Справа № 496/6033/15-к
Провадження № 1-кп/496/53/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2016 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченої - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, а також клопотання прокурора у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000155, за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст.307, ч.1 ст. 318 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
У судовому засіданні під час судового розгляду у провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст.307, ч.1 ст.318 КК України прокурор висловив думку щодо виклику в судове засідання з метою допиту свідків: Зарицького, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Захисник натомість надав заперечення на клопотання прокурора про виклик свідків в судове засідання пояснив що у зв`язку з очевидністю недопустимістю всі докази сторони обвинувачення зібрані під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст.307, ч.1 ст. 318 КК України внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000155 ухвалою суду визначені недопустимим.
Підстави прийняття вказаного рішення детально викладені в ухвалі суду зміст якої доведено до відома всіх учасників процесу в тому числі прокурора Іллічівської місцевої прокуратури, якою, у супереч вимогам КПК України, знову заявлено клопотання про виклик тих самих свідків у судове засідання.
Вказана ухвала суду від 26.02.2016 року набрала законної сили, не скасована та , відповідно до ч. 2 ст.21 КПК України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, вважають що клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури підлягає відмові з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 290 КПК України встановлено, що визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Відповідно до ч.3 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді, а пунктом 9 вказаної статті КПК встановлено, що сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.
Частиною 12 ст. 290 КПК України прямо передбачено: якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Разом з тим, стороною обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні стороні захисту не здійснено відкриття матеріалів відповідно до положень ст. 290 КПК України і обвинуваченій не надана можливість ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.
Будь-яке намагання сторони обвинувачення дослідити в судовому засіданні докази, які не відкрито з матеріалами провадження стороні захисту, тобто зміна наміру прокурора, яким прийнято рішення про невідкриття матеріалів, є порушенням права на захист ОСОБА_4 і у разі дослідження доказів в суді обвинувачена позбавлена можливості реалізувати процесуальні права, передбачені КПК України.
У статті 63 Конституції України закріплено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.
Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» постановив дати судам такі роз`яснення:
- відповідно до ст.59 Конституції кожен має право на захист від обвинувачення та на правову допомогу. Тому, розглядаючи кримінальну справу, суд у передбачених законом випадках має забезпечити обвинуваченому право на захист. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.
Згідно з п. п. 1, 2, 10, 13, 15 ч.1 ст.7 КПК України до загальних засад кримінального провадження, яким повинні відповідати зміст та форма кримінального провадження відносяться, зокрема: верховенство права; законність; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.3 ст.17 КПК України підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом.
Частинами 1, 6 ст.22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння - порушення права особи на захист.
Вказаний пункт передбачає визнання доказів недопустимими в разі порушення права особи на захист, яке включає в себе права, які підозрюваний і обвинувачений можуть реалізувати власними діями. Такі права передбачені, зокрема, п.п.8, 9, 14, 15 ч. 3 ст. 42 КПК України: підозрюваний, обвинувачений має право збирати і подавати слідчому, прокурору, слідчому судді докази, брати участь у проведенні процесуальних дій, вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення.
У частині 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права, зокрема: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Частиною 2 ст. 89 КПК України визначено, що у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
У пункті 8 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначено, що з метою однакового застосування всіма судами загальної юрисдикції кримінального процесуального законодавства та уникнення неоднозначного тлумачення норм права під час здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції судам слід звернути увагу на наступне:
- роз`яснивши обвинуваченому суть обвинувачення, головуючий має з`ясувати в учасників судового провадження думку про те:
1) які докази необхідно дослідити. Суд, керуючись загальними засадами здійснення кримінального провадження, перед безпосереднім дослідженням доказів має забезпечити змагальність, рівність сторін, свободу в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, здійснення ними інших процесуальних прав, зокрема щодо подання клопотання про визнання доказів недопустимими, а також відомостей, які свідчать про їх очевидну недопустимість, тощо. Слід зазначити, що доказами у кримінальному провадженні згідно зі ст. 84 КПК є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Застосоване законодавцем при наданні визначення поняття "докази" формулювання "фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку" та положення ч.3 ст. 17 КПК про те, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, свідчать, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості;
2) в якому порядку слід досліджувати докази.
Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Разом з тим, суд, керуючись загальними засадами здійснення кримінального провадження, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, забезпечуючи змагальність, рівність сторін, самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, не має права та не наділений повноваженнями на свій розсуд обстоювати позицію, права та інтереси сторони обвинувачення.
Згідно ч.2 ст.89 КПК України визначено, що у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Відповідно до ч. 3 ст.89 КПК України сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими.
Статтею 350 КПК України встановлено, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.
У частині 2 ст.349 КПК України зазначено, що обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст.349 КПК України допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого статтею 381 цього Кодексу.
Разом з тим, намагання прокурора прокуратури- службової особи, яка займає відповідальне становище, викликати у судове засідання з метою допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та отримати фактичні дані, процесуальними джерелами яких є їх показання, у той час як всі докази сторони обвинувачення, зібрані під час досудового розслідування ухвалою суду 26.02.2016 року визнано недопустимими, є перешкоджання безумовному та обов`язковому виконанню зазначеної ухвали від 26.02.2016 року.
Таким чином, викликати у судове засідання свідків, показання яких неможливо дослідити з причин очевидної недопустимості, є недоцільним.
Керуючись ст.ст.86, 87, 89, 94, 290, 349, 350 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури що до виклику в судове засідання з метою допиту свідків відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Біляївського районного суду
Одеської області ОСОБА_1 .