АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1423/16 Справа № 183/228/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за ч.2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено його від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 3 роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано його не виїздити за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.
Позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальних збитків 5 543 гривні. В іншій частині позовну заяву в частині відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

29.12.2011 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Fiat Ducato», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 30-40 км/год. по автодорозі «Харків Сімферополь» зі сторони с. Піщанка, Новомосковського району в напрямку м. Харків.
В цей час на ділянці автодороги 199 км + 170 м. ОСОБА_9 переходив проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 . Водій ОСОБА_7 , виявивши, що пішохід ОСОБА_9 вийшов на прохідну частину дороги та наближається до смуги руху його автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості руху автомобіля «Fiat Ducato», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд на пішохода.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: сочетаної тупої травми голови, тулубу та лівої нижньої кінцівки; переломи лобної кістки, кісток носу, верхньої щелепи; забиття головного мозку 2-го ступеню; субарахноїдального крововиливу; розривів печінки, що призвело до внутрішньочеревної кровотечі; відкритого перелому обох кісток (малогомілкова та великогомілкова) лівої гомілки; забитих ран на верхньому повіці правого ока, підборіддя, слизових оболонок губ, лівій гомілці; синці навколо очей; посттравматичної правосторонньої пневмонії з плевритом, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.
Дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзд перешкоди», що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
При цьому технічна можливість запобігти даній дорожньо-транспортній пригоді для водія автомобіля «Fiat Ducato», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 обумовлювалася дотримання ним вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, та для нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому їх виконати.
В апеляційних скаргах:
-прокурор, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити свій вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. В іншій частині вирок суду залишити без змін;

-захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати і закрити відносно його підзахисного кримінальне провадження. Вважає, що вирок суду прийнятий з порушенням вимог КПК України, так як висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та був неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність;

-потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком не менш ніж 5 років, з позбавленням права керувати транспортним засобом, цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та не заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу захисника, пояснення потерпілого, який просив задовольнити його апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, в межах поданих скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винність ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, які спричинили заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, які отримали належну правову оцінку.
Згідно з частинами 1 і 2 ст.409 КПК при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Перевіривши матеріали кримінального правопорушення в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора та потерпілого в апеляційних скаргах про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильного вирішення цивільного позову.
Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При призначенні покарання суди повинні суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад його призначення та покарання призначати: 1)у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Оскільки, саме через ці засади реалізують принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, особі, що вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів.
Висновок суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання з випробуванням не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання.

При вирішенні питання про застосування ст.75 КК України суд має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути наведені докладні мотиви.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції послався на те, що він за місцем мешкання характеризується позитивно, займається суспільно-корисною працею. Врахував те, що обвинувачений в судовому засіданні не визнав своєї вини, з дня скоєння кримінального правопорушення минув тривалий час, а саме 4,5 роки, за цей час обвинувачений до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.
Разом із тим, при призначенні покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в достатній мірі не було враховано тяжкості злочину, яке відноситься до категорії тяжких, не враховані належним чином та не проаналізовані конкретні обставини цього кримінального правопорушення, а саме, невизнання обвинуваченим своєї вини, у скоєному не розкаявся, не відшкодував потерпілому завданих збитків, під час досудового розслідування переховувався, тим самим намагався уникнути кримінальної відповідальності. Суд не врахував думку потерпілого ОСОБА_9 , як потерпілого на стадії судових дебатів, який просив суд призначити ОСОБА_7 суворе покарання у виді позбавлення волі.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, суд залишив поза увагою низку обставин, а саме, що на момент розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений не відшкодував потерпілій стороні завдану їй матеріальну й моральну шкоду. ОСОБА_7 ніяких дій, які б свідчили про його щире каяття не здійснив. Крім цього, судом першої інстанції не був врахований той факт, що потерпілий ОСОБА_9 в результаті вчинення вказаного кримінального правопорушення, став інвалідом 2 групи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_7 основного покарання із застосуванням статей 75,76 КК України в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання, якою є також попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
За таких обставин застосування судом щодо ОСОБА_7 ст.75 КК України колегія суддів не може визнати обґрунтованим, у зв`язку з чим відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати і з метою застосування більш суворого покарання ухвалити свій вирок, визначивши обвинуваченому основне і додаткове покарання.
Колегія суддів повністю погоджується також з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції також безпідставно прийнято рішення про не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
Що стосується доводів потерпілого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі щодо не вирішення цивільного позову, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.
При вирішенні цивільного позову, судом першої інстанції не були об`єктивно з`ясовані усі обставини по відшкодуванню потерпілому збитків, які складають вартість придбаних ним лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення. Також судом першої інстанції незаконно та необґрунтовано було залишено без розгляду позовні вимоги потерпілого стосовно моральної шкоди. Не було взято до уваги, що потерпілий у зв`язку з ДТП, тривалий час знаходився в лікарні, терпів біль від отриманих тілесних ушкоджень, став інвалідом 2 групи. Для відновлення і адаптації свого здоров`я, йому приходилось прикладати значні морально-психологічні зусилля.
Враховуючи те, що суд не дотримався вимог чинного законодавства під час вирішення цивільного позову у даному кримінальному провадженні, вважати обґрунтованим визначений судом порядок стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, колегія суддів не може.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню в частині вирішення цивільного позову з направленням його на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Що стосується доводів захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 про скасування вироку суду відносно його підзахисного та закриття кримінального провадження, то колегія суддів вважає їх незаконними та необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження.
Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги прокурора, що приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілого ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, а вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині призначення йому покарання скасуванню з ухваленням свого вироку в цій частині.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року щодо ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.

Призначити у кримінальному провадженні новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства за позовом потерпілого ОСОБА_9 .

Ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України 3 роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортним засобом, строком на 2 роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Міру запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити у виді особистого зобов`язання.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту його фактичного затримання.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок набирає законної сили з моменту її проголошення.
Вирок може бути оскаржений і на нього може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Судді: