Провадження № 1-кс/344/4391/16
У Х В А Л А
02 листопада 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 про зобов`язання внести відомості в ЄРДР, -

ВСТАНОВИВ:

в скарзі вказано, що скаржник подав до Івано-Франківського ГУНП заяву про вчинення злочину, однак, суб`єкт дії якого оскаржуються не вніс відомості щодо державного виконавця, який з 2012 року не здійснив виконання судового рішення, ухваленого на користь скаржника.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу з підстав, що в ній зазначені. Після роз`яснення скаржнику судом можливості звернутися до органу надання вторинної правової допомоги скаржник відмовився від такого звернення.

В судовому засіданні прокурор заперечив скаргу з тих підстав, що законом встановлено порядок і спосіб оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця, в діях державного виконавця відсутній склад злочину, про який вказує скаржник, виконавче провадження триває на даний час.

Судом встановлено наступні обставини.

18/10/2016 р. скаржник подав заяву про вчинення злочину за обставин не виконання державним виконавцем рішення суду, ухваленого на користь скаржника.

09/02/2016 р. визнано бездіяльність державного виконавця ОСОБА_5 незаконною.

10/01/2012 р. відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №2-3443 від 07/12/2011 р. про стягнення на користь скаржника грошових коштів.

17/01/2013 р. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №0907/2-3022/2011 від 16/08/2012 р.

В ст. 382 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Таким чином відповідальність встановлено щодо осіб, яким за змістом судового рішення належить вчинити передбачені судовим рішенням дії.

В розділі VII ЦПК України та в Законі України «Про виконавче провадження» передбачено способи, порядок та правові підстави оскарження дій та бездіяльності державного виконавця учасниками виконавчого провадження.

Отже законодавством України встановлено порядок вирішення спорів, який описаний в заяві скаржника.

Таким чином законодавством скаржнику не гарантується право на повідомлення про цивільно-правовий спір у формі повідомлення про злочин.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Отже до ЄРДР вносяться відомості про події, які відповідають будь-якій із диспозицій злочинів, вказаних в особливій частині КК України.

Відповідно до ст. 1 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор уповноважений розпочати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ст. 214 КПК України попередня кримінально-правова кваліфікація здійснюється особою, яка вносить інформацію до ЄРДР.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97). Таким чином, твердження скарги є несумісною ratione materiae з положеннями Конвенції і підлягає відхиленню відповідно до пунктів 3 та 4 статті 35 Конвенції.

Відоповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Тому саме на скаржника покладено обов`язок вказати в заяві про злочин дії, які б складали хоча б одну об`єктивну сторону будь-якого злочину, за який передбачено кримінальну відповідальність, а не вказувати обставини цивільно-правового спору та просити здійснити їх розслідування в порядку розслідування злочинів.

В постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічне положення вказано і в справі «Сокуренко і Стригун проти України»

(Заява № 29458/04 та N 29465/04).

Отже даному суду не належить право на встановлення в діях особи складу злочину, а належить перевірити чи діяв правоохоронний орган при реалізації своїх повноважень свавільно.

В судовому засіданні прокурор повідомив суд про те, що спірне виконавче провадження триває на даний час.

В ст. 343 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу, працівника органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, а також близького родича державного виконавця або приватного виконавця з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

Так до обов`язків правоохоронного органу не належить вирішення цивільних спорів у формі розслідування злочинів.

Інші арґументи, пояснення сторін не спростовують зазначені в цьому судовому рішенні висновки суду.

Відповідно до зазначеного суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги відмовити;

Відповідно до ст.ст. 307, 309 КПК України дана ухвала не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя ОСОБА_1