Ухвала іменем україни 28 квітня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Корнина Рівненського району Рівненської області а жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,

у с т а н о в и в:

Зазначеним вироком ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 30 липня 2015 року, більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Ухвалою апеляційного суду вирок районного суду залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_4 засуджено за те, що він 05 березня 2015 року приблизно о 14.30 год., відкривши не зачинені на замок двері, проник в квартиру АДРЕСА_2 , звідки таємно, повторно викрав сумку з майном ОСОБА_6 на загальну суму 670 грн.

Він же 08 березня 2015 року приблизно о 14.30 год., відкривши не зачинені на замок двері, проник в квартиру АДРЕСА_3 , звідки таємно, повторно викрав сумку з майном ОСОБА_7 на загальну суму 498,84 грн.

Зазначені діяння засудженого судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК.

Як убачається зі змісту касаційної скарги захисника, він ставить питання про зміну постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість. Зазначає, що діяння ОСОБА_4 неправильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК, оскільки він не проникав у квартиру, а вчиняв злочини шляхом вільного доступу, оскільки двері були не зачинені на замок. Неправильна кваліфікація дій засудженого призвела до призначення занадто суворого покарання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів за обставин, викладених у вироку, у касаційній скарзі не оспорюється.

Доводи захисника про неправильну кваліфікацію діянь засудженого за ч. 3 ст. 185 КК є необґрунтованими.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій вироку та ухвали, ОСОБА_4 підтвердив, що, скориставшись незачиненими дверима в квартирах, зайшов туди з метою викрадення чужого майна.
У постанові пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 10 зазначається, що вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, суд повинен з`ясувати, з якою метою особа опинилась у житлі, та коли саме у неї виник умисел на заволодіння майном.
Верховний суд України у своїй постанові від 15 листопада 2012 року № 5-15кс12 зазначив, що якщо суб`єкт злочину поставив собі за мету заволодіти майном певного виду, місце знаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація якого передбачає входження чи потрапляння до приміщення, незважаючи на режим доступу до нього, то фізичне опинення в такому приміщенні з означеною ціллю є незаконним, а за умови вчинення наступних дій має кваліфікуватися як крадіжка, поєднана з проникненням у приміщення.
Отже, зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про вчинення засудженим крадіжки, поєднаної з проникненням у житло, з чим погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Доводи захисника про порушення щодо ОСОБА_4 загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Призначаючи засудженому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, суд згідно з вимогами статей 65-67 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.
Визначене йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3