Провадження № 11-кп/780/1042/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 35 23.09.2015

УХВАЛА
Іменем України
23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

секретаря судових засідань ОСОБА_10

провівши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційний розгляд за скаргами прокурора прокуратури м. Біла Церква Київської області ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 та обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яблуневе, Баришівського району, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Винарівка, Ставищенського району, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- визнано винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст.393 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст.393 КК України та призначено йому покарання: за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією майна, за ч.2 ст.393 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, на підставі ст. 70 КК України ОСОБА_6 визначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією майна, остаточне покарання ОСОБА_6 визначено на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Миронівського районного суду Київської області від 23 лютого 2012 року, у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з конфіскацією майна; ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст.393 КК України та призначено йому покарання: за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією майна, за ч.2 ст.393 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, на підставі ст. 70 КК України ОСОБА_7 визначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією майна, остаточне покарання ОСОБА_7 визначено на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2011 року, у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 6 (шість) місяців з конфіскацією майна.

За вироком суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у втечі з місця позбавлення волі особами, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вчиненої за попередньою змовою групою осіб, та у незаконному заволодінні транспортним засобом, повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за наступних обставин.

Вироком Миронівського районного суду Київської області від 23 лютого 2012 року ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, на підставі ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць, ОСОБА_7 засуджений вироком Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2011 року за ч.3 ст.185 КК України, на підставі ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відбували призначене покарання у Білоцерківській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№35) (далі Білоцерківська ВК №35), розташованій у місті Біла Церква, Київської області.

07 вересня 2014 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , знаходячись на території дільниці соціальної реабілітації Білоцерківської ВК №35, розташованій за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Калініна, 16, самовільно, без належного дозволу та законних підстав, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за втечу з місць позбавлення волі, без отримання належного дозволу, залишили межі виправної колонії в м. Біла Церква, Київської області, та зустрівшись на вулиці Київській в місті Біла Церква, домовилися між собою про поїздку в село Сніжки, Ставищенського району, Київської області, за місцем проживання ОСОБА_7 .

Після цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу лісопосадки, поруч з полем, в смт. Терезине, Білоцерківського району, Київської області, діючи за попередньою змовою між собою, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, яке виразилося в тому, що ОСОБА_6 схопив потерпілого ОСОБА_12 за шию та витягнув із салону автомобіля, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у виді шести синців на шиї зліва з переходом на ліве надпліччя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, повторно заволоділи легковим автомобілем марки OPEL модель «VECTRA» державний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_12 . Далі, ОСОБА_7 сів за кермо вказаного автомобіля і разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_12 поїхали у с. Винарівку, Ставищенського району, Київської області, де ОСОБА_12 висадили з автомобіля і в подальшому розпорядились вказаним автомобілем на власний розсуд. В процесі експлуатації вказаний автомобіль вийшов з ладу та був залишений обвинуваченими в технічно несправному стані в селі Сніжки, а обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 08 вересня 2014 року були затримані в селі Сніжки, Ставищенського району, Київської області працівниками виправної колонії. В результаті незаконного заволодіння транспортним засобом обвинувачені завдали потерпілому ОСОБА_12 майнову шкоду на загальну суму 9670 гривень 51 копійку.

Прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів та правильність кваліфікації дій обвинувачених, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного обвинуваченим покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених внаслідок м`якості, та просить ухвалити апеляційним судом свій вирок, яким призначити обвинуваченим суворіше покарання. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що суд першої інстанціх всупереч вимогам статті 65 КК України в повній мірі не врахував тяжкість вчинених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочинів, які згідно статті 12 КК України відносяться до категорії тяжких. Крім того, апелянт зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишена та обставина, що обвинувачені вчинили інкриміновані їм злочини, фактично не відбувши покарання за попередніми вироками, що свідчить про їхню підвищену суспільну небезпечність. Також, прокурор, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, звертає увагу на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 раніше неодноразово судимі, вину у вчиненні інкримінованих їм злочинів не визнали, матеріальну шкоду потерпілому не відшкодували, що свідчить про їх стійке небажання стати на шлях виправлення, однак суд першої інстанції при призначенні обвинуваченим покарання дані обставини залишив поза увагою.

Також, апеляційну скаргу подала захисник ОСОБА_8 , в якій не погоджуючись із вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, ухваленим щодо її підзахисного ОСОБА_6 , просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст.393 КК України на ч.3 ст.390 КК України та призначити йому покарання в межах санкції зазначеної статті. Крім того, апелянт вважає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України і просить виправдати її підзахисного за вказаною статтею. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 зазначає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо наявності в діях її підзахисного ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.393 КК України. На переконання апелянта, зазначений висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи. Як зазначає в своїй апеляційній скарзі захисник, обвинувачений ОСОБА_6 залишив місце відбування покарання, а саме Білоцерківську ВК №35 з відома та дозволу працівників виправної колонії, та мав намір повернутися вчасно назад, однак не зміг це зробити у зв`язку з поломкою автомобіля, а тому його дії слід перекваліфікувати з ч.2 ст.393 КК України на ч.3 ст.390 КК України, яка передбачає відповідальність особи, засудженої до позбавлення волі, якій було дозволено короткочасний виїзд, за неповернення до місця відбування покарання. Також, апелянт вважає незаконним засудження її підзахисного ОСОБА_6 за ч.2 ст.289 КК України, так як умислу на незаконне заволодіння автомобілем потерпілого ОСОБА_12 у її підзахисного та обвинуваченого ОСОБА_7 не було, про що свідчить поведінка самого потерпілого, який під час руху на автомобілі з обвинуваченими з м. Біла Церква в Ставищенський район, мав реальну можливість звернутися до правоохоронних органів, в тому числі і до працівників ДАІ, які їх зупиняли, та повідомити про неправомірні дії щодо нього з боку обвинувачених, а тому апелянт просить виправдати ОСОБА_6 за ч.2 ст.289 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, ухвалений відносно нього, скасувати, а провадження по справі закрити. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що між ним та ОСОБА_7 не існувало попередньої змови на втечу з місця позбавлення волі, виправну колонію, а саме дільницю соціальної реабілітації цієї колонії він залишав неодноразово за згодою службових осіб виправної установи, що підтвердили в судовому засіданні свідки. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що в його діях та діях ОСОБА_7 відсутній також склад злочину, передбачений ч.2 ст.289 КК України. Апелянт вказує на те, що потерпілий ОСОБА_12 дав дозвіл на управління належним йому автомобілем обвинуваченому ОСОБА_7 без будь-якого фізичного чи психологічного тиску. При цьому, обвинувачений посилається на показання свідків працівників ДАІ ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які підтвердили під час судового розгляду відсутність з боку потерпілого ОСОБА_12 будь-яких заяв щодо неправильних дій відносно нього з боку обвинувачених.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 вказує в своїй апеляційній скарзі на порушення його права на захист з боку органу досудового розслідування, посилаючись на те, що вручення підозри за ч.2 ст.393 КК України від 24 жовтня 2014 року було проведено без захисника.

В своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на незаконність вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, просить його скасувати та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в його діях складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст.393 КК України. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що дільницю соціальної реабілітації Білоцерківської ВК №35 самовільно він не залишав, а залишив з дозволу службових осіб виправної колонії, що робив неодноразово, та що підтверджують показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Крім того, як зазначає обвинувачений ОСОБА_7 , транспортним засобом потерпілого ОСОБА_12 він керував за згодою останнього, який проти цього не заперечував. Обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що потерпілий ОСОБА_12 мав реальну можливість в разі незаконного заволодіння його транспортним засобом, звернутися до правоохоронних органів, в тому числі і до працівників ДАІ, які зупиняли транспортний засіб по дорозі з м. Біла Церква до Ставищенського району.

Також обвинувачений ОСОБА_7 вказує на неправильне застосування судом першої інстанції кримінального закону при визначенні йому остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. Апелянт зазначає, що невідбута ним частина покарання за попереднім вироком становила 2 місяці 20 днів позбавлення волі, але суд першої інстанції приєднав за сукупністю вироків до призначеного покарання, в якості невідбутої частини покарання за вироком Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2011 року у виді позбавлення волі строком на 6 місяців.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційних скарг обвинувачених і захисника ОСОБА_8 , доводи обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників, які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційних скаргах та запереченнях на них, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Всупереч доводів апеляційних скарг прокурора, захисника та обвинувачених, вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , повністю відповідає вимогам зазначеної норми процесуального закону.

Судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, наведено достатні мотиви та підстави ухвалення судового рішення.

Зокрема, судом першої інстанції в ході судового розгляду даного кримінального провадження були допитані обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не визнаючи вини в інкримінованих їм злочинах, фактично визнали обставини самовільного залишення дільниці соціальної реабілітації Білоцерківської ВК №35 07 вересня 2014 року, зазначивши при цьому, що дозвіл на залишення колонії вони отримували усний від службових осіб колонії. Також обвинувачені, фактично не заперечуючи факт користування транспортним засобом потерпілого ОСОБА_12 зазначили, що потерпілий передав їм право керування автомобілем без будь-якого фізичного впливу на нього.

Однак, судом першої інстанції було повністю спростовано показання обвинувачених та наведено беззаперечні докази їх винуватості у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, що повністю спростовує доводи апеляційних скарг обвинувачених та захисника ОСОБА_8 .

Так, потерпілий ОСОБА_12 підтвердив у суді першої інстанції, що 07 вересня 2014 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, до нього підійшли двоє чоловіків та попросили підвезти його до старого автовокзалу, за що обіцяли заплатити йому 30 гривень, на що він погодився. Під час руху, за вказівкою ОСОБА_7 , який сидів поруч з ним, він зупинив автомобіль по дорозі до повороту на Терезине, в посадці, після чого ОСОБА_6 , який сидів посаду нього, вийшов з машини та витягнув його за шию з автомобіля. Далі, обвинувачені та наказали йому сісти на заднє сидіння автомобіля, а ОСОБА_7 сів за кермо. Потерпілий зазначив, що він перелякався, просив обвинувачених не позбавляти його життя, виконував всі вимоги нападників, які постійно його контролювали та один із них весь час був поруч, в тому числі і під час заїзду на АЗС.

Зазначені показання потерпілого узгоджуються з дослідженим судом першої інстанції висновком експерта №259 від 09 вересня 2014 року щодо наявності у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень з локалізацією в області шиї, що підтверджує показання потерпілого про застосування до нього насильства під час заволодіння обвинуваченими його автомобілем.

На підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих злочинів, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які підтвердили факт самовільного залишення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дільниці соціальної реабілітації Білоцерківської ВК №35, при цьому, як зазначає суд першої інстанції, обидва обвинувачених були ознайомлені з територією кордонів дільниці соціальної реабілітації та попереджені про кримінальну відповідальність за самовільне залишення кордонів чи встановленого маршруту, згідно зі ст.393 КК України, про що свідчать їх розписки (т.2, а. с. 50-51, 63-64).

Свідок ОСОБА_19 також підтвердила факт перебування обвинувачених вночі з 07 вересня 2014 року по 08 вересня 2014 року, в неї за місцем проживання в селі Сніжки, Ставищенського району, Київської області, де вранці 08 вересня 2014 року вони і були затримані.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності будь-яких доказів правомірності залишення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дільниці соціальної реабілітації Білоцерківської ВК №35.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги обвинувачених щодо можливості потерпілого звернутися до правоохоронних органів, в тому числі і до працівників ДАІ щодо неправомірних дій відносно нього з боку обвинувачених. Суд першої інстанції повністю спростував зазначені показання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , навівши належне обґрунтування, з яким погоджується і колегія суддів, а саме що потерпілий ОСОБА_12 реально сприймав погрозу з боку обвинувачених та виконував вказівки останніх задля збереження свого життя і здоров`я.

Неспроможними є і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо неправильного визначення йому судом першої інстанції остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. Як вбачається з матеріалів справи, кінець строку відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного ОСОБА_7 вироком Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2011 року, припадав на 03 жовтня 2015 року, а новий злочин ОСОБА_7 вчинив 07 вересня 2014 року, тобто до повного відбуття покарання за попереднім вироком, та невідбутий ОСОБА_7 строк покарання у виді позбавлення волі на момент вчинення злочину становив більше 1 року. Таким чином, всупереч доводам обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст. 71 КК України, при призначенні йому покарання за сукупністю вироків та до призначеного покарання частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2011 року у виді позбавлення волі строком на шість місяців, при цьому зазначивши початок строку відбування покарання з 08 вересня 2014 року.

Також, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і посилання обвинувачених про порушення їх права на захист.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 призначено у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, при цьому суд врахував тяжкість вчинених обвинуваченими злочинів, які відносяться до категорії тяжких злочинів, характер злочинів, які скоєні під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність обвинувачених, особи обвинувачених, які раніше неодноразово судимі, наявність на утриманні ОСОБА_7 неповнолітньої дитини, обставину, яка обтяжує покарання обвинувачених вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

Призначене у відповідності з вимогами ст.ст. 65, 70, 71 КК України судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення, а також запобігання вчиненню ними нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Пред`явлений у даному кримінальному провадженні цивільний позов до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вирішений судом першої інстанції за правилами, встановленими в Главі 9 КПК України з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав такого рішення.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів поданих апеляційних скарг.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін.

Судді:

_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4