Ухвала
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула в судовому засіданні 08 серпня 2016 року у м. Києві касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_4 .
Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
такого, що судимості не мав,
засуджено до покарання у виді позбавлення волі за:
- ч. 1 ст. 191 КК на строк 2 роки;
- ч. 3 ст. 191 КК на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконання ним адміністративно-господарських обов`язків на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконання ним адміністративно-господарських обов`язків на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.
За вироком суду, ОСОБА_4 , будучи працевлаштованим на посаду оператора комп`ютерного набору у ФОП « ОСОБА_5 », згідно наказу про призначення на посаду та трудового договору був матеріально відповідальною особою, яка приймає грошові кошти від клієнтів.
Так, 27 листопада 2015 року ОСОБА_4 , знаходячись на своєму робочому місці у приміщенні по АДРЕСА_1 , прийняв від клієнта згідно накладної грошові кошти у сумі 234 грн, які, будучи матеріально відповідальною особою, якій ввірені грошові кошти, привласнив.
Крім того, ОСОБА_4 , знаходячись на своєму робочому місці, в період з 18 грудня 2015 року по 13 січня 2016 року прийняв від клієнтів згідно накладних грошові кошти у сумі 93 039,70 грн, які, будучи матеріально відповідальною особою, якій ввірені грошові кошти, повторно привласнив.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючисьна істотне порушення вимог процесуального закону, ставить вимогу про скасування зазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує на те, що суд першої інстанції в порушення ч. 3 ст. 349 КПК без дослідження доказів та матеріалів кримінального провадження зменшив розмір завданої шкоди, яка визнана в повному обсязі як потерпілим, так і обвинуваченим, до розміру, зазначеному в обвинувальному акті. Крім того, зазначає про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального законує безпідставними.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень в межах висунутого обвинувачення, його показання в судовому засіданні відповідали фактичним обставинам справи, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК обвинуваченому та іншим учасникам судового розгляду, в тому числі і прокурору, які не наполягали на дослідженні інших доказів у справі, в тому числі і розміру завданої шкоди, і у суду не було сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбаченнях цією статтею.
Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, за обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачувався у привласненні чужого майна, яке було ввірено особі та перебувало у її віданні, та вчиненні тих самих дій повторно, у зв`язку з чим ним було завдано шкоду на загальну суму 93 282,70 грн.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 337 КПК суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та цілком обґрунтовано стягнув лише ту суму, яка була зазначена в обвинувальному акті, навіть не зважаючи на те, що потерпілий заявив, а обвинувачений визнав більший розмір завданої шкоди.
Крім того, як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, надав обґрунтовані відповіді на доводи, наведені у ній, які аналогічні доводам його касаційної скарги. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК і з наведеними в ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.
З огляду на наведене, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, відсутні.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3