Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/915/16-к
Провадження № 1-кп/499/68/16
У Х В А Л А

про повернення обвинувального акту

"28" вересня 2016 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю учасників кримінального провадження секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в стадії підготовчого судового засідання обвинувальний акт кримінального провадження №90000245 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_1 не одруженого, не працюючого, у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України,
В С Т А Н О В И В:

Дане кримінальне провадження підсудне Іванівському районному суду Одеської області, оскільки викладене в обвинувальному акті діяння вчинено на території Іванівському районному суду Одеської області.

Підстав для закриття кримінального провадження не вбачається.

Під час підготовчого судового засідання прокурор, обвинувачений та його захисник вважали за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Потерпілий, належним чином повідомлений про час та місце проведення підготовчого судового засідання, до судового засідання не з`явився, причини не повідомив.

Ухвалою слідчого судді Іванівського районного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року щодо обвинуваченого продовжено строк його тримання під вартою до 30 вересня 2016 року (далі - ухвала 31 серпня 2016 року).
Сторони письмових клопотань до суду не подавали, проте прокурор заявив про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому.
Обвинувачений та його захисник вважали можливим застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Встановивши зазначені обставини, вислухавши думку прокурора, захисника та обвинуваченого, дослідивши матеріали справи суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування норм процесуального права, суд виходив з такого.

Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України).
Досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту (п.5 ч.1 ст.3 КПК України).
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 2 ст.8 КПК України).
Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 5 ст.9 КПК України).
Підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують; бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення (ст. 42 КПК України).
Реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування (ч.1, 2 ст.109 КПК України).
Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу (ч.4 ст.110 КПК України).
Обвинувальний акт має містити відомості, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ст. 291 КПК України).
Обвинувальний акт має містити відомості, зокрема розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (п.7 ст. 291 КПК України).
Суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України (п. 3 ч. 3 ст.314 КПК України).
Застосовуючи зазначенні в ухвалі норми процесуального права, беручи до уваги доводи сторін, повертаючи обвинувальний акт суд виходив з таких мотивів.
Слід констатувати, що норма п.3 ч.3 ст.314 КПК України надає право суду приймати рішення щодо повернення обвинувального акту прокурору, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам цього Кодексу. При цьому зазначена норма не пов`язує застосування судом такого права з можливим подальшим впливом або відсутністю такого впливу на право обвинуваченого, потерпілого чи на подальший розгляд обвинувального акту.
Таким чином, за нормою п.3 ч.3 ст.314 КПК України право суду на повернення обвинувального акту прокурору обумовлено лише встановленням фактичних обставин не відповідності дій вимогам КПК України, вчинених стороною обвинувачення, в тому числі проведення відповідної процесуальної дії, прийняття процесуального рішення чи їх нездійснення.
Оскільки, відповідність обвинувального акту вимогам КПК України можливо встановити не тільки шляхом перевірки відповідностей, що містяться в обвинувальному акті, а й в результаті здійснення оцінки документів, які повинні додаватись до обвинувального акту (реєстр матеріалів досудового розслідування, розписки, тощо), тому суд має перевіряти виконання вимог процесуального законодавства, які повинні бути додержанні перед прийняттям рішення про складання обвинувального акту та направлення його до суду.
До обвинувального акту, в порядку визначеному ч. 1 ст. 109, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України, не додано реєстр матеріалів досудового розслідування (далі Реєстр), який би відповідав вимогам ч. 2 ст. 109 КПК України.
З положень ст.ст.109, 291 КПК України вбачається, що реєстр матеріалів досудового розслідування є невід`ємною частиною обвинувального акту, так як додається до обвинувального акту, які надаються до суду разом.
Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен відображати хід і проміжні результати досудового розслідування, використані в розслідуванні джерела доказів, а тому, в ньому обов`язково повинні міститися: в хронологічному порядку дані про кожну процесуальну дію, проведену під час досудового розслідування її номер, найменування та час проведення (дата і часовий відрізок), зокрема, письмового підтвердження факту надання сторонам доступу до матеріалів кримінального провадження із зазначенням найменування таких матеріалів (ст.290 КПК України); зазначення в певній послідовності про прийняті під час досудового розслідування рішення.
Реєстр не містить відомостей про здійснення всіх без виключень: точної назви процесуальних дій й точного часу їх проведення, прийнятих процесуальних рішень та їх реквізитів, деякі дати вказані з помилками по часу їх проведення, назви проведених експертиз не зазначені, що не дозволяє суду достовірно з`ясувати обставини щодо дотримання під час досудового слідства вимог КПК України з питання шляхів утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження.
Також реєстр не містить даних про внесення прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про закінчення досудового розслідування, а обвинувальний акт повної дати його складення, що свідчить про недодержання прокурором положень щодо форми закінчення досудового розслідування, як обов`язкової стадії кримінального провадження.
Частини 1, 2 ст. 91 КПК України встановлюють обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.
Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу.
Виходячи з наведеного слід прийти до висновку, що в описово-мотивувальній частині обвинувального акту повинно бути повно викладено: обставини справи, як вони були встановлені на досудовому слідстві; спосіб вчинення кримінального правопорушення, інші його обставини; шкідливі наслідки, причинний зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, які настали; характер суб`єктивної сторони; місце, час, мотиви кримінального правопорушення; показання підозрюваного по суті повідомлення про підозру; доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; відомості, які характеризують особистість обвинуваченого; виявлені пом`якшуючі та обтяжуючі його відповідальність обставини.
Тобто описова частина, повинна починатися з викладу всього обсягу вчинених обвинуваченим дій за кримінальним правопорушенням та їх юридичної оцінки, а вже потім повинно викладатися окремі епізоди у хронологічному або системному порядку.
Проте, з тексту обвинувального акту вбачається лише наявність викладу певних обставин, а не фактичних обставин кримінального правопорушення. Не вказане конкретно суб`єктивне відношення обвинуваченого до наслідків кримінального правопорушення, не викладений причинний зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, які настали; не розкрита повно форма вини та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого.
В обвинувальному акті не викладено: конкретні причини нанесення двох ударів потерпілому цеглою й припинення обвинуваченим злочинних дій, та чи з власної волі припинив вчиняти дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому; поведінка винного і потерпілого, що передувала події та після неї, їх особисті стосунки; ставлення обвинуваченого до потерпілого та бажання нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень або настання смерті; досягнення обвинуваченим мети з якою він звернувся до потерпілого.
Вказані вимоги закону відносно збирання, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження виконані не були, що свідчить про недодержання ч.1 ст. 91 КПК України. Тобто в обвинувальному акті викладені лише зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюються обвинувачений.
Адже, питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, а кількість та характер нанесених ударів заздалегідь не може свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а може свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення передбаченого ст.115 КК України. Необхідно також враховувати, що якщо обвинувачений відмовився від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважав за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом. Однак, у випадку ж заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, ставлення до настання смерті проявляється в необережності.
Відсутність в обвинувальному акті вказаних фактичних обставин або даних про неможливість їх встановити позбавляє суд прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого, а будь-яке конкретне уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неконкретного обвинувачення. Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України).
У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», Верховний Суд України роз`яснив, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Аналогічну правову позицію у своїх рішеннях по справах (№ 5-34кс13, № 5-27кс 14, № 5-35кс14) й у подальшому підтверджує Верховний Суд України та вказує, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою.
У контексті зазначеного слід зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в п. 34 рішення від 09 жовтня 2008 року прийнятому у справі «Абрамян проти Росії» в зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії»). Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» ; п. 58 рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії»; п. 34 рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії»).
Встановлені під час досудового розслідування, на підставі доказів, обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, мають у своїй сукупності та взаємозв`язку між собою і обставинами справи неспростовно доводити винуватість обвинуваченого у навмисному вбивстві, а докази мають бути достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), достовірні і відповідати критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України».
Також у п. 35 вказаного рішення зазначається, що справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47 рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини»). Право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 47, а також «Даллос проти Угорщини»).
Отже, з зазначеного та виходячи з практики ЄСПЛ випливає, що обвинувальний акт відносно обвинуваченого не відповідає вище переліченим вимогам КПК України, а тому, на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України, його слід повернути прокурору.
Вирішуючи питання щодо зміни, скасування запобіжного заходу обраного обвинуваченому суд виходив з такого.
Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим (ч.3 ст. 315 КПК України).
Системний аналіз положень статей 184, 199, 200, 201 КПК України свідчить, що клопотання про застосування запобіжного заходу, продовження строку тримання під вартою, зміну запобіжного заходу мають подаватись сторонами у письмовій формі з викладенням обставин в обґрунтування клопотання та обов`язковим доданням відповідних документів, і відомостей.
Розгляд таких клопотань під час судового провадження повинен здійснюватись з дотриманням правил, передбачених розділом ІІ КПК України.
Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, обраний обвинуваченому. У випадку повернення прокурору обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру суд зобов`язаний розглянути клопотання про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу у разі, якщо відповідне клопотання надійшло від учасників судового провадження.
За відсутності зазначених письмових клопотань від сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим (у межах строку, визначеного ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування) та відповідно обраний запобіжний захід щодо обвинуваченої особи - незмінним.
Під час підготовчого судового засідання судом обговорювалось питання щодо зміни, скасування запобіжного заходу обраного обвинуваченому, проте сторони в установленому правилами, передбаченими розділом ІІ КПК України порядку письмових клопотань до суду не подавали.
За таких обставин, виходячи з вимог положень ч.3 ст.315 КПК України, обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у межах строку, визначеного ухвалою від 31 серпня 2016 року, слід вважати продовженим до 30 жовтня 2016 року.
Керуючись ст.ст. 109, 291, 314-315, 333, 369-372 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт кримінального провадження №90000245 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків протягом розумного строку.
Строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити до 30 жовтня 2016 року.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, а в частині повернення обвинувального акту після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.
СуддяОСОБА_1