Справа №489/640/16-к 19.10.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 жовтня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
Обвинувачений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 19.11.2002 р. Ленінським райсудом м. Миколаєва за ст.ст. 15 ч.1, 185 ч.3, 185 ч.3 із застосуванням ст.ст. 69, 70 ч.1 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 14.02.2005р. за відбуттям покарання.
2) 08.06.2005р. цим же судом за ст. 185 ч.2 КК України на 2 роки позбавлення волі. Звільнений 11.04.2007 р. за відбуттям покарання.
3) 02.02.2010 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ст. 309 ч. 1 КК України на 2 роки позбавлення волі з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік 6 місяців на підставі ст. 75 КК України.
4) 12.05.2011 р. цим же судом за ст.ст. 185 ч.2, ч.3 , 186 ч.2 КК України із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 01.07.2015р. за відбуттям покарання.
5) 02.12.2015р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ст. 309 ч.2 КК України на підставі угоди про визнання винуватості на 3 роки позбавлення волі з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік.
_____________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/556/16 Головуючий у 1 інстанції
Категорія:ст.ст.185 ч.2, 309 ч.2 ОСОБА_7
КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
6) 02.12.2015р. цим же судом за ст. 190 ч.2 КК України до штрафу в розмірі 850 грн. Постановлено про самостійне виконання покарання за ст. 309 ч.2 КК України за вироком цього ж суду від 02.12.2015 р. Ухвалою цього суду від 28.03.2016 р. штраф замінено на 50 годин громадських робіт (на підставі ст. 53 ч.5 КК України).
Обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч. 2, 309 ч.2 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Згідно з остаточною позицією, висловленою 06.07.2016 р. у змінах до апеляційної скарги від 27.05.2016 р., прокурор порушує питання про скасування зазначеного вироку та ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку.
Призначити ОСОБА_6 покарання: за ст. 185 ч.2 КК України - 2 роки позбавлення волі, ст. 309 ч.2 КК України (епізод 27.11.2015 року) - 2 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 2 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч.4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 2 роки.
Призначити ОСОБА_6 за ст. 309 ч.2 КК України (епізод 25.12.2015 року) 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 р. та повністю приєднати невідбуте покарання, призначене за іншим вироком цього ж суду від 02.12.2015 р. і остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців позбавлення волі та штрафу в розмірі 850 грн., визначивши про самостійне виконання цих покарань.
Короткий зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.04.2016 р. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч.2, 309 ч.2 КК України та призначено покарання: за ст. 185 ч.2 КК України 3 роки позбавлення волі, за ст. 309 ч.2 КК України 2 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено 3 роки позбавлення волі. На підставі ст.ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015р. та повністю приєднано невідбуте покарання за іншим вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015р. і остаточно призначено ОСОБА_6 для відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та штрафу в розмірі 850 грн. Визначено про самостійне виконання цих покарань.
Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь держави витрати на залучення експертів у загальній сумі 614 грн. 40 коп.
Також вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апелянта.
Згідно з остаточною позицією прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню через істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону.
Вказує на те, що ОСОБА_6 засуджено 02.12.2015р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ст. 309 ч.2 КК України на 3 роки позбавлення волі з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік на підставі ст. 75 КК України та вироком цього ж суду також від 02.12.2015 р. за ст. 190 ч.2 КК України до штрафу в розмірі 850 грн.
За оскаржуваним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч.2 КК України, в період вересня - жовтня 2015 року, а також у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.2 КК України, 27.11.2015 р. та 25.12.2015 р.
Таким чином, злочин, передбачений ст. 185 ч.2 КК України та один з епізодів злочину, передбаченого ст. 309 ч.2 КК України, вчинені ОСОБА_6 до його засудження 02.12.2015р. Тому при призначенні покарання мають бути застосовані вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.
З цього приводу наводить розяснення, які містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. (з наступними змінами).
Вказує на те, що суд 1 інстанції не дотримався зазначених розяснень, оскільки не застосував правила ч.4 ст. 70 КК України відносно вчиненого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ст. 185 ч.2 КК України та епізоду злочину, передбаченого ст. 309 ч.2 КК України, від 27.11.2015р.
Також зазначає, що, оскільки епізоди злочину, передбаченого ст. 309 ч.2 КК України, вчинені обвинуваченим як до, так і після ухвалення вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015р. (прокурором помилково зазначена дата вироку як 25.12.2015 р.), то при призначенні покарання підлягають застосуванню вимоги ч.4 ст. 70 КК України та ст. 71 КК України.
Як на правову підставу для ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку, прокурор послався на те, що відповідно до ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1 інстанції та ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду 1 інстанції.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
У нічний час 28.09.2015р. ОСОБА_6 , знаходячись в районі зупинки міського транспорту «Космос» по вул. Космонавтів в м. Миколаєві, шляхом вільного доступу таємно викрав належний ОСОБА_9 мобільний телефон «Нокіа» вартістю 700 грн.
09.10.2015р., у невстановлений час, діючи повторно, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 шляхом вільного доступу таємно викрав належний ОСОБА_10 господарський інвентар на суму загальну суму 400 грн.
У нічний час наприкінці вересня 2015 року (точна дата не встановлена), ОСОБА_6 , діючи повторно, знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу таємно викрав з торгової палатки належні ОСОБА_11 електронні ваги «ВЛ-1», заподіявши майнову шкоду в сумі 400 грн.
З викраденим майном ОСОБА_6 кожного разу з місця події зникав та розпоряджався ним на власний розсуд.
Крім того, 27.11.2015 р., приблизно о 18 год., знаходячись в барі «12 місяців» по вул. Васляєва в м. Миколаєві, ОСОБА_6 , діючи повторно, незаконно придбав у невстановленої в ході досудового слідства особи, особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований, масою в перерахунку на суху речовину 0,072 гр., який незаконно зберігав при собі для особистого вживання без мети збуту.
В цей же день, приблизно о 19 год. 15 хв., біля будинку № 51 по вул. Васляєва ОСОБА_6 затримано за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 178 ч.3 КУпАП та у нього вилучено зазначений наркотичний засіб.
Також 25.12.2015 р., приблизно о 18 год., ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку № 56 по пр. Миру в м. Миколаєві, діючи повторно, незаконно придбав у невстановленої в ході досудового слідства особи особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований, масою в перерахунку на суху речовину 0,059 гр. без мети збуту для особистого вживання, який незаконно зберігав при собі.
В цей же день, приблизно о 18 год. 50 хв., ОСОБА_6 , знаходячись на зупинці громадського транспорту «Площа Перемоги» по пр. Миру в м. Миколаєві, був затриманий працівниками поліції за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 178 ч.3 КУпАП та у нього вилучено вказаний наркотичний засіб, який він незаконно придбав та зберігав без мети збуту.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора ОСОБА_8 , який змінену апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 підтримав частково, просив скасувати вирок суду 1 інстанції та ухвалити свій вирок, яким призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.ст. 70 ч.4, 71 КК України та визначити остаточне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців і штрафу в розмірі 850 грн., з самостійним виконанням цих покарань, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив залишити без змін оскаржуваний вирок, вивчивши матеріали кримінального провадження та додатково залучені в апеляційній інстанції, обговоривши доводи зміненої апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Висновки суду 1 інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч.2, 309 ч.2 КК України, за наведених у вироку обставин, в апеляційній скарзі не оспорюються.
Враховуючи визначені ст. 404 ч.1 КПК України межі перегляду судом апеляційної інстанції, оскаржуваний вирок в цій частині не переглядається.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 р., ухваленим на підставі угоди про визнання винуватості, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.2 КК України, за якою призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обовязків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України (а.с.69-71).

Вироком цього ж суду також від 02.12.2015 р. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 190 ч.2 КК України, за якою призначено штраф в розмірі 850 грн. Постановлено про самостійне виконання покарання за ст. 309 ч.2 КК України за вказаним попереднім вироком цього ж суду від 02.12.2015 р. (а.с. 72). Ухвалою цього суду від 28.03.2016 р. штраф замінено на 50 годин громадських робіт (на підставі ст. 53 ч.5 КК України).

Дії ОСОБА_6 за оскаржуваним вироком кваліфіковано за ст. 185 ч. 2 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно; за ст. 309 ч.2 КК України як незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчинене повторно.

Призначивши ОСОБА_6 покарання за кожен з цих злочинів, суд застосував правила ст. 70 КК України, визначивши йому покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. Хоча суд не зазначив, що йдеться про правила, які визначені ч.1 ст. 70 КК України, але за змістом резолютивної частини вироку застосовано саме ці правила.

Однак, відсутні правові підстави для застосування правил ч.1 ст. 70 КК України при призначенні покарання обвинуваченому, виходячи з такого.

З мотивувальної частини оскаржуваного вироку вбачається, що злочин, передбачений ст. 185 ч.2 КК України (усі епізоди - від 28.09.2015 р., від 09.10.2015 р. та наприкінці вересня 2015 року) ОСОБА_6 вчинено до ухвалення відносно нього в один день 02.12.2015 р. двох вироків Ленінського районного суду м. Миколаєва. Наведене дає підстави для застосування правил ч.4 ст. 70 КК України, оскільки оскаржуваним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у злочині, передбаченому ст. 185 ч.2 КК України, вчиненому ним до постановлення двох зазначених вище вироків від 02.12.2015 р.

В цій частині доводи апеляційної скарги прокурора є прийнятними. При цьому, судом допущено не істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, як вказує прокурор, а неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню та у застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.

Злочин, передбачений ст. 309 ч.2 КК України, епізод від 27.11.2015 р. ОСОБА_6 також вчинено до ухвалення зазначених вироків, а епізод від 25.12.2015 р. після їх ухвалення.

Не ґрунтується на законі вимога прокурора про призначення окремих покарань за епізодом від 27.11.2015 р. та за епізодом від 25.12.2015 р., які утворюють один злочин, передбачений ст. 309 ч.2 КК України, оскільки за змістом ст. 65 КК України покарання особі призначається за злочин, а не епізоди злочинної діяльності. Не відповідає ця вимога прокурора й роз`ясненням, що містяться у п. 20. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. (з наступними змінами).

Згідно з цими роз`ясненнями, правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Враховуючи, що ОСОБА_6 за оскаржуваним вироком визнано винуватим у вчиненні одного злочину, передбаченого ст. 309 ч.2 КК України і злочинна діяльність була закінчена 25.12.2015 р., тобто, після ухвалення відносно нього двох вироків Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 р., є правові підстави для застосування правил ст. 71 КК України, оскільки вказаний злочин ним вчинено до повного відбуття покарання за вказаними вироками.

Застосовуючи правила ч.4 ст. 70, ст. 71 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 , слід враховувати розяснення, які містяться у пунктах 23, 25 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України.

Так, згідно з п. 23 цієї постанови, у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру. Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Відповідно до абз. 6 п.25 цієї постанови, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

У даній справі відсутня сукупність злочинів, вчинених ОСОБА_6 до або після ухвалення відносно нього двох вироків Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 р., оскільки один злочин, передбачений ст. 185 ч.2 КК України ним вчинено до їх ухвалення, а інший передбачений ст. 309 ч.2 КК України злочин ним вчинено після їх ухвалення.

За такого є неприйнятними посилання апелянта на необхідність застосування правил ч.1 ст. 70 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 .

З урахуванням викладеного, за правилами ч.4 ст. 70 КК України ОСОБА_6 належить призначити покарання за сукупністю злочинів, передбачених за ст. 185 ч.2 КК України за оскаржуваним вироком, яким йому за цей злочин призначено покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, та за ст. 190 ч.2 КК України за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 р., яким йому призначено покарання у виді штрафу, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та з самостійним виконанням вироку цього ж суду також від 02.12.2015 р., яким ОСОБА_6 за ст. 309 ч.2 КК України застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Також є підстави для призначення ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, тобто, для часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного йому вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 р. за ст. 309 ч.2 КК України, оскільки новий злочин, передбачений ст. 309 ч.2 КК України ним вчинено протягом іспитового строку за вказаним попереднім вироком суду.

Відповідно до вимог ст. 72 ч.3 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Тому на підставі ст.ст.71, 72 ч.3 КК України підлягає самостійному виконанню покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн., призначене ОСОБА_6 за ст. 190 ч.2 КК України вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 р.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що правила ст. 71 КК України при призначенні покарання обвинуваченому судом 1 інстанції застосовані правильно. Однак, замість помилково застосованих судом 1 інстанції правил ч.1 ст. 70 КК України при призначенні покарання обвинуваченому належить застосувати правила ч.4 ст. 70 КК України, що не є погіршенням становища обвинуваченого, оскільки визначені цими частинами ст. 70 КК України правила є тотожними і апелянтом не заперечується застосований судом 1 інстанції принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Розділивши штучно один злочин, передбачений ст. 309 ч.2 КК України, на 2 епізоди, апелянт у зміненій апеляційній скарзі просить посилити покарання за одним епізодом від 25.12.2015 р. до 3 років позбавлення волі у порівнянні із призначеним судом 1 інстанції покаранням за цей злочин 2 роки 6 місяців позбавлення волі. Водночас просить помякшити покарання за ст. 185 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі у порівнянні із призначеним судом 1 інстанції покаранням за цей злочин 3 роки позбавлення волі. Однак, будь-якого обґрунтування цьому не наводить, як і стосовно вимоги про застосування ст. 75 КК України до покарання, яке ним самим не визначено як остаточне.

Таким чином, фактично відсутні доводи апелянта в цій частині, які б підлягали перевірці судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_6 виду та розміру покарання за ст.ст. 185 ч.2, 309 ч.2 КК України судом 1 інстанції належним чином враховано вчення ним злочинів середньої тяжкості; помякшуючу покарання обставину щире каяття; дані про особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин в період іспитового строку, з 2001 року перебуває на обліку в обласному наркологічному диспансері з діагнозом: синдром залежності від опіоїдів, зловживання алкоголем, за місцем проживання характеризується посередньо.

Беручи до уваги викладене, враховуючи вимогу апелянта про призначення обвинуваченому такого ж остаточного покарання, яке й призначено судом 1 інстанції, вичерпний перелік правових підстав для ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку, передбачений п.п. 1-4 ч.1 ст. 420 КПК України, посилання на які взагалі відсутні в апеляційній скарзі прокурора, у даному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку через відсутність підстав для погіршення становища обвинуваченого.

Прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1 інстанції та ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду 1 інстанції. Таке посилання є хибним, оскільки відносно ОСОБА_6 ухвалено не виправдувальний, а обвинувальний вирок.

Апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду 1 інстанції зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання з підстав, зазначених п.4 ч.1 ст. 409, п.п.1,2 ч.1 ст. 413 КПК України неправильне застосування судом 1 інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню ч.4 ст. 70 КК України та у застосуванні закону, який не підлягав застосуванню ч.1 ст. 70 КК України.

Належне застосування правил ч.4 ст. 70 КК України замість застосованих правил ч.1 ст. 70 КК України становища обвинуваченого не погіршує. Тому вирок підлягає зміні і на підставі п.4 ч.1 ст. 408 КПК України.
Та обставина, що ОСОБА_6 ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.03.2016 року призначене вироком цього ж суду від 02.12.2015 р. покарання за ст. 190 ч.2 КК України у виді штрафу в розмірі 850 грн. замінено на 50 годин громадських робіт (на підставі ст. 53 ч.5 КК України), не впливає на застосування судом апеляційної інстанції правил ч.4 ст. 70 КК України та правил ст. 71 КК України, оскільки відповідно до цих правил врахуванню підлягає саме призначене покарання, а не відповідні правові наслідки, які пов`язані з виконанням покарання.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 408, 409, 413, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Ленінського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2016 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 185 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст. 185 ч.2 КК України за даним вироком та ст. 190 ч.2 КК України за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2015 року шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_6 3 роки позбавлення волі, з самостійним виконанням покарання, призначеного вироком цього ж суду також від 02.12.2015 р. за ст. 309 ч.2 КК України у виді 3 років позбавлення волі з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обовязків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 309 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду від 02.12.2015р., яким його засуджено за ст. 309 ч.2 КК України, та остаточно призначити до відбуття обвинуваченому ОСОБА_6 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.ст.71, 72 ч.3 КК України самостійно виконувати основне покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн., призначене обвинуваченому ОСОБА_6 за ст. 190 ч. 2 КК України за вироком Ленінського райсуду м. Миколаєва від 02.12.2015 р.

В іншій частині вирок суду 1 інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня проголошення.

Головуюча:

Судді: