490/5282/16-к
н/п 1-кп/490/480/2016
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2016 року м.Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю: прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Миколаїв кримінальну справу відносно :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ясногородка Єланецького району Миколаївської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працює, раніше не судимого, проживає: АДРЕСА_1 ,
у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України
ОСОБА_5 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №87 від 28.04.2015р. зарахований до списків особового складу частини та проходив військову службу на посаді водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів автомобільного взводу підвозу боєприпасів автомобільної роти батальйону матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціональної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його де виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. З моменту видання Виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.
Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлення туди за наказом відповідного командира (начальника).
ОСОБА_6 являючись військовослужбовцем Збройних сил України, маючи умисел тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби в умовах особливого періоду, без поважних причин 01.02.2016 року о 08год.00хв. самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та без поважних причин перебував поза розташуванням військової частини до 23.02.2016 року.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України визнав повністю, і по суті пояснив суду, що він призваний на військову службу в за місцем свого фактичного проживання Баштанським райвійськкоматом до в/ч НОМЕР_1 весною 2015р. За період служби він двічі проходив службу в зоні АТО, зокрема в період з вересня по грудень 2015р. в Донецькій області.
На початку лютого 2016р. він перебував на службі в/ч, яка була розташована в мікрорайоні "Соляні" в м.Миколаїв. Військовослужбовці жили в палатках, на дворі була зима, було холодно, дров не було, а тому він поїхав додому, щоб доглянути будинок та господарство, оскільки його сестра яка раніше проживала разом з ним в будинку в с.Виноградівка Баштанського району поїхала проживати в Тернопільську область. Він поїхав додому перший раз з дозволу командира, але вчасно не повернувся, а потім через 3-4 дні залишив в/ч вже не питаючи дозволу командування військової частини. Повернувся він до в/ч десь через три тижні, добровільно, його не розшукували. В скоєному розкаюється, просив суд його не позбавляти волі.
Судом досліджено акт службового розслідування від 17.03.2016р. згідно якого матрос ОСОБА_6 01 лютого 2016р. о 8 год. не з?явився на ранкове шикування, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , заходи по розшуку матроса ОСОБА_6 результатів не дали. Самостійно з?явився на службу 23.02.2016р.
Вина обвинуваченого ОСОБА_6 в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України підтверджується і іншими доказами, зібраними по справі, які в судовому засіданні не досліджувалися, оскільки проти цього не заперечували учасники судового розгляду справи. Фактичні обставини справи ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, тому у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у справі.
Оцінюючи в сукупності добуті в процесі судового слідства докази суд приходить до переконання, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані правильно за ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує пом`якшуючі обставини - визнання своєї вини, обтяжуючих вину ОСОБА_6 обставин - суд не вбачає. Разом з тим суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який за місцем служби характеризується посередньо, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, розкаявся, тому суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, та вважає за можливе відносно ОСОБА_6 обрати покарання із застосуванням ст.75 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.323 -324 КПК України, суд
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1(один) рік.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді особистого зобов?язання залишити до набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений в Апеляційний суд Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня проголошення, а обвинуваченим з моменту вручення йому копії вироку.
Суддя