справа № 462/1838/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 червня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000841 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Грімне Городоцького району Львівської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні малолітнього сина, 2010 року народження, працюючого менеджером з продажів ТОВ «Хомстіл Груп», військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого на АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

встановив:
ОСОБА_7 31.10.2015 року, близько 18.45 год., керуючи автомобілем «Пежо 407», номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись по вул.Любінській у м.Львові в напрямку до перехрестя вулиць Любінська-Яворницького, при здійсненні повороту ліворуч на вул.Яворницького, порушив чинні вимоги ПДР України, а саме: п.1.5, 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»), 2.3 (б), 10.1 та 16.6 ПДР України, що проявилось у тому, що він був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, створив загрозу безпеці дорожнього руху, а саме не надав дорогу транспортному засобу, що рухався в зустрічному напрямку через перехрестя прямо і мав перевагу в русі, що призвело в подальшому до настання ДТП, а саме зіткнення з автомобілем «Ніссан Тіїда», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 та отримання останнім тілесних ушкоджень.

Внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_4 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №379/2015 від 17.11.2015 року отримав наступні тілесні ушкодження: задній вивих правої плечової кістки з ушкодженням капсули суглобу та головки плечової кістки, гемартроз правого плечового суглобу, ушкодження сухожилка правого підлопаткового м`язу, які утворилися від удару відведеним до переду плечем або передньою поверхнею правого плечового суглобу до тупих предметів, могли утворитися 31.10.2015 року в момент ДТП та відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.1 ст.286 КК України, визнав повністю, не заперечив фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, та дав суду показання аналогічні фабулі обвинувачення. Зазначив, що шкодує, що його дії призвели до ДТП і потерпілий отримав тілесні ушкодження і що він просив в потерпілого вибачення за це. У вчиненому щиро розкаюється, просить суд його суворо не карати. Просив також врахувати, що він з 2007 року керує автомобілем і до 31.10.2015 року до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України не притягувався, що його робота частково пов`язана із автомобілем, оскільки він в силу своєї роботи має зустрічі з клієнтами і для цього використовує автомобіль, крім цього використовує його для потреб сім`ї, в якій є малолітня дитини, а його дружина на даний час вагітна.

Враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_7 як особи, яка керує транспортним засобом, у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.286 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно роз`яснень, даних в п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 выд 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, вчиненим з необережності; обставини ДТП і характер допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину; особу винного, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні сина, 2010 року народження, і вагітну дружину, працює, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває (матеріали кримінального провадження, арк.62, 63, 65, 66), згідно наданих характеристик за місцем проживання та праці характеризується позитивно (матеріали кримінального провадження, арк.67, 68).

Виходячи з наведеного, беручи до уваги пояснення потерпілого, який у питанні призначення обвинуваченому покарання поклався на розсуд суду, суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, у виді штрафу в мінімальних межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами з огляду на наступне.

Зі змісту п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання, зокрема за частинами 1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 і його захисник просили не застосовувати додаткове покарання, посилаючись на те, що робота обвинуваченого пов`язана із переміщенням на автомобілі, що він щодня проводить зустрічі з клієнтами для переміщення йому необхідний автомобіль і втрата такої можливості позбавить його джерела доходу.

З урахуванням того, що позбавлення права керування транспортними засобами за ч.1 ст.286 КК України не є обов`язковим додатковим покаранням, призначення даного виду покарання здійснюється на розсуд суду, який у даному випадку, беручи до уваги позитивні дані про особу винного, наявність на його утриманні вагітної дружини та малолітнього сина, наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що ОСОБА_7 , маючи значний водійський стаж, до дня ДТП до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався, відтак допущене порушення має одиночний характер, та те, що робота ОСОБА_6 , дійсно пов`язана із переміщенням на автомобілі, а позбавлення права керування транспортними засобами може поставити його в скрутне матеріальне становище, позбавить його можливості заробляти кошти, дійшов висновку, що застосування такого додаткового покарання не є необхідним і буде несправедливим внаслідок суворості.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. З огляду на зазначене, із обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають стягненню на користь держави 3147 грн. витрат на проведення Львівським НДЕКЦ МВС України інженерно-транспортних експертиз №1/1227 від 09.12.2015 року і №1/1228 від 29.12.2015 року та автотехнічної експертизи №52 від 15.01.2016 року (матеріали кримінального провадження, арк. 82, 91, 101), оскільки проведення вказаних експертиз було зумовлено розслідуванням вчиненого обвинуваченим злочину.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Підстав, передбачених ст.ст. 176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-375 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Речові докази:

-автомобіль «Пежо 407», номерний знак НОМЕР_1 , який передано на зберігання обвинуваченому (матеріали кримінального провадження, арк.113, 114) повернути ОСОБА_7 , як законному володільцю;

-автомобіль «Ніссан Тіїда», номерний знак НОМЕР_2 , який передано на зберігання потерпілому (матеріали кримінального провадження, арк.115, 116) повернути ОСОБА_4 , як законному володільцю.

Стягнути із ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 3147 грн.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: ОСОБА_1