печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
Іменем України
01 липня 2016 року

Печерський районний суд міста Києва у складі:
головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві провадження за клопотанням прокурора військової прокуратури Київського гарнізону про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111. ч. 1 ст. 408 КК України
ВСТАНОВ И В:
27.06.2016 прокурор ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про надання дозволу органу досудового розслідування на затримання ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000159 від 07.06.2016.
В обґрунтування клопотання вказав, що військовою прокуратурою Київського гарнізону Центрального регіону України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000159 від 07.06.2016 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України.
Згідно висунутої підозри ОСОБА_4 прийняв військову присягу на вірність народу України 14.08.1986 року, відповідно до якої урочисто присягнув, вступаючи на військову службу, завжди бути Українському народові вірним і відданим, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно дотримуватись Конституції і законів України, зберігати державну і військову таємницю.
Відповідно до наказу начальника Головного управління розвідки МОУ №0184 від 06.10.2009 року ОСОБА_4 призначено на посаду начальника групи відділу захисту інформації та охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу МОУ №0104Р від 03.11.2009 ОСОБА_4 присвоєно військове звання «полковник».
У подальшому, перебуваючи на вказаній посаді ОСОБА_4 14.07.2011 року уклав новий контракт про проходження військової служби строком 5 років до 14.10.2016 року.
Будучи військовослужбовцем, полковник ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 4, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 1, 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст.ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, які визначаються Статутами, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями інструкціями; неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові який віддав наказ, і своєму безпосередньому начальникові; сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України; вважатися таким, що виконує обов`язок з військової служби, знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять).
Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, з 20 лютого 2014 року Автономна Республіка Крим та місто Севастополь фактично знаходились під окупацією військових підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Так, Верховна Рада Автономної Республіки Крим ухвалила Постанову «Про проведення загальнокримського референдуму» від 6 березня 2014 року №1702-6/14, чим порушила конституційний принцип територіальної цілісності України та вийшла за межі своїх повноважень, встановлених Конституцією України, Конституцією Автономної Республіки Крим, іншими нормативно-правовими актами. Рішенням Конституційного Суду України №2-рп/2014 від 14 березня 2014 року було визнано зазначену Постанову такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), унаслідок чого вона втратила чинність. 15 березня 2014 року Верховна Рада України ухвалила Постанову «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим», унаслідок якої парламент Автономної Республіки Крим втратив легітимність.
В той же час, постановою Ради Федерації Федерального Зібрання Російської Федерації від 1 березня 2014 року N 48-СФ "Об использованииВооруженных Сил РоссийскойФедерации на территорииУкраины", надано згоду Президенту Російської Федерації на використання Збройних Сил Російської Федерації на території України.
На підставі ст. 5 Федерального Конституційного Закону Російської Федерації від 21 березня 2014 року № 6ФКЗ «О принятии в РоссийскуюФедерациюРеспубликиКрым и образовании в составеРоссийскойФедерацииновыхсубъектов РеспубликиКрым и города федерального значения Севастополя», Російською Федерацією незаконно було анексовано Автономну Республіку Крим України.
У зв`язку з цим Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII Російську Федерацію визнано державою-агресором. Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків"», визначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року.
Таким чином, станом на березень 2014 року Україна перебувала у стані, що характеризується діями щодо вирішення національно-етнічних, релігійних та інших протиріч із застосуванням засобів збройного насильства, за яких держава не переходить в особливий стан, що визначається як війна, і не вводить режим воєнного стану в країні або на частині її території, а збройна боротьба не виходить за межі операційного напрямку (мають місце різні військові інциденти, військові акції, інші військові зіткнення обмеженого масштабу (низької інтенсивності) із застосуванням іррегулярних або регулярних збройних формувань), тобто знаходилась у період збройного конфлікту.
Наприкінці лютого 2014 року здійснювалось періодичне блокування території навчального Центру військово-морських сил ЗСУ, де дислокувалися підрозділи в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), людьми у військовій формі зеленого кольору без розпізнавальних знаків з постійними провокаціями, з намаганнями перелізти через паркан центру. Такі блокування здійснювались до трьох разів на добу. Водночас, здійснювалось блокування контрольно-пропускного пункту навчального центру проросійсько налаштованими жителями міста.У подальшому, 02.03.2014 з 3 години 00 хвилин люди у військовій формі зеленого кольору без розпізнавальних знаків проводили блокування навчального центру та о 7 годині 00 хвилин вибивши в`їзні ворота до навчального центру за допомогою БТР-80, здійснили його захоплення.
Після анексії АР Крим (наприкінці березня на початку квітня 2014 року) полковник ОСОБА_4 разом з іншими офіцерами був викликаний до м. Київ, де з ними була проведена бесіда щодо подальшого проходження служби в ЗС України, під час якої полковник ОСОБА_4 виявив бажання звільнитися зі ЗС України. Своє бажання пояснював наявністю у АРК близьких родичів та житла.
Як відомо з пояснень фахівців кадрового органу та юридичного управління Головного управління розвідки Міністерства оборони України, станом на квітень 2014 року не було юридичних підстав для звільнення з лав Збройних Сил України осіб які виявили бажання звільнитися зі ЗС України. Тільки після набрання чинності Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII статтею 14 цього Закону були встановлені особливості припинення проходження громадянами України військової служби.
Начальником 14 управління військової частини НОМЕР_1 генерал-майором ОСОБА_6 , було прийнято рішення щодо надання офіцерам чергових відпусток за 2014 рік для врегулювання юридичних підстав для звільнення, або облаштування офіцерів на материковій частині України. Офіцерам було доведено про заборону виїзду до АРК.
Таким чином, полковнику ОСОБА_4 , начальнику групи 5 відділу, 14 управління, на підставі наказу від 07.04.2014 № 70 надано відпустку із місцем проведення у м. Київ в період з 07.04.2014 по 17.05.2014 року. Але із зазначеної відпустки полковник ОСОБА_4 не повернувся. В ході службового розслідування Головного управління розвідки Міністерства оборони України з`ясувалося, що ОСОБА_4 покинув межі Київського гарнізону та виїхав до Автономної Республіки Крим.
У подальшому в ході досудового розслідування було встановлено, що відповідно до наказу статс-секретаря заступника міністра оборони Російської Федерації (по особовому складу) від 06 травня 2016 року №359 полковника ОСОБА_4 включено до лав Зройних Сил РФ та призначено на посаду офіцера відділення інвентаризації кораблів та суден управління Чорноморського флоту ВМС РФ.
Своїми діями полковник ОСОБА_4 , перебуваючи у відпустці, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, до Збройних Сил РФ на посаду офіцера відділення інвентаризації кораблів та суден управління Чорноморського флоту ВМС РФ, що підтверджується випискою з наказу статс-секретаря заступника міністра оборони Російської Федерації (по особовому складу) від 06 травня 2016 року №359.
Стан збройного конфлікту на території України підтверджується Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, де вказано, що з 20 лютого 2014 року Автономна Республіка Крим та місто Севастополь фактично знаходились під окупацією військових підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків"» де визначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII якою Російську Федерацію визнано державою-агресором.
Щодо збройної агресії, то зміст цього поняття наведено в ст. 1 Закону України «Про оборону України», де зазначається, що збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.
Розглядаючи норми міжнародного гуманітарного права ситуацію анексії Криму варто розцінювати як збройний конфлікт, сторонами якого є РФ та Україна. Дані діяння агресора варто кваліфікувати статтею 2 (пункт 2) чотирьох Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р. («випадки часткової або повної окупації території Високої Договірної Сторони, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір»).
Визначення окупації міститься у статті 42 Положення про закони і звичаї сухопутної війни, яке є додатком до ІV Гаазької конвенції про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., яка, разом з іншими нормами цього документу, неодноразово визнавалася міжнародними ад`юдикаційними органами (зокрема, Міжнародним воєнним трибуналом у Нюрнбергзі) звичаєвою нормою міжнародного права. Стаття 42 Положення визначає, що «територія визнається зайнятою (тоді цей термін був синонімічним терміну «окупована»), якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». При цьому не вимагається створення органів окупаційної влади, достатньо того, щоб частина території держави була під владою збройних сил іншої держави. Також відповідно до статті 42, зайняття розповсюджується тільки на ті області, де ця влада встановлена і в стані проявляти свою діяльність.
Стаття 2, спільна для всіх чотирьох Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 р., сторонами яких є Україна і Російська Федерація, визначає, що Женевські конвенції застосовуються у всіх випадках часткової або повної окупації території держави учасниці конвенцій, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір.
Таким чином, на основі положень статті 42 Положення про закони і звичаї сухопутної війни, яке є додатком до ІV Гаазької конвенції про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р. як звичаєвої норми міжнародного права і статті 2, спільної для всіх чотирьох Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 р., сторонами яких є Україна і Російська Федерація, територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополь є територією України, яка окупована Російською Федерацією без збройного спротиву з боку України.
На цю територію розповсюджується правовий режим окупації та дія всіх чотирьох Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 р., а Російська Федерація як держава окупант має зобов`язання по захисту і дотриманню прав людини на окупованій території відповідно до положень четвертої Женевської конвенції від 12 серпня 1949 р. Конвенції про захист цивільного населення під час війни.
Таким чином, полковник ОСОБА_4 будучи громадянином України та військовослужбовцем Збройних Сил України, перебуваючи у військовому званні «полковник», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи, що внаслідок його дій буде завдано шкоду державній безпеці України у вигляді заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, обороноздатності, у порушення вимог ст.ст. 4, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 1, 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст.ст. 1, 2, 3, 6, 8,23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», перебуваючи у відпустці на окупованій території півострова Крим вчинив перехід на бік ворога у період збройного конфлікту, що виразилося фактичному проходженні військової служби у Збройних Силах Російської Федерації, чим вчинив державну зраду, тобто вчинив діяння, умисне вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності України: перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України.
Крім того, відповідно до наказу від 07.04.2014 № 70 ОСОБА_4 надано відпустку із місцем проведення у м. Київ в період з 07.04.2014 по 17.05.2014 року. Але із зазначеної відпустки полковник ОСОБА_4 не повернувся, покинув межі Київського гарнізону та виїхав до Автономної Республіки Крим де вступив до лав Збройних Сил РФ на посаду офіцера відділення інвентаризації кораблів та суден управління Чорноморського флоту ВМС РФ, що підтверджується випискою з наказу статс-секретаря заступника міністра оборони Російської Федерації (по особовому складу) від 06 травня 2016 року №359.
Таким чином, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, перебуваючи у військовому званні «полковник», з метою ухилитися від військової служби назавжди, що підтверджується подальшим проходженням останнім військової служби в лавах ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, на порушення вимог ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 6, 8, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не з`явився з метою ухилитися від військової служби з відпустки, чим вчинив дезертирство, тобто нез`явлення з метою ухилитися від військової служби з відпустки, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 408 КК України.
Обставинами, що дають підстави підозрювати ОСОБА_4 у вчиненні інримінованих йому правопорушень, є наявність наступних достатніх доказів: протокол огляду документів від 23.06.2016 року яким оглянуто виписку з наказу стас-секретаря-заступника міністра оборони Російської Федерації № 359, яким призначено ОСОБА_4 офіцером відділення інвентаризації кораблів та суден управління Чорноморського флоту ВМС РФ, протокол допиту свідка ОСОБА_7 , який показав, що ОСОБА_4 не повернувся з відпустки з тимчасово окупованої території та підтвердив перехід останнього на службу до Збройних сил Російської Федерації, протокол допиту свідка ОСОБА_8 , який показав, що ОСОБА_4 залишився на тимчасово окупованій території і мав намір проходити службу в Збройних сил Російської Федерації, а станом на квітень 2014 року займався оформленням документів для проходження служби в Збройних сил Російської Федерації, протокол допиту свідка ОСОБА_9 , який підтвердив, що ОСОБА_4 залишився проходити службу на тимчасово окупованій території.
Вина ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення також підтверджується іншими доказами та документами, здобутими під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.
15.06.2016 року прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_10 повідомлено ОСОБА_4 про підозру.
23.06.2016 року прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_3 оголошено ОСОБА_4 у розшук.
У зв`язку з тим. що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України, а саме державна зрада, відноситься до особливо тяжких злочинів, того ж дня винесено постанову про доручення призначення адвоката та копію останньої направлено до органу уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
У зв`язку з невстановленням місця перебування ОСОБА_4 , що позбавило орган досудового розслідування можливості особисто вручити йому повідомлення про підозру від 15.06.2015 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України, зазначені повідомлення у день складання, відповідно до вимог ст.ст. 111, 135, ч. 1 ст. 278, ст. 297-5 КПК України, направлені у спосіб, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, а саме надіслані за місцем його проживання.
Таким чином, як зазначено в клопотанні, в органа досудового розслідування є достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_4 переховується від органів досудового слідства (п. 1 ч.1 ст.177 КПК України), продовжує вчиняти кримінальне правопорушення у якому підозрюється (п. 5 ч.1 ст.177 КПК України).
Прокурор в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги клопотання.
Захисник до судового засідання не з,явився.
Слідчий суддя, заслухавши думку сторін кримінального провадження по суті ініційованого питання, вивчивши клопотання та дослідивши надані сторонами матеріали, приходить до наступного висновку.
Судовим розглядом встановлено, що військовою прокуратурою Київського гарнізону Центрального регіону України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000159 від 07.06.2016 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111. ч. 1 ст. 408 КК України.
У відповідності до вимог ст. 188 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися до суду із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного з метою його приводу для участі в розгляді справи про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Одночасно з клопотанням про надання дозволу на затримання, орган досудового слідства шляхом внесення відповідного клопотання ініціював питання про застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків того, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, не буде виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки та матиме можливість перешкоджати повному, всебічному та неупередженому проведенню досудового розслідування справи, а також неможливістю застосування до ОСОБА_4 іншого запобіжного заходу окрім тримання під вартою, так як останній підозрюється у вчиненні злочину проти основ національної безпеки.

Але прокурором не забезпечено явку адвоката до судового засідання та не вручено копію клопотання. Таким чином, клопотання не підлягає задоволенню, з урахуванням строків його розгляду.

Керуючись ст.ст. 182, 187, 188, 189, 190, 183, 193 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора військової прокуратури Київського гарнізону про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111. ч. 1 ст. 408 КК України залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.