1Справа № 335/4529/16-к 1-кп/335/284/2016
15 листопада 2016 року м. Запоріжжя
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, одруженого, який має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого:
1) 28.05.1992 року Коммунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) до 2 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;
2) 16.07.1993 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ст. 17, ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 206, ст. 42 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнився 01.06.1996 року з Бердянської виправної колонії Запорізької області (№77) по відбуттю строку покарання;
3) 15.12.1999 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ст. 17, ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) до 1 року 8 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнився 27.06.2000 року з Оріхівської виправної колонії по відбуттю строку покарання;
4) 29.09.2000 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 206 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 11.12.2000 року. Звільнився 28.03.2003 року з Кам`янської виправної колонії Запорізької області, умовно-достроково з не відбутим строком 3 місяці 30 днів;
5) 18.10.2009 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України (2001 року) до штрафу в розмірі 850 гривень. Вирок набрав законної сили 19.06.2008 року;
6) 05.08.2009 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185 КК України (2001 року) до штрафу в розмірі 1700 гривень;
7) 31.05.2010 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ст. 71, ч. 2 ст. 309 КК України (2001 року) до 2 років позбавлення волі. До покарання приєднано покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, від 18.10.2009 у вигляді штрафу 850 гривень, згідно ст. 72 КК України вироки виконувались окремо. Звільнився 12.03.2012 року з Софієвської виправної колонії (№55) по відбуттю строку покарання.
8) 21.07.2010 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ст. 71, 72, ч. 2 ст. 309 КК України (2001 року) до 2 років позбавлення волі;
9) 19.08.2013 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України (2001 року) до 2 років позбавлення волі з випробувальним терміном на 1 рік;
10) 29.01.2015 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 213 КК України (2001 року) до 200 годин громадських робіт,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, -
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 29.01.2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та призначено йому покарання у вигляді 200 годин громадських робіт.
23 березня 2015 року ОСОБА_5 ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також попереджений, що в разі ухилення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 389 КК України може бути притягнутий до кримінальної відповідальності. ОСОБА_5 роз`яснено, що згідно ст.37 КВК України він зобов`язаний додержуватися порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначеному об`єкті, відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, з`являтися за викликом до КВІ, з`являтися у встановлені дні на реєстрацію, повідомляти про зміну місця проживання, без дозволу КВІ не виїжджати за межі України. За результатами бесіди ОСОБА_5 надав підписку, у якій власноручно зазначив про ознайомлення з вимогами щодо осіб, засуджених до громадських робіт. Цього ж дня ОСОБА_5 Орджонікідзевським РП КВІ винесена постанова про встановлення днів явки на реєстрацію - 1, 2, 3, 4-й вівторок кожного місяця.
23 березня 2015 року ОСОБА_5 отримав направлення до КП «Титан», де відбував покарання з 24 березня 2015 року по 26 березня 2015 року, тобто відбув 12 годин громадських робіт. Після чого, з 27 березня 2015 року ОСОБА_5 на роботу не вийшов та про можливу відсутність не попередив, до інспекції за викликами не з`являється. Інспекцією виписано подання про примусовий привід, але засудженого не вдалося доставити до інспекції, так як ОСОБА_5 тривалий час за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. 22 квітня 2015 року ОСОБА_5 без попередження Орджонікідзевського РП КВІ самовільно перетнув Державний кордон України та виїхав до Російської Федерації, де знаходився до 08 квітня 2016 року.
У відповідності до ч. 1 ст. 474 КПК України, до суду разом з обвинувальним актом надійшла угода про визнання винуватості від 12.04.2016 року, укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_5 у присутності захисника ОСОБА_4 .
Виходячи із змісту даної угоди, ОСОБА_5 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.
Згідно угоди, сторони погодилися на призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у вигляді 1 місяця арешту. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом складання з невідбутим покаранням, призначеним вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 29.01.2015 року, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України, згідно якої одному дню обмеження волі або арешту відповідають вісім годин громадських робіт, узгоджено остаточне покарання у вигляді 1 місяця 24 днів арешту.
Із запропонованим видом і строком покарання ОСОБА_5 погодився.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 визнав себе винним у інкримінованому йому злочині, щиро покаявся у скоєному, підтвердив вчинення злочину при викладених вище обставинах.
У судовому засіданні обвинувачений вказав, що він цілком розуміє свої права та наслідки укладення угоди, що передбачені ч. 4 ст. 474, ч.2 ст.473 КПК України, які йому були роз`яснені судом в ході судового засідання, а також розуміє, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості, відповідно до ст. 476 КПК України, прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку.
В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, посилаючись на наявність ризику переховування, враховуючи, що обвинувачений перебував у розшуку.

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні не заперечували проти застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

На підставі пояснень обвинуваченого і прокурора, суд встановив, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України, правильність правової кваліфікації кримінального злочину за ч. 2 ст. 389 КК України, суд дійшов висновку, що умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним.
Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах вирішуваних питань, дійшов висновку про затвердження угоди про визнання винуватості та призначення узгодженої сторонами міри покарання виходячи з наступного.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.
Відповідно до п. 2 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Судом, встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, який згідно ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, та його дії судом кваліфіковані, як ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженню до цього покарання.
Зміст укладеної сторонами угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України, а також КК України, підстави для відмови в її затвердженні, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України, відсутні.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд визнає його щире каяття, сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання судом не виявлено.
Виходячи з викладеного, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу ОСОБА_5 , який раніше засуджений, за місцем мешкання характеризується задовільно, вину у скоєнні злочину визнав повністю, на обліку в КУ „ОКПЛ не перебуває, перебуває на диспансерному обліку в КУ „ОКНД з 23.08.2008 року, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та підозрюваним ОСОБА_5 і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.
Судом роз`яснено ОСОБА_5 , що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Вирішуючи клопотання прокурора про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 11.04.2015 року відносно підозрюваного ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 10.06.2016 року, який на час розгляду кримінального провадження сплинув. Судом даний запобіжний захід не продовжувався, оскільки обвинувачений ухилявся від явки до суду, у зв`язку з чим ухвалою суду від 11.08.2016 року був оголошений у розшук.

14.11.2016 року о 19 годині 45 хвилин ОСОБА_5 був затриманий співробітниками поліції та доставлений до суду.

Відповідно до частини першої статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення невеликої тяжкості, однак неодноразово не з`являвся на виклики до суду, перебував тривалий час у розшуку.

У зв`язку викладеним, суд вважає доведеним наявність ризику переховування, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, що дає підстави, з урахуванням обставин визначених ст. 178 КПК України, дійти висновку, що інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе ефективно попередити спроби обвинуваченого ухилитися від суду, та для запобігання ризикам, які зазначені прокурором у судовому засіданні, вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу, тому клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної сили підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 від 12.04.2016 року по обвинувальному акту в кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002339 від 21.05.2015 року за ч. 2 ст. 389 КК України.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.
На підставі угоди про визнання винуватості ОСОБА_5 призначити узгоджене сторонами покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у вигляді арешту строком на 1 (один) місяць.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом складання з невідбутим покаранням, призначеним вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 29.01.2015 року, остаточно призначити покарання у вигляді арешту строком на 1 (один) місяць 24 (двадцять чотири) дні.
Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з дня його фактичного затримання з 14.11.2016 року.

Вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя: ОСОБА_1