АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/1201/2016 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду м. Києва кримінальне провадження № 0000909 щодо обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Прип`ять Київської області, громадянина України, з

вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх

дітей, працюючого комерційним директором ТОВ «Демос-Буд»,

зареєстрованого та проживаючого в

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків, з іспитовим строком на 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на її користь матеріальну шкоду у сумі 50 087,55 грн. та моральну шкоду у сумі 200 000 грн.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 24.10.2015 о 17 годині 33 хвилини, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною по вул. Ревуцького від вул. Здолбунівської в напрямку вул. А.Ахматової в м. Києві в порушення вимог ПДР України, а саме п.1.5 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п.2.3 «б» - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, п.18.1 водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не обрав безпечну швидкість з урахуванням дорожньої обстановки, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2. «Пішохідний перехід» і дорожньої розмітки 1.14.1, які інформували про наявність цього переходу, не зменшив швидкість, щоб дати дорогу пішоходам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перебували на пішохідному переході, внаслідок чого навпроти будинку № 9 скоїв на них наїзд.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді садна, крововиливи в м`які тканини нижніх кінцівок, закритий перелом лівої великогомілкової кістки у верхній її третині, кров в колінних суглобах, забійні рані, крововиливи в шкіру та м`які тканини голови, лобної кістки, субарахноїдальний крововилив, що покриває півкулі мозку та мозочку, забій тканини мозку з формуванням внутрішньо мозкової гематоми в лівій скроневій ділянці, з формуванням вогнища геморагічного просякнення тканини мозку та проривом крові і бічний шлуночок мозку, а також виходом її субдурально, кров в шлуночках мозку, добре виражена борозна вдавлення на нижній поверхні обох півкуль мозочку від краю великого потиличного отвору та від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги.

Потерпілий ОСОБА_11 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, посилаючись на неправильне застосування судом кримінального закону, а саме ст. 75 КК України, та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом належним чином не було оцінено те, що ОСОБА_6 допустив грубі порушення вимог ПДР України, які є неприпустимим для водія та які потягли тяжкі наслідки для потерпілих.

Також під час судового розгляду не було встановлено реальної пом`якшуючої обставини - щирого каяття та намагання відшкодувати шкоду, оскільки потерпілій ОСОБА_9 не відшкодована завдана шкода в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Вказує, що він двома рівними частинами сплатив потерпілій ОСОБА_9 100 000 грн. і має намір остаточно виплатити шкоду в найкоротші строки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які проти неї заперечили, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегією суддів не переглядаються відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.
За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є правильною.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначені покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 зі змінами, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З матеріалів кримінального провадження та змісту вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, та звільняючи від його відбування з випробуванням, суд першої інстанції, дотримавшись вимог ст. 65 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжкого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які його обтяжують, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, те що ним вчинено злочин з необережності, без обтяжуючих обставин, що безумовно впливає на тяжкість вчиненого, дані про його особу, а саме, що він є потерпілим від наслідків на ЧАЕС І категорії та інвалідом ІІІ групи, зайнятий суспільно-корисною та громадсько-політичною діяльністю, має виключно позитивні характеристики.
Суд першої інстанції врахував, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей - ОСОБА_12 2015 р.н. та ОСОБА_13 , 2012 р.н., остання з яких є інвалідом, а крім того, має батька 1947 р.н. - учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.
Судом також враховано позитивну посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , яка полягає в усвідомленні протиправності вчиненого та достатніх його дій щодо мінімізації наслідків, які настали, і наміру в подальшому відшкодовувати завдану шкоду, позицію потерпілих щодо призначення покарання, пом`якшуючі обставини щире каяття і добровільне відшкодування завданого збитку ОСОБА_14 та часткове відшкодування шкоди ОСОБА_9 , відсутність обтяжуючих обставин у кримінальному провадженні.

З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, зі встановленням йому максимально можливого іспитового строку на 3 роки та покладенням на нього певних обов`язків у відповідності до вимог ст. 76 КК України, з позбавленням права керування транспортними засобами.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом належним чином не було оцінено, що ОСОБА_6 допустив грубі порушення вимог ПДР України, які є неприпустимим для водія та потягли тяжкі наслідки для потерпілих, є непереконливими, оскільки зазначене було оцінено судом належним чином у сукупності з іншими обставинами провадження, тобто, з урахуванням тяжкості злочину, наслідків вчиненого та даних про особу винного.
Крім того, сама по собі така обставина, як настання тяжких наслідків для потерпілих, не може бути безумовною підставою для висновку про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_6 ,і у даному випадку не є перешкодою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину, є безпідставними, у тому числі і щодо того, що під час судового розгляду не було встановлено такої реальної пом`якшуючої обставини, як щире каяття та намагання відшкодувати шкоду.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, частково відшкодував потерпілій ОСОБА_9 завданушкоду, а потерпілій ОСОБА_14 відшкодував шкоду повністю і це зумовило її позицію під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, що у сукупності з іншими обставинами, свідчить про обгрунтованість та вмотивованістьрішення суду про застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, і доводи апеляційної скарги прокурора цього не спростовують.
На підтвердження реального намагання відшкодувати завдану кримінальним правопорушенням шкоду, свідчить той факт, що потерпілій ОСОБА_9 вже після винесення вироку ОСОБА_6 частково компенсовано моральну шкоду на суму 125 000 гривень, про що вона звернулась до суду апеляційної інстанції із заявою, у якій просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без зміни, що у даному випадку лише підтверджує те, що ОСОБА_6 бажає і може виправитись без ізоляції від суспільства, тобто без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Згідно статті 10 Конвенції «Про захист прав і основоположних свобод людини», яка є нормою прямої дії, для того, щоб втручання у право людини було виправданим, воно має бути не лише законним, а й необхідним, тобто пропорційним меті, з якою воно здійснюється. Отже, повинно бути дотримано справедливий баланс між інтересами суспільства та обов`язком захисту прав окремої людини. Європейський Суд з прав людини особливо ретельно розглядає справи, у яких стягнення, застосовані за ненасильницьку поведінку, включають в себе покарання у виді позбавлення волі (рішення ЄСПЛ у справі Швидка про України та Заїченко проти України). Суд вказує, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати, серед інших чинників, характер та суворість застосованих стягнень. Це означає, що Національний суд, як орган державної влади, повинен обмежувати права людини лише настільки, наскільки цього потребують інтереси суспільства і лише на підставі Закону.

Таким чином, з урахуванням пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих обставин у кримінальному провадженні, тяжкості вчиненого необережного злочину, думок потерпілих (т.1 а.с.90, т.2 а.с.27), даних про особу ОСОБА_6 і того, що реальне відбування ним покарання у виді позбавлення волі призведе до того, що його двоє малолітніх дітей (т.1 а.с.74-75) та непрацююча дружина, якій призначено допомогу на дитину інваліда віком до 18 років (т.1 а.с.76) залишаться без засобів існування, а також неспроможності у цей період відшкодовувати залишок завданої шкоди потерпілій ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що такий захід, як реальне відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 , що пропонує прокурор в апеляційній скарзі, є непропорційним заходом держави переслідуваній меті виправлення та попередження вчинення особами нових злочинів, але яке є можливим у даному випадку шляхом звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням того, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якістьпризначеного ОСОБА_6 покарання, як вказує прокурор, колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ ______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4