11-кп/775/30/2016(м)
265/589/15-к

ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі кримінальне провадження №0003556 за апеляційною скаргою прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Маріуполя Донецької області, громадянина України, не працюючого, не судимого в силу ст.89 КК України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням (іспитовим строком два роки), з покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Цим же вироком також засуджено ОСОБА_8 , щодо якого вирок ніким не оскаржено.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати в сумі 171,99 грн. з кожного.

Вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що 13 грудня 2014 року, о 22.00 годині, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом зламу вхідної двері будинку АДРЕСА_2 , проникли до вказаного житла, де намагалися викрасти майно потерпілої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, в цей момент були застигнуті на місці вчинення злочину останньою, яка перебувала у будинку та через свій неспроможний стан не чинила спротиву. ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , реалізуючи свої злочинні наміри, направленні на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи, що їх дії носять відкритий характер, відкрито заволоділи майном потерпілої, а саме: грошовими коштами в сумі 4000 грн., двома камерами відео спостереження ССТV Camera, загальною вартістю 500 грн.; ДВД-програвачем LG вартістю 100 грн.; шуруповертом акумулятивним вартістю 150 грн.; фотоапаратом «СМЕНА» вартістю 50 грн.; електроприводом для стрижки, вартістю 50 грн.; шістьма зарядними пристроями та чотирма наручними годинниками «OREINTEX», «Philip Persio», «ЗИН», «OМАХ», які не мають матеріальної цінності, завдавши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 4850 грн..

В апеляційній скарзі прокурор, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, не оспорюючи висновків суду щодо встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, просить вирок суду скасувати в частині призначеного останньому покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років. Посилається на те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , не надав належної оцінки обставинам, що мають істотне значення для правильного вирішення справи в цій частині, а саме тому, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, не має стійких соціальних зв`язків, раніше притягувався вже до кримінальної відповідальності, наявності двох обставин, що обтяжують покарання, що свідчить про небажання останнього стати на шлях виправлення. Зазначені ж судом у вироку обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, не є доведеними, а тому вважає призначене йому покарання м`яким, а звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України безпідставним та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, та ст.65 КК України.

Заслухавши доповідача, прокурора на часткове підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження та вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Проаналізувавши зібрані у кримінальному провадженні докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку у вироку, суд обґрунтовано визнав винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та відповідно кваліфікував дії останнього.

А тому висновки суду в цій частині щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинуваченого і правильності кваліфікації його дій, які не оскаржуються в апеляційній скарзі, згідно до ст.404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване застосування до обвинуваченого вимог ст.75 КК України, то колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу.

Ухвалюючи судове рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції послався на повне визнання останнім своєї винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування завданої злочином шкоди, наявність на утриманні чотирьох малолітніх дітей. Зазначені обставини були визнані судом як обставини, що пом`якшують покарання, та на переконання суду свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без фактичного відбування покарання.

Але з таким висновком суду не можна погодитися, так як він не ґрунтується як на загальних засадах та меті призначення покарання, так й на умовах звільнення від його відбування, встановлених ст.ст.50,65,74,75 КК України.

Відповідно до розуміння правової природи та значення поняття щирого каяття, як обставини, що впливає на призначення покарання, передбаченої ст.66 КК України, правових позицій, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття є сукупністю невід`ємних одне від одного складових, що характеризують об`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого злочину і полягають у повному визнанні своєї провини у вчиненні злочину, висловлюванні жалю з цього приводу та бажання виправити ситуацію, що склалася, а так саме й готовність нести відповідальність. Активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомим їм обставин справи.

Тобто, всі ці фактори правової поведінки винної особи є невід`ємними складовими щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

Однак матеріали провадження не містять будь-яких об`єктивних даних на підтвердження цього, окрім фактичного озвучення такої позиції з боку обвинуваченого в судовому засіданні. Шкода потерпілій обвинуваченим була відшкодована завдяки активним та своєчасним діям співробітників міліції, що стосується процесуальної поведінки обвинуваченого, то ця обставина обумовлена правовими нормами, що регламентують відповідну поведінку будь-якої особи у даних суспільно-правових відносинах, та ніяким чином не пов`язана з самим злочином та його наслідками.

Також в матеріалах провадження не містяться ніяких даних про наявність у обвинуваченого на утриманні чотирьох малолітніх дітей, відповідно до долучених копій свідоцтв про народження батьком дітей є зовсім інша особа (а.с.62-65).

А тому посилання на зазначені обставини судом у вироку як на такі, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є безпідставними.

Крім того, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини та мотиви їх вчинення, дані щодо особи обвинуваченого, обставини, що обтяжують покарання останнього.

Як вбачається з матеріалів провадження, які додатково були досліджені під час апеляційного розгляду, та встановлено судом у вироку, ОСОБА_7 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, вчинене ним кримінальне правопорушення є тяжким злочином, в силу ст.12 КК України, яке зазіхає на основні конституційні права громадян. Крім цього, суд першої інстанції не в повній мірі врахував встановлені ним обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, а саме: вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, щодо особи похилого віку. Звертає на себе увагу й той факт, що потерпіла ОСОБА_9 , яка 1928 року народження, на момент злочину перебувала у будинку та через свій неспроможний стан не чинила спротиву, натомість це не зупинило обвинуваченого від доведення свого умислу. Зазначені обставини свідчать про небажання останнього ставати на шлях виправлення.

За таких обставин висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України, а тому вирок суду в цій частині не можна визнати законним та обґрунтованим відповідно до вимог ст.370 КПК України.

У зв`язку з викладеним, на підставі п.4 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати в частині звільнення його від відбування покарання та ухвалити свій вирок.

Що стосується фактично призначеного судом покарання ОСОБА_7 , то з врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає його за видом та розміром таким, що відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень, а тому підстав для його посилення, як на цьому наполягає прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.404,407,420 КПК України, колегія суддів, -

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України скасувати.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

В решті вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відраховувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області