Номер провадження: 11-кп/785/1377/15
Номер справи місцевого суду: 519/1158/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.11.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

за участю: прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_10 на вирок Южного міського суду Одеської області від 12 серпня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маленки Володимирівської області Росія, громадянина України, освіта середня, неодруженого, не працює, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ?, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-06.02.2014 Комінтернівським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі; за ч. 1 ст. 309 КК України 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень за вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.02.2014 відносно ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 185 КК України підлягає самостійному виконанню.

Вироком вирішене питання щодо речових доказів та судових витрат по справі, -

встановив:
вказаним вироком ОСОБА_9 визнаний винним та засуджений за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, та за незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчинене за наступних обставин.

Приблизно в кінці жовтня 2013 року, в другій половині дня, більш точної дати та часу в ході досудового та судового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_9 , знаходячись в полі біля с. Сичавка Комінтернівського району Одеської області, діючи умисно, з метою незаконного придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонений канабісу, знайшов та зірвав кущ рослини коноплі, тим самим незаконно придбав без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонений канабіс.

Продовжуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонений канабісу, ОСОБА_9 , подрібнив вищезазначений кущ рослини коноплі, після чого вищезазначений особливо небезпечний наркотичний засіб ОСОБА_9 став незаконно зберігати у целофановому пакеті під зламаною плитою пішохідної доріжки, яка розташована під мостом, що з`єднує с. Сичавка Комінтернівського району Одеської області та м. Южне Одеської області, без мети збуту.

07.08.2014 року о 17 годині 00 хвилин на пішохідній доріжці, на відстані приблизно 10 метрів від приміщення кафе «Уют», розташованого за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Хіміків, 15/а, співробітниками Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області, у ОСОБА_9 в ході проведення огляду, з правої передньої кишені штанів, одягнутих на ньому, виявлено та вилучено паперовий згорток, що містить речовину рослинного походження особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено канабіс, який він незаконно придбав та зберігав для особистого вживання без мети збуту.

Крім того, 07.08.204 року в 16 годин 45 хвилин, ОСОБА_9 , знаходячись у приміщенні кафе «Уют», розташованого за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Хіміків, 15/а, зі столу, розташованому у вищезазначеному кафе, за яким відпочивав потерпілий ОСОБА_11 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав мобільний телефон «SAMSUNG NOTE 3», imei НОМЕР_1 вартістю 600 грн., та картою мобільного оператора «Лайф», яка цінності не представляє, що належить ОСОБА_11 .

Після чого ОСОБА_9 з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, заподіявши ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 600 грн.

В своїй апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області ОСОБА_10 , не оскаржуючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність вини обвинуваченого у скоєному злочині, просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме в резолютивній частині вироку не застосовано положення ч. 1 ст. 71 КК України. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити останньому покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 1 ст. 309 КК України останньому призначити покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України остаточно міру покарання ОСОБА_9 визначити за їх сукупністю шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.

На підставі ст. 71 КК України приєднати повністю покарання за вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.02.2014 у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 72 КК України покарання у вигляді штрафу за вироком від 06.02.2014 виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі і просить скасувати вирок суду і ухвалити новий вирок, пояснення обвинуваченого, який вважає вирок суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не ґрунтуються на вимогах чинного кримінального процесуального закону, перевіривши матеріали провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Частина 2 статті 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно апеляційної скарги прокурора, суд при ухваленні вироку не врахував той факт, що обвинуваченим штраф у розмірі 850 гривень за вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.02.2014 не сплачено, та у резолютивній частині вироку судом не застосовано положення ч. 1 ст. 71 КК України.

Однак, апеляційним судом досліджено вирок Южного міського суду Одеської області від 12.08.2015 стосовно ОСОБА_9 та встановлено, що зазначені доводи прокурора не знайшли свого підтвердження.

Так, у вироку суд зазначив, що згідно довідки Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.08.2015 ОСОБА_9 був засуджений 06.02.2014 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень, та дані про сплату штрафу останнім відсутні, в зв`язку з чим, суд прийшов до висновку, що згідно ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу підлягає самостійному виконанню.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження, зокрема із вироку суду, журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу вбачається, що судовий розгляд відносно обвинуваченого ОСОБА_9 було проведено у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Як з`ясовано апеляційним судом обвинувачений не визнав в повному обсязі своєї вини у вчинені ним злочину, передбаченому ч. 2 ст. 309 КК України, а тому вказана норма не могла бути до нього застосована, оскільки відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого ст. 381 КПК України.

Так, згідно журналу судового засідання, суд 06.08.2015 року ухвалив обмежитись в судовому розгляді допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючи даних обвинуваченого, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України (а. с. 56-57). Прокурор заявив клопотання про надання доказів по справі, яке було задоволено судом.

При цьому, будь-яких даних щодо зміни порядку дослідження доказів, в матеріалах справи відсутні, як і відсутні дані про дослідження судом наданих прокурором доказів, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 349 КПК України.

Також, в матеріалах справи наявні виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_9 та лист головного лікаря КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2», згідно яких встановлено, що ОСОБА_9 , 1974 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні в психотуберкульозному відділенні з діагнозами: психічний та поведінковий розлад внаслідок вживання алкоголю, канабіоїдів, синдром залежності; інфільтративний туберкульоз лівого легкого (деструкція + обсіменіння) (а. с. 41. 47).

Однак, судом зазначена інформація не досліджена і не вирішено питання щодо можливого звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за дії, передбачені частиною першою статті 309 КК України, якщо буде встановлено, що він пройшов курс лікування від наркоманії, відповідно до вимог ч. 4 ст. 309 КК України.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші обставини, які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 37 КПК України прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе в окремих випадках, передбачених цим кодексом.

Зокрема, з матеріалів судового провадження в судових засіданнях приймали участь прокурори: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Разом з цим, будь-які процесуальні документи, підтверджуючі повноваження прокурора ОСОБА_13 на його участь у судовому засіданні, яке відбулось 23.12.2014, зміну або заміну групи прокурорів у матеріалах кримінального провадження відсутні (а. с. 29-30), що дає підстави апеляційному суду вважати. Що судове засідання відбулося без участі прокурора.

Судове провадження згідно з вимогами п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення.

Також, згідно п. 1, 2, 3, 5 ч. 3 ст. 56 КПК України, під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право бути завчасно поінформованим про час і місце судового розгляду; брати участь у судовому провадженні; брати участь у безпосередній перевірці доказів; висловлювати свою думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому, а також висловлювати свою думку при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому випадку підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності прокурора та потерпілого, який належним чином не повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Так, в порушення вищезазначених вимог КПК України, після заміни судді ОСОБА_14 на суддю ОСОБА_1 , останній не вжив заходів щодо належного сповіщення потерпілого ОСОБА_11 про дату та місце судового засідання.

Також, відповідно до ст. 103 КПК України, процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися: 1) у протоколі; 2) на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії; 3) у журналі судового засідання.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Статтею 108 КПК України передбачено, що під час судового засідання ведеться журнал судового засідання, та вказані відомості, які зазначаються у ньому.

Однак, згідно а. с. 117-118, журнал судового засідання не відповідає інформації на носії, зафіксованій за допомогою технічних засобів.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Таким чином, враховуючи положення ст. 7, 9 КПК України та встановленого факту неналежного виконання районним судом вимог ст. 349 КПК України при проведенні судового розгляду, який суперечив вимогам положень ст. 2 КПК України, фактично позбавив гарантованих цим Кодексом прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, колегія суддів вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст. ст. 409, 410, 411, 412, 413, 415 КПК України, визнає їх підставою для скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження, у відповідності до вимог положень ст. 416 КПК України.

Також, положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами ст. 337 ч. 1 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до вимог КПК України, складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 цього Кодексу. Зокрема, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті відсутній виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, в ньому викладені лише анкетні данні обвинуваченого, зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_9 й правова кваліфікація кримінального правопорушення, в якому він підозрюється.

Незважаючи на вказані вище обставини, суд першої інстанції на вищезазначені порушення вимог закону уваги не звернув, розглянув справу в порядку вимог ч. 3 ст. 349 КПК України та ухвалив обвинувальний вирок.

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_9 та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, 9, 415 КПК України, апеляційний суд визнає їх істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Посилання в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_9 своїми умисними діями вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, є безпідставними та недопустимими, оскільки це є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст. ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що обвинувальний акт складений відносно ОСОБА_9 , тоді яки вирок суду ухвалено відносно ОСОБА_9 . В матеріалах провадження мається протиріччя щодо правильності написання прізвища обвинуваченого, які не усунуті ні органом досудового розслідування ні судом, що також є неприпустимим.

Зазначені вище порушення вимог чинного кримінального процесуального законодавства є безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Міру запобіжного заходу, обрану судом першої інстанції вироком суду обвинуваченому ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, апеляційний суд, враховуючи матеріали справи, вважає необхідним змінити на особисте зобов`язання, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами підготовчого провадження законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 179, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області
постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Южного міського суду Одеської області від 12 серпня 2015 року відносно ОСОБА_9 скасувати, призначити новий розгляд обвинувального акту в тому ж суді в іншому складі суду.

Міру запобіжного заходу, обрану судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 , у виді тримання під вартою скасувати, звільнивши ОСОБА_9 з-під варти негайно.

Обрати ОСОБА_9 міру запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених п. 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України зокрема:
- не відлучатися із села Любопіль Комінтернівського району Одеської області без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;
- утримуватись від спілкування з особами, визначеними судом;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 , що в разі невиконання, покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.
Зобов`язати посадових осіб Голопристанської ВК-7 Херсонської області роз`яснити ОСОБА_9 під розписку положення, передбачені ст. 179 КПК України, а також повідомити зміст, покладених на нього обов`язків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4