Справа № 473/1791/16-к
ВИРОК
іменем України
"19" липня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши в відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська Миколаївської області кримінальне провадження №0000051 по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ Миколаївської області, українця, громадянина України, непрацюючого, раніше не судимого, проживаючого в АДРЕСА_1 ,

Учасники кримінального провадження:

Прокурор ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_3

Захисник - ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка розташувалась за адресою: АДРЕСА_2 , (нині - АДРЕСА_3 ) та проходячи військову службу на посаді стрільця 1 відділення 3 взводу охорони роти охорони зазначеної частини, на порушення вимог ст.ст.9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІV, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-ХІV, ст.ст.1, ч.3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно-небепечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді дезертирства, будучи придатним для проходження військової служби, 14 серпня 2014 року самовільно залишив місце служби, а саме: АДРЕСА_4 , з метою ухилитися від військової служби та продовжував ухилятися від проходження військової служби до 13 травня 2016 року, проводячи службовий час на власний розсуд за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , та в інших місцях. Протягом зазаначеного періоду солдат ОСОБА_3 з приводу будь-яких захворювань до медичних закладів не звертався, органи військового управління про своє місце перебування не повідомляв, органами влади не затримувався, жодних перешкод для прибуття до військової частини не мав.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.1 ст.408 КК України, як дезертирство, тобто як самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби.

Прокурор та обвинувачений ОСОБА_3 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.408 КК України, а також щодо міри покарання, яку повинен понести ОСОБА_3 , а саме: покарання у вигляді 1-го року позбавлення волі, із застосуванням ст. 69 КК України.

В угоді про визнання винуватості передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості згідно ст.473 КПК України, а також наслідки її невиконання.

Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду про визнання винуватості.

Відповідно п.2 ч.1 ст.468 КПК України між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена угода про визнання винуватості.

Згідно ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачено ч.1 ст.408 КК України, і який згідно ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, внаслідок якого шкода завдана державним інтересам.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 розуміє свої права, визначені п.1 ч.4 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, те, що він в змозі виконати умови угоди в повному обсязі, а також розуміє інші заходи, які будуть застосовані відносно нього у разі затвердження угоди про визнання винуватості, щиро кається у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину.

Допитавши обвинуваченого, суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, відносно нього не застосовувалося будь-якого насильства, примусу, погроз, угода не є наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам КПК України та КК України, не суперечать інтересам суспільства, не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, угода укладена на добровільних засадах, обвинувачений ОСОБА_3 в змозі виконати взяті на себе зобов`язання та є винуватим в скоєнні злочину, відповідальність за який передбачена ч.1 ст.408 КК України.

Заслухавши думку учасників судового розгляду та враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості від 17 травня 2016 року, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 та призначити останньому міру покарання, узгоджену сторонами в угоді.

Керуючись ст.ст. 314, 371, 373-374, 474, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 17 травня 2016 року у кримінальному провадженні №0000051 між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 408 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 1-го року позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не застосовувався.

Строк відбування покарання рахувати з дня взяття його під варту.

На вирок суду може бути подана апеляції з підстав, передбачених ч.4 ст.394 КПК України, до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно, після його оголошення, вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1