"21" жовтня 2016 р. Справа № 363/3952/16-к

У Х В А Л А

Іменем України

21 жовтня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

розглянувши на підготовчому засіданні в залі суду в м.Вишгороді обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000855 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень,, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263, ч.2 ст.125 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 жовтня 2016 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000855 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.1 ст.115, ч.1 ст.263, ч.2 ст.125 КК України.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні висловив думку про можливість призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні, підстав для повернення обвинувального акту не вбачається,крім того заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до двух місяців, так як ризики, передбачені ст177 КПК України продовжують існувати.

Представник потерпілих ОСОБА_9 заперечила проти призначення справи до судового розгляду, мотивуючи тим, що по даному кримінальному провадженню є ще одна потерпіла ОСОБА_10 , яка є рідною сестрою померлого ОСОБА_11 ОСОБА_10 в серпні 2016 року зверталась до органу досудового розслідування з заявою про визнання її потерпілою, однак станом на 21 жовтня 2016 року жодного повідомлення про визнання ОСОБА_10 потерпілою немає, чим порушено право на участь в справі, з цих же підстав ОСОБА_9 просить повернути обвинувальний акт прокурору як такого, що не відповідає вимогам КПК. Щодо клопотання прокурора про продовження терміну утримання під вартою просить дане клопотання задовільнити, оскільки підстав для зміни запобіжного заходу, в тому числі на домашній арешт обвинуваченого, немає.

Потерпілий ОСОБА_8 підтримав свого представника.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що справу можливо призначити до судового розгляду, проти залучення потерпілою ОСОБА_10 заперечив, просить змінити запобіжний захід з утримання під вартою на домашній арешт.

Адвокат ОСОБА_6 підтримав думку обвинуваченого ОСОБА_7 , просить змінити міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 з утримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт з доданим до нього реєстром матеріалів досудового розслідування, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Згідно статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Такий принципи закріплений також у статті 10 КПК України щодо принципу рівності перед законом і судом.

Право людини на законність прийнятих рішень також закріплено у національному законодавстві. Зокрема у ст.9 КПК України згідно якої прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, зокрема надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен мітити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ст..55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілу.

З наданої копії заяви потерпілої ОСОБА_10 вбачається, що вона 4 серпня 2016 року звернулась до слідчого Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області з заявою про визнання її потерпілою внаслідок завдання моральної шкоди смертю рідного брата ОСОБА_12 . До цього часу її до участі в даному кримінальному провадженні не залучено, постанову про відмову у визнанні її потерпілою не винесено.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування постанови про визнання або відмову у визнанні потерпілою ОСОБА_10 немає.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_10 не значиться як потерпіла від кримінального правопорушення, її анкетні дані, передбачені п.3 ч.1 ст.291 КПК України не зазначені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що органом досудового розслідування порушено права ОСОБА_10 , передбачені ст..56 КПК України та її слід залучити до участі в кримінальному провадженні як потерпілу, оскільки вона є рідною сестрою ОСОБА_12 та їй заподіяно втратою брата моральної шкоди.

Згідно вимог ст.91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження.

При дослідженні обвинувального акту колегією суддів встановлено, що обвинувачення стосовно ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України за ознаками незаконного придбання, зберігання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу не відповідає обставинам даного кримінального правопорушення, оскільки не зазначено за яких обставин мало місце зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів .

В обвинуваченні ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України не достатньо визначено місце та час вчинення кримінального правопорушення, зокрема за змістом обвинувачення не визначається, де саме сталося вбивство потерпілого: в приміщенні бару чи на вулиці біля нього.

По цим же ознакам не встановлено місце та час в обвинуваченні ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, відносно потерпілого ОСОБА_8 .

З огляду на твердження про умисне вбивство потерпілого за кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України в обвинуваченні не вказано, чи мав прямий умисний намір ОСОБА_7 влучити пострілом в життєво-важливі органи потерпілого ОСОБА_12 , чи умисним пострілом поцілив у потерпілого та заподіяв смертельні ушкодження. В обвинувальному акті лише тільки зазначено, що він здійснив постріл в напрямку ОСОБА_12 , що є недостатньо визначеним та неконкретним.

З цих же підстав не конкретним є обвинувачення і в частині здійснення пострілу в сторону потерпілого ОСОБА_8 при заподіянні останньому тілесних ушкоджень. Крім того, не зазначено якого ступеню тяжкості обвинувачений мав на меті заподіяти останньому тілесні ушкодження.

Оскільки час вчинення кожного із злочинів є недостатньо визначеним, обставини справи щодо послідовності вчинення кримінальних правопорушень за ч.1 ст.115 КК України та ч.2 ст.125 КК України є не встановленими. З обвинувального акту не вбачається, в кого з потерпілих ОСОБА_13 чи ОСОБА_14 обвинуваченим здійснено постріли першим та як ці дії пов`язані між собою. Тобто подія злочину в повній мірі не встановлена (умисел, мотив, мета, час та місце вчинення кримінального правопорушення щодо кожного потерпілих).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п.3 ст.6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. З даної норми Основного Закону випливає, що формулювання обвинувачення, зазначене в обвинувальному висновку, повинно бути конкретним.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність повернення прокурору обвинувального акту по кримінальному провадженню №0000855 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263, ч.2 ст.125 КК України , оскільки останній не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства.

Відповідно до ст.315, ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу обвинуваченому до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Обвинувальний акт по даному кримінальному провадженню надійшов до суду 18 жовтня 2016 року , строк тримання під вартою спливає 24 жовтня 2016 року, судовий розгляд не завершено, ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не змінились і продовжують існувати ( ОСОБА_7 обвинувачується в скоєнні особливо тяжкого злочину, з застосуванням вогнепальної зброї, може впливати на свідків та потерпілих) колегія суддів вважає за доцільне продовжити обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці. Підстав для обрання більш м`якого запобіжного заходу колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314-315, 331, 395, 484 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Визнати ОСОБА_10 потерпілою по кримінальному провадженню №0000855.

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000855 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263, ч.2 ст.125 КК України, -повернути прокурору Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури .

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 24 грудня 2016 року (включно) та утримувати його у Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління Державної пенітенціарної служби України з питань виконання покарань в м. Києві та Київської області.

Час дії існуючої міри запобіжного заходу обраховувати з 24 жовтня 2016 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду до Апеляційного суду Київськоїобласті може бути подана протягом семи днів з дня її проголошення через Вишгородський районний суд Київської області.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3