ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/99/16
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Батумі, Грузія, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_4 ,
потерпілої: ОСОБА_5 ,
захисника: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_3
в с т а н о в и в:
органами досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що шляхом зловживання довірою ОСОБА_5 заволодів її роялем «C.J. QUANDT» (далі рояль) за наступних обставин.

12 листопада 2009 року ОСОБА_5 за попередньою домовленістю з ОСОБА_3 передала йому на реставрацію рояль, ринковою вартістю 126235 грн.

Після виконання реставраційних робіт ОСОБА_3 продовжив зберігати рояль в себе за адресою: АДРЕСА_2 , з метою пошуку покупця та подальшого продажу за ціною, встановленою власником ОСОБА_5 , а саме, 8000 доларів США, що в перерахунку за курсом валют НБУ станом на 28 листопада 2011 року становило 64144 грн.

Реалізуючі свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, ОСОБА_3 вирішив продати рояль, а грошовими коштами розпорядитися на власний розсуд.

Так, 28 листопада 2011 року у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_3 , не повідомивши ОСОБА_5 про свої дії, продав вказаний рояль власнику ресторану «Екзюпері», що за адресою: АДРЕСА_3 за суму значно нижчою від встановленої ринкової вартості рояля, а саме: за 47290 грн., якими розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій значну матеріальну шкоду.
Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, що завдало значної шкоди потерпілому.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України не визнав та пояснив, що в 2009 році йому подзвонив його знайомий ОСОБА_7 та запропонував під`їхати на вул. Барбюса в м. Києві подивитися інструмент на реставрацію. Приїхавши за вказаною адресою він побачив рояль чорного кольору, який був у робочому стані, оцінив об`єм робіт, попередньо отримав 8 тис. грн. про що написав розписку. Рояль ОСОБА_3 відвіз за місцем своєї роботи: АДРЕСА_2 . Оскільки в процесі роботи у нього виникла заборгованість по світлу, він зателефонував потерпілій та отримав ще 3 тис. грн. Приблизно через рік півтора роботу було завершено. Протягом цього часу потерпіла приблизно 2 рази приїжджала до нього та дивилася як просувається робота. Після закінчення реставрації, оскільки ОСОБА_5 у самий перший день їх знайомства висловила своє бажання щодо продажу рояля за 8 тис. доларів США, він разом з ОСОБА_7 почав шукати покупця та надав потерпілій розписку, в якій зобов`язувався їй повернути 10 тис. доларів США за реалізацію рояля.

В цей час господарка житла, яке він орендував для роботи, поставила умови про виселення, у зв`язку з чим він у листопаді 2011 року змушений був продати рояль господарю ресторану «Екзюпері» за 7 тис. доларів США, так як на 10 тис. доларів США він не погоджувався. При цьому отримав одразу 16 тис. грн., а потім у грудні 2011 року отримав ще 8000 грн., у січні 2012 року 250 грн., у лютому 2012 року 6 тис. грн., у березні 2012 року 4 тис. грн., у вересні 2012 року - 2 тис. грн. та 250 доларів США. Через скрутне матеріальне становище та хворобу матері він змушений був ці кошти витратити. Однак точно не памятає коли, напевно у лютому 2012 року він повідомив потерпілу про те, що продав рояль та хотів повернути їй отримані гроші. Також зазначив, що в березні-квітні 2012 року він разом з потерпілою приблизно 3 рази зустрічалися з директором ресторану «Екзюпері», з яким домовилися, що залишок суми, яку йому ще не виплатив директор, тепер буде отримувати ОСОБА_5 . Після цієї зустрічі потерпіла дзвонила йому ще приблизно 2 рази.
Також обвинувачений зазначив, що, коли продавав рояль, то вказував про те, що він йому не належить, а гроші, які отримав від директора мав намір повернути потерпілій, однак у зв`язку з сімейними обставинами та відсутністю грошових коштів, був змушений їх використати на лікування хворої матері.

Крім того, ОСОБА_3 вказував, що до того як продати рояль директору ресторану ним та ОСОБА_7 було знайдено покупця, який погодився його придбати, але коли про це повідомили потерпілу, то вона повідомила, що її не влаштовує сума, у зв`язку з чим вони продовжили пошук покупця, хоч це було й важко, враховуючи кризу в країні.

Надаючи відповіді на запитання обвинувачений також пояснив, що він не повернув рояль потерпілій після реставрації, оскільки хотів допомогти його продати потерпілій та отримати за це гроші, а потерпіла не висувала такої вимоги. Стосовно невідшкодування завданих збитків останній, ОСОБА_3 зазначив, що на сьогоднішній день його стан здоров`я дозволяє йому працювати і він буде повертати потерпілій гроші, отримані за рояль.

Щодо цивільного позову обвинувачений зазначив, що визнає його частково, в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 59 тис. грн., та в
частині відшкодування моральної шкоди 5 тис. грн.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що в 2009 році вона віддала свій рояль обвинуваченому та його напарнику ОСОБА_7 на реставрацію, за що заплатила 11 тис. грн. про що є розписка. Після реставрації було прийнято рішення продати рояль за 10 тис доларів США, але у подальшому за її згодою суму було зменшено до 8 тис. доларів США. Обвинувачений взяв на себе обов`язок по знаходженню покупця та розрахуватися за реалізований рояль частинами до 11 квітня 2012 року. Коли минув строк розрахунків, вона почала неодноразово дзвонити та казати щоб з нею розрахувалися, однак ОСОБА_3 обманював її та вказував, що поверне гроші. Розуміючи, що має справу з шахраєм у лютому 2013 року вона почала питати у ОСОБА_3 , де її рояль. В результаті дізналася про те, що він ще з листопада 2011 року перебуває в ресторані «Екзюпері». Коли вона на початку 2013 року з обвинуваченим приїхала до ресторану, то дізналася від директора, що ОСОБА_3 представився власником рояля і він йому частинами виплачував кошти ще з 2011 року. Після цього 2 лютого 2013 року вона від адміністратора ресторану на виконання домовленості з директором ресторану, який зобов`язувався виплачувати залишок суми за рояль їй, отримала 4080 грн., але сам ОСОБА_3 їй нічого не повернув станом на сьогоднішній день. У подальшому директор ресторану зник, а рояль залишився стояти у ресторані.
Надаючи відповіді на запитання потерпіла зазначила, що вона довіряла обвинуваченому, вірила, що він дійсно поверне їй гроші, але в січні 2015 року, розуміючи, що її обманули та обвинувачений не буде їй повертати гроші, вирішила звернутися до міліції з заявою про злочин.
Також, остання зазначила, що вказаний рояль забирати собі з ресторану не бажає, оскільки хоче щоб їй було повернуто саме кошти в сумі вартості рояля на сьогоднішній день.
Підтримала потерпіла й свій цивільний позов у повному обсязі.
Свідок ОСОБА_7 , будучи допитаним у судовому засіданні пояснив, що він разом з ОСОБА_3 ремонтував рояль, належний потерпілій ОСОБА_5 приблизно один рік півтора для його подальшого продажу. Рояль знаходився по місцю їхньої роботи: АДРЕСА_2 . Коли реставрацію було завершено, то з потерпілою почали обговорювати план його продажу. Остання погодилася з сумою 10 тис. доларів США., після чого почали шукати покупця, хоч це було важко через скрутне становище в країні. Але у подальшому господарка, в якої ОСОБА_3 винаймав приміщення для роботи, почала виганяти їх, і обвинувачений домовився з директором ресторану про продаж роялю за 7 тис. доларів США. При цьому, ОСОБА_3 сказав йому, що він самостійно розрахується з потерпілою за рояль, проте гроші так їй і не повернув.
Також останній зазначив, що до того, як продати рояль, ними було знайдено покупця, але потерпілу не влаштувала сума, у зв`язку з чим вони продовжили пошук.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні підтвердив факт знаходження рояля в ресторані, який на сьогоднішній день вже змінив свою назву, але раніше називався « ОСОБА_9 ».
Також, судом були безпосередньо досліджені наступні письмові докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а саме:
- дані, які містяться у протоколі огляду місця події від 17 квітня 2015 року, з якого убачається, що об`єктом огляду є ресторан «Ventura Lux», що за адресою: м. Київ, вул. Горького, 72, по центру якого знаходиться рояль «C.J. QUANDT»;

- постанова від 17 квітня 2015 року, відповідно до якої рояль визнано речовим доказом;

- дані, які містяться у висновку спеціаліста від 28 квітня 2015 року, відповідно до якого визначено вартість поданого на дослідження рояля «C.J. QUANDT», яка, з урахуванням зносу станом на 18 січня 2015 року складає 126235 грн.;

- розписки: від 12 листопада 2009 року, з якої убачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 взяли на реставрацію рояль, вартістю 10 тис. Євро, за що отримали 8 тис. грн. від власника ОСОБА_5 ; від 10 листопада 2011 року, відповідно до якої ОСОБА_3 зобов`язався розрахуватися з потерпілою за реалізацію рояля в сумі 10 тис. доларів США з 10 грудня 2011 року по 11 квітня 2012 року; від 2 лютого 2013 року, де зазначено про отримання потерпілою від адміністратора ресторану 4080 грн., а обвинуваченим 3800 доларів США.
Суд повно і всебічно розглянувши кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши і оцінивши усі доводи учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.
Обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.
Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії від 6 грудня 1988 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.
За змістом диспозиції ст. 190 КК України шахрайство полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживанням його довірою. При цьому суб`єктивна сторона шахрайства передбачає наявність прямого умислу.
У судовому засіданні було встановлено, що потерпіла ОСОБА_5 передала обвинуваченому рояль для реставрації. У подальшому, наприкінці 2010 року, коли ОСОБА_3 виконав свої обов`язки по реставрації, остання домовилася з ним про те, що він буде займатися продажем її рояля та погодила вартість 8 тис. доларів США. Суму за реалізацію рояля ОСОБА_3 мав виплачувати поетапно з 10 грудня 2011 року по 11 квітня 2012 року. Однак, продавши в листопаді 2011 року рояль за нижчою ціною, він цього не зробив. При цьому, потерпіла у суді стверджувала, що ОСОБА_3 використав її довіру до нього та не повідомив про продаж її рояля, заволодівши їм.
Між тим, а ні з обвинувального акту, ані з досліджених судом доказів та показань свідків, потерпілої, не вбачається в чому ж саме полягав умисний характер дій ОСОБА_3 , направлених на заволодіння майном потерпілої саме шляхом зловживання довірою, враховуючи зміст вказаних домовленостей між ними.
Про те, що ОСОБА_3 намагався виконувати зобов`язання, які були обумовлені в розписках, свідчить те, що останній виконав реставрацію рояля, після чого за домовленістю майже рік шукав покупця та знайшов його, що підтверджує свідок ОСОБА_7 , і повідомив потерпілу про нього, однак у зв`язку з неузгодженістю вартості продажу не було здійснено.
Крім того, суд уважає, що написання ОСОБА_3 розписок, також свідчить про відсутність у нього умислу на вчинення шахрайських дій та спростовують твердження сторони обвинувачення, що після реставрації останній мав на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання, ще й зловживаючи довірою потерпілої, але при цьому, прокурором взагалі не було зазначено, в чому полягало зловживання довірою.
Суд уважає, що у даній ситуації умисел обвинуваченого на заволодіння майном лишається лише припущенням сторони обвинувачення.
Потерпіла у судовому засіданні пояснювала, що ОСОБА_3 ніколи не відмовлявся повертати їй гроші, але через скрутне становище та стан здоров`я не зміг цього зробити.
При цьому, останній ніколи не переховувався, не уникав зустрічі з потерпілою, мав постійний з нею зв`язок.
Крім того ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснював, що коли він зустрівся з потерпілою та власником ресторану, якому продав рояль, то був спокійний за ситуацію, яка склалася, оскільки ОСОБА_5 домовилася з директором, що у подальшому він продовжить виплачувати гроші за рояль їй особисто, що й не заперечувала сама потерпіла у суді та надала розписку, в якій зазначено, що вона отримала 4 тис. 80 грн. (500 доларів США) від адміністратора ресторану «Екзюпері».
Однак, сама ж ОСОБА_5 не змогла пояснити суду, чому після реставрації вона досить тривалий час не бажала забирати рояль у обвинуваченого, а у подальшому й з ресторану.
Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки виконання домовленостей між сторонами в повному чи неповному обсязі не створює правовідносин, що регулюються кримінальним законом, то між потерпілою та обвинуваченим наявні цивільно-правові відносини.
При цьому, якщо ОСОБА_5 вважає, що її рояль знаходиться в ресторані неправомірно, вона не позбавлена можливості звернутися до суду з цивільним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Крім того, суд уважає за необхідне зазначити, що органами досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки він заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою, що завдало значної шкоди потерпілому.
Однак, вирішуючи питання про кваліфікацію дій винної особи за ознакою заподіяння потерпілому значної шкоди, належить виходити з вартості майна на час вчинення злочину. Такі роз`яснень містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 25 грудня 1992 року зі змінами « Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності». Проте прокурором суду було надано лише один висновок спеціаліста щодо вартості рояля станом на 18 січня 2015 року, в той час, як в судовому засідання було встановлено, що передача рояля обвинуваченим директору ресторану відбувалася у листопаді 2011 року, а тому і вартість рояля мала визначатися станом на 2011 рік, а не 2015 рік.

Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, зокрема, у разі, якщо не доведено, що в діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За правилами ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Таким чином, суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, безпосередньо дослідивши, надані докази стороною обвинувачення, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, приходить до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_3 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки сторона обвинувачення не довела наявності в діях останнього прямого умислу на вчинення ним шахрайства, а отже й не було доведено наявності складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 підлягає виправданню, то суд уважає за необхідне відповідно до вимог ч. 3 ст. 129 КПК України цивільний позов потерпілої залишити без розгляду.
Стосовно речового доказу рояля «C.J. QUANDT», суд приходить до висновку про необхідність залишення його на відповідальному зберіганні в ресторані «Ventura Lux», що за адресою: м. Київ, вул. Горького, 72, оскільки потерпілою на сьогоднішній день не вирішено питання в порядку цивільного судочинства про його витребування з чужого незаконного володіння.
Керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд
з а с у д и в:
ОСОБА_3 в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 190 КК України визнати невинуватим та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 - залишити без розгляду.
Речовий доказ по справі рояль, залишити на відповідальному зберіганні в ресторані «Ventura Lux», що за адресою: м. Київ, вул. Горького, 72.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя