Справа №473/377/15-к 07.07.2016

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 липня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2016 року у відношенні
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вознесенська, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України;
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачена ОСОБА_6
захисник ОСОБА_5 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Захисник ОСОБА_8 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 виправдати у вчиненні злочину, передбаченому ст. 358 ч.2 КК України, визнавши її невинуватою у пред`явленому обвинуваченні.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2016 року ОСОБА_6 засуджена за ч. 2 ст. 358 КК України до штрафу у розмірі 3400 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України її звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертиз в сумі 3055 грн. 96 коп.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Захисник ОСОБА_8 вважає, вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення не доведена. На думку апелянта, не встановлена форма вини (чи обвинувачена свідомо підробила підпис, чи не перевірила особу позичальника, а лише перевірила надані документи; чи вона не звірила підпис в анкеті із підписом у паспорті), а також мотив і мета злочину, хоча ОСОБА_6 не мала доступу до грошових коштів та не отримувала товар.

Посилається на те, що при оформленні кредиту було зроблено фото позичальника та у подальшому сплачувалися платежі у рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Зазначає, що жодна експертиза не встановила, що підпис у графі «позичальник» ставила ОСОБА_6 , хоча саме в цьому вона і обвинувачується, і дану обставину вважає недоведеною. Просить врахувати пояснення в суді експерта ОСОБА_9 про те, що запис «копія вірна ОСОБА_10 » не співпадає з почерком ОСОБА_6 , а підписи від імені ОСОБА_10 та підпис ОСОБА_6 є неспівставними.

Ставить під сумнів показання ОСОБА_10 . Зазначає, що органом досудового розслідування не встановлено, яким чином ОСОБА_6 могла отримати доступ до копій паспорта та картки фізичної особи платника податків на ім`я ОСОБА_10 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_11 з 17.08.2011 року прийнята на посаду експерта відділу продажів Південного регіону, секторів продажів Миколаївської області ПАТ «Платинум Банк»., та мала право від імені ПАТ «Платинум Банк» надавати консультаційні та інформаційні послуги щодо банківських та інших послуг, що надає Банк, а також надавати послуги щодо укладання договорів з клієнтами.

Тобто, ОСОБА_6 була працівником юридичної особи, яка не є службовою особою.

27 листопада 2011 року у денний час ОСОБА_6 , перебуваючи на своєму робочому місці - пункті № 4851 видачі кредитів ПАТ «Платинум Банк», у приміщенні магазину «Союз», що розташований в м. Вознесенську по вул. Короленка 10/3, з особистих спонукань, використовуючи копії паспорта громадянина України та картки фізичної особи-платника податків виданих на ім`я ОСОБА_10 як позичальника, заповнила від його імені заяву/анкету позичальника № 1668/2314SFPRPG7 та кредитний договір з обслуговування кредитної картки страхування життя, майна та (або) подовженої гарантії позичальника № 1668/2314SFPRPG7, чим виготовила завідомо неправдивий офіційний документ. У подальшому, на підставі підроблених документів відповідно до кредитної справи «Споживчий кошик», ПАТ «Платинум Банк» було надано грошові кошти у розмірі 2500 грн. для придбання конвектору.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_8 та обвинувачену ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили кримінальне провадження закрити з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, думку прокурора, який просив скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Проте, обвинувальний вирок у відношенні ОСОБА_6 не ґрунтується на доказах, які б беззаперечно доводили її вину у вчиненні інкримінованого злочину, показання обвинуваченої не спростовані, а в ході судового розгляду сторона обвинувачення не довела винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувачена ОСОБА_6 заперечувала свою причетність до вчинення злочину та пояснила суду, що при оформленні кредиту від імені «Платинум Банку» після надання накладної з магазину та згоди клієнта на отримання кредиту для оплати товару вона завжди перевіряла документи клієнтів лише за оригіналом паспорту та коду, клієнтів фотографували на веб-камеру, вони повідомляли особисту інформацію для заповнення анкети, яка потім відправлялася на головний офіс.

Після перевірки вказаної клієнтом інформації службою охорони, банк надавав дозвіл на оформлення кредиту або відмовляв в цьому. Особисто ОСОБА_10 не пам`ятає, підпис його в договорі та анкеті не підробляла.

Ці показання обвинуваченої ОСОБА_6 наведеними у вироку доказами не спростовані.

Обґрунтовуючи висновки про доведеність вини ОСОБА_6 , суд послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , який суду першої інстанції пояснив, що він дізнався про оформлення на нього кредиту після пред`явлення до нього банком цивільного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором. Проте, він не підписував договір на отримання кредиту, хоча підпис схожий на його. Тому він звернувся з заявою до міліції. Пояснив, що обвинувачену раніше не знав, копії паспорту та коду ніколи їй чи будь-кому не надавав, кредит не оформлював.

Потерпілий ОСОБА_10 на неодноразові виклики до суду апеляційної інстанції не з`явився, хоча належним чином та своєчасно (за адресою, зазначеною стороною обвинувачення) повідомлений про розгляд кримінального провадження. Однак, за поясненнями прокурора, потерпілий змінив місце проживання, його фактична адреса невідома, а сторона обвинувачення не забезпечила явку потерпілого до суду апеляційної інстанції. У зв`язку із чим, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості безпосередньо повторно допитати потерпілого ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду.

Оскільки зміст показань потерпілого ОСОБА_10 не оспорюється сторонами судового провадження, його показання, які викладені у вироку відповідають показанням, наданим під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, про що свідчить технічний запис судового процесу, суд апеляційної інстанції враховує показання ОСОБА_10 , які надані суду першої інстанції.

Як вбачається з гарантійного талону № 584 на конвектор «4у Сенсей» та з акту прийома-передачі товару № 584 від 27.11.2011 року, ці документи були складені свідком ОСОБА_12 , який виступав в ролі продавця товару, а в графі «підпис покупця» зазначений підпис від імені ОСОБА_10 (т.1, а.п.75,76).

В суді першої та апеляційної інстанцій свідок ОСОБА_12 пояснив, що він, будучи підприємцем, продавав побутову техніку та саме він складав вищезазначені гарантійний талон та акт прийома-передачі товару. Для оформлення кредиту він виписував рахунок-фактуру на «Платинум банк», який надавав покупцеві.

Якщо банк надавав письмову згоду з позитивною відповіддю на оплату, він видав покупцеві товар, а банк перераховував грошові кошти. Особисто ОСОБА_10 не пам`ятає. Особу покупця за документами він ніколи не встановлював, лише зі слів покупця. Після чого оформляв акт прийому-передачі і гарантійний талон, де розписувався покупець.

Пославшись на дані гарантійного талону та акту прийома-передачі товару, суд першої інстанції зазначив, що гарантійний талон та акт складені 27.11.2011 року, тобто в день оформлення кредиту.
Однак, дана обставина ніяким чином не доводить вини ОСОБА_6 в інкримінованому злочині в межах висунутого їй обвинувачення, оскільки як слідує з показань свідка ОСОБА_12 , товар у нього ОСОБА_6 не отримувала, а з вказаних письмових документів слідує, що покупцем значиться ОСОБА_10 .
Навпаки, зазначені документи вказують, що після оформлення кредиту товар був отриманий покупцем. Проте, поза увагою суду та сторони обвинувачення залишилася та обставина, що покупцем у цих документах та підпис покупця виконаний від імені ОСОБА_10 .
Хоча потерпілий ОСОБА_10 заперечував свій підпис в гарантійному талоні та в акті про отримання товару, проте стороною обвинувачення не вжито заходів для встановлення, хто саме отримав товар, хто саме розписувався у вищевказаних документах - ОСОБА_10 або інша особа. Встановлення цієї обставини має значення для з`ясування фактичних обставин, зокрема, для встановлення, чи оформлював кредит ОСОБА_10 , та чи отримував останній товар.

Отже, органом досудового слідства не встановлено, і під час розгляду в суді кримінального провадження сторона обвинувачення не надала доказів, які б спростовували дані про отримання товару саме ОСОБА_10 згідно кредитного договору, в якому стороною обвинувачення оспорюються підписи від імені покупця ОСОБА_10 та стверджується про вчинення підписів обвинуваченою ОСОБА_6 .
Суд першої інстанції, пославшись на показання потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 , дійшов висновку, що ці показання доводять висунуте ОСОБА_6 обвинувачення, але не зазначив, чому він дійшов такого висновку. Суд апеляційної інстанції не погоджується з цим висновком, оскільки потерпілий ОСОБА_10 стверджував, що він споживчий кредит не оформлював та особисто ОСОБА_6 не знав, і документів (копію паспорту та копію ідентифікаційного коду) їй не надавав, а свідок ОСОБА_12 теж стверджував, що товар ОСОБА_6 не видавав, а завжди видавав товар особі, якій видавався кредит.

Отже, стороною обвинувачення не встановлено, звідки обвинувачена мала документи на ім`я ОСОБА_10 для оформлення кредиту, і хто саме отримував товар.

Щодо показань свідка ОСОБА_12 , то його показання узгоджуються з поясненнями обвинуваченої ОСОБА_6 про порядок оформлення споживчих кредитів. Крім того, з показань свідка слідує, що ОСОБА_6 товар не отримувала. Тому, показання свідка ОСОБА_12 ніяким чином не доводять вини ОСОБА_6 у складанні завідомо підроблених офіційних документів.

Встановлено, що 27.11.2011 року, коли укладався спірний кредитний договір із ОСОБА_10 , саме ОСОБА_6 (яка на той момент мала прізвище ОСОБА_13 ), працювала на посаді експерта ПАТ «Платинум Банк», що підтверджується наказом № 3380-к від 15.08.2011 р. про прийняття на роботу (т.1, а.п.78)

Як вбачається із посадової інструкції експерта ПАТ «Платинум Банк» (а.к.п.80-82) - ОСОБА_14 ознайомилася із нею 05.08.2011 року.

Згідно довіреності №Д-68-10 (а.к.п.83) ПАТ «Платинум Банк» уповноважив ОСОБА_14 в порядку, визначеному чинним законодавством, від імені ПАТ «Платинум Банк»: надавати консультації та інформаційні послуги щодо банківських та інших послуг, що надає Банк; надавати послуги щодо укладення договорів з клієнтами.

Зазначені обставини обвинувачена ОСОБА_6 не заперечує.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що за клопотанням захисника судом першої інстанції, на виконання вказівки апеляційного суду, задоволено клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів та їх виїмку, а саме: до даних щодо сплати платежів по кредитній справі «Споживчий кошик» № 1668/2314SFPRPG7 та документів фотозйомки позичальника, що зроблені під час оформлення кредитної справи.

Так, з досліджених під час апеляційного розгляду даних щодо руху коштів по рахунку на ім`я ОСОБА_10 слідує, що після отримання кредиту, здійснені виплати в рахунок його погашення 28.11.2011 року, 10.01.2012 року 27.01.2012 року, 22.02.2012 року, 01.03.2012 року та 27.03.2012 року. Платником значиться ОСОБА_10 (т.1, а.п. 208-209).

Крім того, банком надано фото позичальника, яке здійснено під час оформлення кредитного договору (т.1, а.п. 210), на якому зображення є нечітким, але видно, що позичальником була особа чоловічої статі.

Суд першої інстанції, дослідивши надані відомості, зазначив, що ставиться критично до доводів сторони захисту щодо сплати кредиту особисто ОСОБА_10 , а щодо фото зазначив, що по ньому неможливо встановити особу, яка сплачувала кошти за кредитним договором №1668/2314SFPRPG7 від 27.11.2011 року. Тому дійшов висновку, що даний доказ не підтверджує та не спростовує обставини, що підлягають доведенню у даному кримінальному провадженні.

Однак, на думку колегії суддів, зазначені відомості, надані банком, свідчать на користь сторони захисту, а стороною обвинувачення в суді не спростовані доводи обвинуваченої ОСОБА_6 , що кредит отримував та здійснював платежі по ньому саме ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції також послався на наступні письмові докази.

Суд послався на витяг з ЄРДР про те, що ОСОБА_10 звернувся із заявою про те, що 27.11.2011 року ОСОБА_15 , перебуваючи на посаді кредитного експерта, внесла недостовірні відомості до кредитного договору ПАТ «Платинум Банк» на суму 3149,84 грн. без відома позичальника, про що відомості до ЄРДР було внесено 26.02.2014 року (т.1, а.к.п.6). Однак даний витяг не є доказом, і не може бути врахований при прийнятті рішення на підтвердження обставин кримінального провадження.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що на підставі ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів (т.1, а.п.46) вилучено кредитну справу за договором №1668/2314SFPRPG7 від 27.11.2011 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_10 , яка містить: листок опис документів кредитної справи «Споживчий кошик» від 27.11.2011 року (а.п.47); заявку/анкету від 27.11.2011 року, з якої вбачається, що документи для отримання кредиту ОСОБА_10 оформляла ОСОБА_14 (а.п.48); кредитний договір від 27.11.2011 року № 1668/2314SFPRPG7 (а.п. 49-50); копію паспорту ОСОБА_16 (а.п.51) та копію його облікової картки фізичної особи платника податків (а.к.п.52).

З пояснень обвинуваченої ОСОБА_6 слідує, що паспорт на ім`я ОСОБА_16 та копію облікової картки фізичної особи платника податків надавав саме позичальник. Ці доводи стороною обвинувачення не спростовані.

При цьому, хоча потерпілий ОСОБА_10 стверджував, що нікому не надавав свій паспорт та облікову картку фізичної особи платника податків, стороною обвинувачення не встановлено, яким чином ОСОБА_6 могла отримати доступ до копій паспорта та картки фізичної особи платника податків на ім`я ОСОБА_10 .

В обґрунтування вини ОСОБА_6 суд першої інстанції також послався на наступні висновки судово-почеркознавчих експертиз:

- на висновок експертизи №1517 від 23.09.2014 року, який в суді підтримав експерт ОСОБА_9 , згідно якому:

1- підпис у графі «підпис експерта» чек-листа кредитної справи «Споживчий кошик» № 1668/2314SFPRPG7 від 27.11.2011 року виконаний ОСОБА_14
2- підпис у графі «підпис експерт ОСОБА_14 » заяви/анкети позичальника ОСОБА_10 № 1668/2314SFPRPG7 від 27.11.2011 року виконаний ОСОБА_14 ;
3- відповісти на питання «чи виконаний підпис у графі «підпис ОСОБА_10 заяви/анкети позичальника ОСОБА_10 №1668/2314SFPRPG7 від 27.11.2011 року ОСОБА_10 » не є можливим;
4- відповісти на питання «ким, ОСОБА_10 або ОСОБА_14 виконані підписи у графах «Позичальник» кредитного договору №1668/2314SFPRPG7 від 27.11.2011 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_10 » не є можливим;
5- встановити, ким, ОСОБА_14 , ОСОБА_10 або іншою особою виконані рукописні написи «копия верна ОСОБА_10 27.11.2011 року» на аркуші з копіями першої, другої, третьої та одинадцятої сторінок паспорту громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_10 , а також на аркуші з копією картки фізичної особи платника податків, виданої на ім`я ОСОБА_10 , не є можливим;
6- рукописні написи «копия верна ОСОБА_14 27.11.2011 року» на аркуші з копіями першої, другої, третьої, одинадцятої сторінок паспорту громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_10 , а також на аркуші з копією картки фізичної особи платника податків, виданої на ім`я ОСОБА_10 , виконані ОСОБА_14 .
Як слідує з пояснень експерта в суді, що також відображено в мотивувальній частині експертизи (т.1, а.п.56-65 зв.), для її проведення було надано вкрай обмежений обсяг вільних зразків почерку ОСОБА_10 та не надані вільні зразки почерку ОСОБА_14 , а тому провести порівняльне дослідження в повному обсязі та дійти якогось певного висновку щодо виконання підписів ОСОБА_10 , ОСОБА_14 або іншою особою не було можливим.

Суд першої інстанції в обґрунтування вини ОСОБА_6 також послався на висновки експертизи №1317 від 16.01.2015 року, які підтримав експерт Козлов ОСОБА_17 , згідно якому:

1- підпис від імені ОСОБА_10 у графі «Підпис. ОСОБА_10 » заяви/анкети позичальника № 1668/2314SFPRPG7, виконаний не самим ОСОБА_10 , а іншою особою;

2- підписи від імені ОСОБА_10 у графі «Позичальник» кредитного договору з обслуговування кредитної картки страхування життя, майна та/або подовженої гарантії позичальника №1668/2314SFPRPG7 від 27.11.2011 року ОСОБА_10 виконані не самим ОСОБА_10 , а іншою особою (т.1, а.п. 67-70).

Проаналізувавши вище зазначені висновки, суд першої інстанції зазначив, що, хоча у висновку № 1517 від 23.09.2014 року не встановлено, що замість ОСОБА_10 підписи ставила ОСОБА_14 ( ОСОБА_6 ), проте встановлено наявність на документах підписів, які виконані ОСОБА_14 ( ОСОБА_6 ). Суд першої інстанції вважає, що висновки судово-почеркознавчих експертиз повністю спростовують пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 про непричетність до злочину.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає невірними ці висновки суду, оскільки жодною почеркознавчою експертизою не встановлено, що підписи у графі «позичальник» та у графі» підпис ОСОБА_18 » в заяві позичальника, виконала обвинувачена ОСОБА_15 , хоча в саме цьому вона і обвинувачується.

З огляду на наведені висновки судово-почеркознавчих експертиз та пояснення експертів, на які послався у вироку суд, відсутні підстави для призначення комісійної судово-почеркознавчої експертизи, про що висловив думку прокурор при апеляційному розгляді. При цьому, прокурор при повторному розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції не заявляв відповідного клопотання, а при апеляційному розгляді не навів достатніх мотивів для скасування вироку та призначення нового судового розгляду з метою призначення комісійної судово-почеркознавчої експертизи.

Проте, сумніви у правильності висновків проведених судово-почеркознавчих експертиз відсутні, а при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції експерти підтримали висновки та надали відповідні роз`яснення.

Крім того, колегія суддів враховує, що у висновку експертизи №1517 від 23.09.2014 року зазначено, що відповісти на питання: «ким, ОСОБА_10 або ОСОБА_14 виконані підписи у графах «Позичальник» кредитного договору, не є можливим.

Проте, при проведенні експертизи №1317 від 16.01.2015 року для дослідження надані зразки почерку ОСОБА_10 , які не надавалися для проведення попередньої експертизи, та встановлено, що підписи від імені ОСОБА_10 у графі «Позичальник» виконані не самим ОСОБА_10 , а іншою особою.

Також колегія суддів враховує, що ухвалою апеляційного суду від 12.08.2015 року скасовано вирок суду від 12.06.2015 року у відношенні ОСОБА_6 , однак при новому розгляді в суді першої інстанції сторона обвинувачення не надала суду докази на підтвердження вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Отже, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій, стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_6 підписів від імені ОСОБА_10 , та не заявлено відповідних клопотань про призначення або повторно, або комісійної судово-почеркознавчої експертизи. Тобто, під час тривалого розслідування та розгляду даного кримінального провадження сторона обвинувачення не скористалася правом, передбаченим ст. 22 КПК України, щодо збирання та подання до суду доказів, клопотань та на реалізацію інших процесуальних прав, і у доведеності перед судом їх переконливості.

Тому колегія суддів не вбачає підстав для проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, про що висловився прокурор під час апеляційного розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника.

Висновки суду про здійснення підпису від імені ОСОБА_10 саме ОСОБА_6 з тих підстав, що лише обвинувачена мала доступ до укладення кредитного договору, що, за висновком суду, виключає виконання підписів кимось іншим, ніж обвинуваченою, є лише припущеннями.

В той же час, поза увагою суду залишилися доводи обвинуваченої про те, що особа, яка надала документи для оформлення кредиту, можливо, ОСОБА_10 , або інша особа, ввела її в оману, здійснивши підпис хоча від імені ОСОБА_10 , але виконавши цей підпис, який не відповідав підпису ОСОБА_10 .

Таким чином, наведені письмові докази теж не доводять вину у вчиненні інкримінованих злочинів.

Проаналізувавши докази, на які послався суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що наведені в обвинувальному вироку докази не спростовують показань обвинуваченої.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як передбачено ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Тягар доведення факту вчинення підсудним злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, про що висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 77 Рішення по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» («Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain») № 10590/83 від 6 грудня 1988 року та § 39 Рішення Страсбурзького суду «Капо проти Бельгії» (Capeau v. Belgium) № 4291/98 від 13 січня 2005 року.

Зокрема, у Рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» зазначено, що принцип презумпції невинуватості вимагає, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого.

Проте, суд першої інстанції проявив упередженість, зазначивши при призначенні покарання, що ОСОБА_6 не судима, хоча притягувалася до кримінальної відповідальності та за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.11.2012 року визнана винною у вчиненні аналогічних злочинів (т.1, а.п.182-185). В той же час, відповідно до вимог ст.89 КК України ОСОБА_6 є особою, що не має судимості. Крім того, з вироку від 05.11.2012 року слідує, що, хоча ОСОБА_6 і притягувалася до кримінальної відповідальності за 5 епізодами обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 358 КК України, але визнана у вчиненні одного злочину (т.1, а.п. 183-185).

Таким чином, суд першої інстанції, пославшись у такий спосіб на вирок від 05.11.2012 року, проявив упередженість та фактично опосередковано врахував і ці дані як одну із підстав для визнання її винуватою за епізодом обвинувачення у даному кримінальному провадженні, що не відповідає вимогам ст. 62 Конституції України.

Отже, з огляду на вимоги ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України та зазначених рішень Європейського Суду з прав людини, усі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченої суд апеляційної інстанції тлумачить на її користь.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невстановлення достатніх доказів винуватості ОСОБА_6 у складанні працівником юридичної особи будь-якої форми власності, який не є службовою особою, завідомо підроблених офіційних документів, і вичерпання можливості їх отримати.

Тому, відповідно до вимог ст. 417 КПК України, вирок суду підлягає скасуванню з закриттям кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст.284 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 417 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2016 року у відношенні ОСОБА_6 скасувати та кримінальне провадження за ч. 2 ст. 358 КК України закрити із-за не встановлення достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3