1-кп/357/877/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24.09.2015 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000099 від 26.12.2014 року, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Опачичі Чорнобильського району Київської області, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , призваного по мобілізації 28 березня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу, яку проходив у розпорядженні командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст. 407 ч. 3 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Наказом командира НОМЕР_4 окремої механізованої бригади (військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) від 28 березня 2014 року № 68 (по стройовій частині), солдата ОСОБА_4 , призваного 28 березня 2014 року відповідно до мобілізаційного плану ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду оператора протитанкового взводу 3 механізованого батальйону, а наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 29 серпня 2014 року № 137 (по стройовій частині) зараховано у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується по АДРЕСА_2 .

7 березня 2015 року відповідно до наказу № 45-рс командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 звільнено у запас з лав ЗС України за пунктом 4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», а 30 квітня 2015 року наказом № 119 (по стройовій частині) командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 його виключено із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 4, 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗС України під час проходження військової служби солдат ОСОБА_4 , як військовослужбовець Збройних Сил України, був повинен додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, виконувати військовий обов`язок. Разом з тим, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, близько 8 години 1 вересня 2014 року самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , вибув до місця свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де безпідставно упродовж 241 доби проводив час на власний розсуд та ухилявся від обов`язків військової служби. 30 квітня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для демобілізації з військової служби.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального злочину визнав повністю і показав суду, що дійсно він був призваний 28 березня 2014 року на військову службу, яку проходив у військовій частині, розташованій в АДРЕСА_2 . Після навчання на полігоні в с. Велико-Половецьке та в м. Житомир, він разом з іншими військовослужбовцями частини був направлений в зону АТО, де потрапив під обстріл системи «Град», після чого його разом з іншими військовослужбовцями направили до с. Сонцеве Донецької області, де йому та іншим військовослужбовцям їх частини надали 10-денну відпустку. Після відпустки він повернувся до розташування його військової частини до АДРЕСА_2 , а коли він довідався, що військову частину знову направляють в зону АТО, то він злякався і 01.09.2014 року він самовільно залишив розташування військової частини і поїхав до себе додому в АДРЕСА_1 , де допомагав до господарству своїм батькам пенсіонерам. Коли він довідався, що підписаний указ про демобілізацію, то 30.04.2015 року він самостійно з`явився до своєї військової частини.

У скоєному ОСОБА_4 розкаюється, просить суворо не карати та не позбавляти волі, так як він являється єдиною дитиною у своїх батьків пенсіонерів, а також його батько має хронічні захворювання і потребує допомоги, а тому він просить надати йому можливість виправитись без ізоляції від суспільства.

Визнаючи себе повністю винним та не оспорюючи фактичні обставини справи, обвинувачений ОСОБА_4 просив суд не досліджувати докази зібрані під час досудового розслідування і після роз`яснення положень ч. 3 ст. 349 КПК України у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого і суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Таким чином суд вважає, що вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому дій доведено у повному обсязі і його дії вірно кваліфіковані за ст. 407 ч. 3 КК України, оскільки він вчиняв самовільне залишення військової частини являючись військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, особу винного, обставини справи.

Хоча ОСОБА_4 за місцем проходження військової служби характеризується негативно, однак чистосердечно розкаюється, з`явився із зізнанням - наведені обставини суд розцінює як пом`якшуючі відповідальність.

Обтяжуючі відповідальність обставини судом не встановлені.

Призначаючи міру покарання, крім того, що ОСОБА_4 чистосердечно розкаюється і з`явився із зізнанням, суд також враховує, що ОСОБА_4 під час проходження військової служби перебував в зоні АТО, а також те, що ОСОБА_4 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, має на утриманні батьків пенсіонерів, які потребують догляду.

Враховуючи всі наведені вище обставини, суд вважає що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства.

Речові докази у провадженні відсутні.

Судові витрати у провадженні відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Запобіжний захід не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд,-

З А С У Д И В :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального злочину, передбаченого ст. 407 ч. 3 КК України і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку - 1 (один) рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Контроль за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_4 покласти на ВВС за місцем його проживання.

Вирок може бути оскаржений всіма учасниками процесу до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1 ,