Справа № 362/5593/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/537/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 54 11.08.2016

УХВАЛА
Іменем України

Справа № 362/5593/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1

Провадження № 11-кп/780/537/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 , -

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судиму, -

Визнано винною за ч.1 ст.382 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавленні волі з застосуванням ст.75 КК, з іспитовим строком на 1 рік 6 міс.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 завдану моральну шкоду в розмірі 17000грн.

ОСОБА_11 визнано винною і засуджено за те, що вона в період із вересня 2007 року по лютий 2016 року допустила умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили та перешкоджала його виконанню.

Так, рішенням Васильківського міськрайонного суду від 11.07.2007р. зобов`язано ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_10 в користуванні виділеним йому приміщенням та приміщеннями загального користування.

Однак, у встановлений державним виконавцем строк ОСОБА_8 зазначене рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області не виконала, про що складено акт державного виконавця від 12.02.2008 року.

14.02.2008 року державним виконавцем винесено повторну вимогу державного виконавця № 508/5, якою зобов`язано ОСОБА_8 виконати рішення суду в строк до 21.02.2008 року.

Також, державним виконавцем ВДВС Васильківського МРУЮ в Київській області ОСОБА_12 разом із потерпілим ОСОБА_10 при здійсненні виїздів 12.02.2008р. та 21.02.2008р. до будинку, де проживає ОСОБА_8 ,розташованого по АДРЕСА_1 ., обвинувачена повідомляла, що виконувати рішення Васильківського міськрайонного суду від 11.04.2007 року відмовляється та до будинку державного виконавця не пускала. Також при неодноразових спробах потерпілого ОСОБА_10 пройти в будинок до належної йому кімнати, ОСОБА_8 фізично не впускала його до кімнати та чинила перешкоди. Державним виконавцем 14.02.2008 року винесено постанову про накладення на ОСОБА_8 штрафу за невиконання рішення суду та вимоги державного виконавця.

21.02.2008 року державним виконавцем складено акт про невиконання рішення в строк до 21.02.2008 року.

22.04.2008 року ВДВС Васильківського МРУЮ направлено до Васильківського міськрайонного суду Київської області клопотання про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за скоєння злочину,передбаченого ч.1 ст. 382 КК Ураїни, а постановою старшого державного виконавця ОСОБА_12 від 25.04. 2008 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню рішення Васильківського міськрайонного суду від 11.04.2007 року за виконавчим листом № 2-274/2007р.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 вважає, що вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_11 не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті не встановлено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Крім цього потерпілий зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок експерта щодо завданої йому моральної шкоди. Вважає, що обвинувачена розкаялася лише на словах, а насправді продовжує злочинну діяльність про що свідчить інше кримінальне провадження, яке на даний час розслідується №0000097.

Також потерпілий зазначає, що суд всупереч ч.4 ст.374 КПК України не прийняв рішення щодо процесуальних витрат, а саме не вирішив питання його приїзду на виклики слідчого і суду з м. Києва до м. Василькова.

Потерпілий просить вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 , вважає вирок незаконним, оскільки судом не в повній мірі взяті до уваги пом`якшуючі покарання обставини, зазначає, що призначене їй покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею злочину. Вважає, що суд безпідставно призначив їй покарання без застосування ст.69 КК України.

Крім цього обвинувачена не погоджується із розміром стягнутої з неї моральної шкоди, оскільки вона перебуває у скрутному матеріальному становищі, а потерпілий не обґрунтував в чому полягає завдана йому моральна шкода.

Також обвинувачена вважає, що суд безпідставно відмовив їй в задоволенні клопотання про звільнення її від відбування покарання на підставі п. в) ст.1 ЗУ «Про амністію в 2014 році».

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої потерпілий ОСОБА_10 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченої, а його апеляційну скаргу задоволити. Посилається на те, що підстави для застосування до обвинуваченої ст.69 КК України відсутні, оскільки вироком встановлено лише одну пом`якшуючу обставину. Крім цього, відсутні підстави для застосування до обвинуваченої п. в) ст.1 ЗУ «Про амністію в 2014 році» оскільки злочин вчинений обвинуваченою є продовжуваним, крім того обвинувачена продовжує злочинну діяльність про що свідчить інше кримінальне провадження №0000097.

Також потерпілий вважає, що доводи обвинуваченої про необхідність зменшення суми стягнутої моральної шкоди є необґрунтованими оскільки, судове рішення не виконувалось протягом 9 років, а в підтвердження нанесення йому моральної шкоди потерпілий надавав висновок експерта.

В запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченої та потерпілого прокурор просить залишити їх без задоволення, а вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року без змін.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно дослідив зібрані докази та дотримався вимог ст.65 стосовно загальних засад призначення покарання і обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченої про звільнення її від відбування покарання на підставі п. в) ст.1 ЗУ «Про амністію в 2014 році», оскільки обвинувачена продовжувала злочин і на час завершення досудового розслідування.

Прокурор також вважає, що доводи потерпілого в його апеляційній скарзі про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК, а також про те, що судом не стягнуто при ухваленні вироку витрат на оплату проїзду, суперечать встановленим у справі фактичним обставинам та спростовані наявними доказами.

Заслухавши доповідача, потерпілого ОСОБА_10 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілого, та заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченої, обвинувачену ОСОБА_8 та її захисника, які апеляційну скаргу обвинуваченої підтримали, проти апеляційної скарги потерпілого заперечували, прокурора, який просив апеляційні скарги потерпілого та обвинуваченої залишити без задоволення а вирок без змін, перевіривши вирок суду, матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, судова колегія вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази та надав їм належну оцінку в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України. Істотних порушень органом досудового розслідування та судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судового рішення не допущено.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України.

Крім цього, судом при вирішенні клопотання сторони захисту щодо застосування Закону України «Про амністію в 2014 році», обґрунтовано застосовано вимоги ст.5 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996, оскільки ст.382 КК України встановлює кримінальну відповідальність за невиконання судового рішення, тобто за триваючий злочин, який розпочався вчиненням діяння (дії чи бездіяльності), передбаченої нормою ч.1 ст.382 КК України і існує протягом невизначеного часу, будучи пов`язаним з невиконанням ОСОБА_8 обов`язків, покладених на неї законом під страхом застосування кримінального покарання.

Так, починаючи з вересня 2007 року ОСОБА_8 не виконала рішення суду і продовжувала його не виконувати і на час завершення досудового розслідування.

Судом також враховано думку потерпілого, який стверджував про наявність претензій до обвинуваченої та відсутність добровільного відшкодування завданого йому збитку. З огляду на це, суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.69 КК України.

Ухвалюючи вирок та вирішуючи питання про можливість застосування до ОСОБА_8 одного з альтернативних видів покарань передбаченого санкцією ч.1 ст.382 КК України суд врахував сімейний стан обвинуваченої, а саме те що остання має на утриманні неповнолітню дитину, її щире каяття при наданні показань на досудовому слідстві та у судовому засіданні, відсутність стабільного заробітку та постійного джерела доходів та всебічно дослідивши та проаналізувавши вказані обставини обґрунтовано призначив покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, дотримавшись правових підстав та встановленого кримінальним процесуальним законом порядку звільнення від кримінальної відповідальності.

Разом з цим, наведені в апеляційній скарзі потерпілого доводи про те, що суд порушивши вимоги КПК України призначив провадження до судового розгляду, а також, що судом не стягнуто при ухваленні вироку на користь потерпілого витрат на оплату його проїзду суперечать встановленим фактичним обставинам справи, спростовані наявними в її матеріалах та наведеними у вироку доказами.

При таких обставинах, судова колегія вважає оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування - не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги потерпілого та обвинуваченої залишити без задоволення.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4