У Х В А Л А
04 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина
України, без місця реєстрації, проживаючого за
адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 2 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, застосувати ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання, та призначити йому мінімально можливий іспитовий строк.
Вироком Соломянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.
Захисник ОСОБА_7 вважає, що вирок суду першої інстанції необгрунтований та невмотивований, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, а рішення суду, ухвалене з порушенням норм процесуального закону.
На його думку, суд порушив принцип диспозитивності, призначивши ОСОБА_5 покарання суворіше, ніж запропоноване прокурором. В суді першої інстанції стороною обвинувачення було запропоновано призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, але суд, вийшовши за межі запропонованого покарання, дійшов до висновку про відбування обвинуваченим ОСОБА_5 покарання в місцях позбавлення волі. Крім того, на думку апелянта, суд безпідставно взяв до уваги попередні судимості ОСОБА_5 , оскільки вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року він був звільнення від покарання на підставі Закону України «Про амністію від 08 квітня 2014 року», а тому, відповідно до ч. 3 ст. 88 України він є не судимий.
Апелянт вважає, що призначене покарання обвинуваченому не відповідає тяжкості злочину. На його думку, виправлення останнього можливе і без відбування обвинуваченим покарання.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , маючи не зняті та не погашені судимості, 28 липня 2015 року приблизно в 18 год. 25 хв., перебуваючи в маршрутному автобусі № 401, який рухався по проспекту Космонавта Комарова від зупинки громадського транспорту «вул. Гарматна» в напрямку зупинки «бульвар Івана Лепсе» в м. Києві, маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна пасажирів, побачив раніше не знайомих йому ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Проїжджаючи будинок АДРЕСА_2 , наблизившись до ОСОБА_10 , скористався тим, що в автобусі було багато людей, та ніхто не спостерігав за його діями, непомітно для оточуючих з жіночої сумочки останньої викрав мобільний телефон вартістю 200 грн.
Після цього, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужого майна, наблизився до потерпілого ОСОБА_9 , скориставшись тим, що в автобусі перебувало багато людей, була тиснява, переконався, що за його діями ніхто не спостерігає, непомітно для оточуючих рукою із зовнішньої кишені рюкзака останнього таємно викрав мобільний телефон, що належить потерпілому, вартістю 2000 грн.
Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , підтримав апеляційну скаргу та просив вирок суду в частині призначеного покарання змінити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 , та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України.
Висновки суду в частині доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого ніким не оскаржуються.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
Оскаржуючи вирок суду в частині призначеного покарання, захисник вказує на порушення судом принципу диспозитивності. На думку апелянта, суд вийшов за межі обвинувачення, призначивши ОСОБА_5 покарання у виді трьох років позбавлення волі, тоді коли прокурором під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було запропоновано призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що такі доводи не ґрунтуються на законі.
Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення. Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальний рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення. Тобто, суд повинен розглянути кримінальне провадження лише в межах обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при його розгляді судом дотримані всі вимоги закону, а тому, будь-який з принципів, передбачених ст. 7 КПК України, не порушений.
Відповідно до ст. 50 КПК України лише суд має виключне право призначати покарання у разі визнання особи винуватою. В прийнятті такого рішення він є самостійним і діє відповідно до вимог ст. 65 КПК України. Законом не передбачено, щоб суд призначав покарання не більше, ніж запропоноване стороною обвинувачення. Лише у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, суд призначає покарання, узгоджене сторонами такої угоди, якщо це не протирічить закону.
Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_5 покарання судом дотримані вимоги ст. 65-67 КК України.
Крім ступеня тяжкості вчиненого злочину, обставин, що пом`якшують покарання щирого каяття, та обставини, що обтяжує покарання рецидиву злочину, суд також врахував і особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку у лікаря психіатра у зв`язку з вживанням опіоідів, неодноразово судимий, зокрема за вчинення корисливих злочинів.
Доводи захисника про відсутність у ОСОБА_5 судимостей у зв`язку з тим, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року він звільнений від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію» від 08 квітня 2014 року, не ґрунтується на законі, тому що крім вказаної судимості він також має й інші судимості, які не зняті і не погашені в передбаченому законом порядку.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду про неможливе виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства є правильним.
Доводи захисника про те, що суд ніяк не обґрунтував такий висновок є безпідставними.
Як зазначено у вироку суду, ОСОБА_5 девять разів був судимий, з них пять разів за вчинення корисливих злочинів, і знову вчинив крадіжку чужого майна. Саме ця обставина свідчить про не бажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, а тому рішення суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі є справедливим та достатнім.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404 ,407, 418, 419 КПК колегія суддів, -
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3