченого, виразився в тому, що він повідомив ОСОБА_10 неправдиві відомості про те, що він є працівником міліції, а тому вона добровільно передала йому телефон. При цьому ОСОБА_7 не заперечував, що потерпіла просила повернути їй телефон.

Однак такі доводи повністю спростовані показаннями потерпілої, яка також вказувала, що була впевнена в тому, що ОСОБА_7 працівником міліції не являється, оскільки він поводив себе грубо, не показав посвідчення, мав татуювання та висловлювався мовою, характерною для судимих осіб. Показання ОСОБА_10 в цій частині повністю узгоджуються з її поведінкою, адже відразу після того, як обвинувачений поїхав, вона повідомила працівникам поліції про вчинене щодо неї кримінальне правопорушення та зазначила номерний знак автомобіля, на якому поїхав обвинувачений.

Твердження в апеляційній скарзі про незаконність вироку з огляду на те, що суд не допитав свідка ОСОБА_9 , колегія суддів також вважає надуманими.

Так, вирішуючи питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд 19.10.2015 року ухвалив рішення про допит потерпілої, дослідження документів, допит свідків обвинувачення, в тому числі ОСОБА_9 , та обвинуваченого.

Згідно з ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Судом вживалися передбачені законом заходи для виклику в судове засідання ОСОБА_9 шляхом передачі прокурору повісток для їх для вручення свідку (а.с.131, 144, 150). У зв`язку з неприбуттям свідка судові засідання неодноразово відкладалися. Однак коли в судовому засіданні 02.03.2016 року прокурор відмовився від допиту вказаного свідка, а сторона захисту не наполягала на його допиті, суд не повертався до вказаного питання, що відповідає змагальності сторін та свободі в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості як загальній засаді кримінального провадження, принцип якої втілено у ст.22 КПК України.

Не є порушенням вимог кримінального процесуального закону і відсутність потерпілої при оголошенні вироку, адже це є її правом, а не обов`язком.

Непереконливими, на думку колегії суддів, є і доводи обвинуваченого про відсутність у справі офіційних документів, які б підтверджували наявність у нього судимостей.

Відповідно до інформації, що міститься у листі голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, якому розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначено підсудність цивільних і кримінальних справ, підсудних Микитівському, Центрально-Міському, Калінінському районним судам м. Горлівки Донецької області, вказані суди розташовані на окупованій території та захоплені незаконними озброєними формуваннями, представники яких перешкоджають передачі справ, що перебували у провадженні відповідних судів (а.с.183).

Детальні відомості про те, що ОСОБА_7 неодноразово засуджувався, містяться у довідці інформаційного центру МВС України (а.с.74-76, 180-182), яка є офіційним документом. І сам обвинувачений не заперечував, що неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і відбував покарання у місцях позбавлення волі.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні грабежу ОСОБА_10 , і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, і обставину, що його обтяжує, рецидив злочинів, і дійшов до правильного висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції відповідної частини статті кримінального закону, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим й вмотивованим, і підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 7 серпня 2015 року по 6 липня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3