Єдиний унікальний номер 725/2961/16-к
Номер провадження 1-кп/725/122/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.11.2016 Першотравневий районний суд м.Чернівців
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
захисника: ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000011 від 18.02.2016 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця смт.Берегомет, Вижницького району, Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_1 , із середньою освітою, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч.3 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_5 у лютому 2016 року вчинив умисний злочин проти встановленого порядку несення військової служби при наступних обставинах:
Так, 15.07.2015 року ОСОБА_5 був призваний на військову службу за контрактом, яку проходив у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія автомобільного відділення у військовому званні «солдат».
Положенням ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Відповідно до вимог ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно статі 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, а також додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військової етики, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Статтею 6 Статуту передбачено, що командир має право віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідно до ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів, виявляти повагу до командирів і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку та дисципліни.
Статтею 30 Статуту передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх на виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу.
Згідно вимог ст.ст. 1, 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон) встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Положеннями ст.1 Закону України «Про оборону України» встановлено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до ч.9 ст.26 Закону, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно п.12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, укладення та припинення і розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам.
Окрім цього, п. 12 Положення передбачено, що наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби понад встановлені строки до термінів, визначених ч. 9 ст. 23 Закону.
Згідно п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.
Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14 січня 2015 року оголошено часткову мобілізацію, у тому числі в Чернівецькій області, що є підтвердженням особливого періоду на момент вчинення ОСОБА_5 інкримінованого кримінального правопорушення, по теперішній час.
Так, 1 лютого 2016 року близько 09 год. 00 хв. під час ранкового шикування в розташуванні військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , солдату ОСОБА_6 доведено наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29 січня 2016 року №9-РС про переведення його для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ).
Цього ж дня, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №8 солдат ОСОБА_5 вибув у військову частину НОМЕР_3 ( АДРЕСА_4 ), де знаходився на стаціонарному лікуванні до 10 лютого 2016 року.
З лютого 2016 року, перебуваючи у госпіталі на лікуванні (військова частина НОМЕР_3 ), солдат ОСОБА_5 написав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту (вх. № 93 - 8 лютого 2016 року).
09 лютого 2016 року командуванням військової НОМЕР_1 солдату ОСОБА_6 надано письмове роз`яснення про те, що відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні було оголошено період часткової мобілізації і тим самим згідно ч. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України» з 17 березня 2014 року відбулося настання особливого періоду який триває і досі.
Крім цього, йому надано письмове роз`яснення, що згідно п. 2 ч. 9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки.
В подальшому, 11 лютого 2016 року солдат ОСОБА_5 прибув до розташування військової частини та відповідно до наказу ТВО командира військової частини НОМЕР_1 № 10 приступив до виконання службових обов`язків. Також, згідно цього ж наказу, на ранковому шикуванні, близько 09 год. 00 хв. йому доведено про те, що він виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і призначений на посаду водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення танкового батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Поряд з цим, вказаний військовослужбовець у порушення вимог ст. ст.11, 30, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зазначений наказ не виконав та у подальшому до нового місця служби не вибув.
Таким чином, 11 лютого 2016 року близько 09 год. 00 хв. на ранковому шикуванні в розташуванні військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовець призваний на військову службу за контрактом, солдат ОСОБА_5 , всупереч вимогам ст. ст. 11, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, знаючи про те, що на виконання наказу ТВО командира військової частини НОМЕР_1 № 10 від 11 лютого 2016 року, він зобов`язаний вибути до нового місця служби, а також будучи повідомленим про відповідальність за невиконання наказу, через особисту недисциплінованість, без поважних причин до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , не вибув.
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину у вчиненні непокори в умовах особливого періоду визнав. Суду пояснив, що на той час у нього захворіли близькі члени сім`ї у зв`язку з чим він відмовився виконати наказ.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що проходить військову службу та обіймає посаду начальника станції військової частини НОМЕР_1 . 01.02.2016 року до військової частини надійшло розпорядження командувача, на підставі якого він видав наказ №8 про направлення обвинуваченого ОСОБА_5 до іншої військової частини. Під час ранкового шикування того ж дня він довів до відома солдата ОСОБА_5 про те, що він повинен відбути до нового місця проходження служби. Однак, останній повідомив, що він хворий у зв`язку з чим його було направлено до шпиталю. Пізніше він вибув у відрядження. По поверненню йому повідомили, що ОСОБА_5 в присутності інших військовослужбовців відмовився виконувати наказ. Рапорт про звільнення ОСОБА_5 написав 08.02.2016 року, після чого йому було надано письмову відповідь.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що проходить військову службу в ВЧ НОМЕР_1 . 01.02.2016 року вранці заступник командира оголосила йому, ОСОБА_5 та іншим військовослужбовцям наказ про направлення до військової частини в АДРЕСА_3 . Всі, окрім ОСОБА_5 , вибули до нового місця проходження служби. Після повернення з шпиталю обвинувачений відмовився виконати наказ.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що 01.02.2016 року на ранковому шикуванні їм було оголошено наказ про направлення окремих військовослужбовців їх частини, в тому числі ОСОБА_5 , для проходження військової служби до військової частини частини в АДРЕСА_3 . Наказ було зачитано у присутності обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що 11.02.2016 року під час шикування ОСОБА_5 відмовився виконувати наказ про направлення для проходження військової служби до іншої військової частини. Факт невиконання наказу було засвідчено.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що ОСОБА_5 у його присутності відмовився підписуватись про ознайомлення з наказом від 01.02.2016 року про направлення для проходження військової служби до іншої військової частини.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що 11.02.2016 року ОСОБА_5 після лікування прибув до військової частини, де йому було зачитано наказ про вибуття зі складу військової частини. Обвинувачений у присутності інших військовослужбовців повідомив, що не буде виконувати наказ.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що обіймає посаду заступника командира військової частини. 01.02.2016 року вона особисто довела до відома ОСОБА_5 наказ про направлення для проходження військової служби до іншої військової частини. 11.02.2016 року після повернення обвинуваченого зі шпиталю вона повторно зачитала обвинуваченому наказ про вибуття до військової частини в АДРЕСА_3 , однак останній відмовився його виконувати.

Крім показів обвинуваченого та свідків, вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується письмовими доказами, дослідженими та проаналізованими судом, а саме:

-Витягом з ЄРДР № 0000011 від 17.02.2016 року про надходження заяви про кримінальне правопорушення, відповідно до якого солдат ОСОБА_5 01.02.2016 року, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 , відкрито відмовився виконувати наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29.01.2016 року №9-РС про увільнення від займаної посади і призначений до військової частини польова пошта В НОМЕР_4 (а.с.1);

-Повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_14 про відмову від виконання наказу солдатом ОСОБА_5 (а.с.2-3);

-Інформаційним повідомленням, складеним на підставі наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29.01.2016 року №9-РС, згідно якого ОСОБА_5 було призначено на рівнозначну посаду до військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_3 (а.с.9-11);

-Наказом № 26 Командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2011 року про зарахування солдата за контрактом ОСОБА_5 з 09.09.2011 року до списків особового складу частини (а.с.12);

-Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2016 року, у відповідності до якого ОСОБА_5 з 01.02.2016 року виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, вважається таким, що посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_3 . Окрім того, з даного наказу видно, що ОСОБА_5 вибув на лікування з 01.02.2016 року (а.с.71-72);

-Виписним епікризом, з якого вбачається, що ОСОБА_5 перебував на лікуванні з 03.02.2016 року по 10.02.2016 року (а.с.19).

-Рапортом про звільнення ОСОБА_5 від 08.02.2016 року, з якого видно, що останній 08.02.2016 року звернувся до командування з рапортом про звільнення у зв`язку з закінченням строку контракту (а.с.20);

-Листом військової частини №34 від 09.02.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_5 було надано письмову відповідь-роз`яснення на поданий рапорт про звільнення (а.с.21-23);

-Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №10 від 11.02.2016 року, з якого вбачається, що солдат ОСОБА_5 прибув з військової частини НОМЕР_3 11.02.2016 року та приступив до виконання обов`язків. Окрім того, зазначеним наказом ОСОБА_5 з 11.02.2016 року виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, вважається таким, що посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_3 (а.с.24);

-Довідкою від 11.02.2016 року про те, що ОСОБА_5 на шикуванні особового складу частини 11.02.2016 року було доведено до відома вимоги наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29.01.2016 року №9-РС та розпорядження начальника штабу від 30.01.2016 року №501/5/2/218, припис про вибуття до нового місця проходження військової служби в АДРЕСА_3 , витяг з наказу командувача військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2016 року №10. Із змісту зазначеної довідки вбачається, що ОСОБА_5 відмовився отримати зазначені документи (а.с.25);

-Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №14 від 11.02.2016 року про проведення службового розслідування по факту не виконання наказу №10 від 11.02.2016 року про вибуття до нового місця проходження військової служби ОСОБА_5 (а.с.32-33);

-Наказом №25 від 15.02.2016 року про результати службового розслідування по факту невиконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_5 , у відповідності до якого було вирішено матеріали даного розслідування надати органу досудового слідства (а.с.34-36);

-Актом службового розслідування №102 від 11.02.2016 року, у відповідності до якого було вирішено матеріали даного розслідування надати органу досудового слідства (а.с.37-39);

-Контрактом про проходження ОСОБА_5 військової служби у Збройних Силах України (а.с.58-59);

Таким чином, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, що орган досудового слідства правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ст.402 ч.3 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що він вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинену в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення те, що даний злочин відноситься до категорії тяжких, а також відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, має на утриманні одну малолітню дитину, злочин вчинено внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, по місцю проживання характеризується позитивно.

Суд враховує, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся.

Наведену обставину суд, на підставі ст.66 КК України, визнає такою, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 .

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлені.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про можливість обрання обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції статті обвинувачення.
При цьому суд враховує положення п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Це право є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Суд нагадує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
Тому, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції його від суспільства, застосувавши відносно нього ст.ст.75,76 КК України та звільнивши від призначеного покарання з випробуванням.

Таку міру суд вважає достатньою не тільки для покарання ОСОБА_5 за вчинені протиправні діяння, а й для його виправлення.
Керуючись ст.ст.368, 370, 374, 484 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.402 ч.3 КК України і за його вчинення призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України засудженого ОСОБА_5 звільнити від призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, зобов`язавши його протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

На вирок може бути подана апеляція до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1