Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А копія:
28 грудня 2015 року м. Рівне Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_5 (далі-прокурор) та захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Корецького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року,
секретаря с/з ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
У поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_4 покарання скасувати та постановити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. В частині задоволення цивільних позовів, стягнення з обвинуваченого на користь держави витрат понесених органом досудового розслідування на проведення судових експертиз, а також вирішення питання щодо речових доказів просить вирок залишити без змін.
Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, а кримінальне провадження вілносно ОСОБА_4 закрити.
Вироком Корецького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю три роки з покладенням, згідно ст.76 КК України, обов`язків, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи та навчання; періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції. Також за вироком суду, стягнуто з ОСОБА_4 на користь:
- ОСОБА_8 60 000 (шістдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
- держави витрати на проведення експертиз на загальну суму 10622 (десять тисяч шістсот двадцять дві) грн. 10 коп.
- Корецької центральної лікарні понесені витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 від злочину на суму 1591 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто одна) грн. 20 коп.
- Рівненської обласної клінічної лікарні понесені витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 від злочину на суму 12492 (дванадцять тисяч чотириста дев`яносто дві) грн. 54 коп.
- Ставищенської центральної лікарні понесені витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 від злочину на суму 1652 (одна тисяча шітсот п`ятдесят дві) грн. 77 коп.
- Київської обласної клінічної лікарні понесені витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 від злочину на суму 5868 (п`ять тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн. 61 коп.
Судом також було вирішено питання щодо речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 та доведеності його вини, зазначає, що вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зокрема вказує, що злочин, який вчинив ОСОБА_4 є тяжким, відповідно до ст.12 КК України; під час досудового розслідування та судового слідства обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченому встановлено не було; під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення не визнавав, він дачі показань відмовлявся та неодноразово заявляв необгрунтовані відводи головуючому по справі судді, а тому стверджує, що суд першої інстанції необгрунтовано звільнив обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування основного призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.

09 грудня 2015 року при підготовці вказаної справи до апеляційного розгляду суддею доповідачем була винесена ухвала, яка направлена прокурору, з метою підтвердження процесуальних повноважень у даному кримінальному провадженні останнього.

В обгрунтування доводів поданої апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 вказує, що вирок є незаконним, необгрунтованим, досудовим слідством порушено право на захист обвинуваченого, а матеріали кримінального провадження містять суперечності та невідповідності. При розгляді справи суд допустив неповноту судового розгляду, а висновки, викладені в його рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, та ним допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону. Також зазначає, що в діях його підзахисного ОСОБА_4 відсутній причинний зв`язок з наслідками, що настали та виразились у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 . Крім того, доводить, що аварійну ситуацію створив саме водій автомобіля марки «УАЗ 3909» - ОСОБА_9 , оскільки зупинив автомобіль на проїжджій частині дороги, що створило явну перешкоду для руху попутних транспортних засобів, а висновок експерта, складений з цього приводу, не відповідає схемі розташування транспортних засобів на автодорозі у момент їх зіткнення. Крім того, вважає, що досудовим слідством порушено право ОСОБА_4 на захист.

За вироком суду, 09 жовтня 2012 року о 04 годині 15 хвилин у темну пору доби, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем Mercedes Benz «Sprinter», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », рухаючись правою смугою руху автодороги Київ-Чоп, зі сторони м.Рівне у напрямку м.Києва, з включеним ближнім світлом фар та швидкістю приблизно 80-90 км/год., на 271 км + 800 м вказаної автодороги, поблизу с.Користь, Корецького р-ну, Рівненської обл., в порушення підпункту б) пункту 2.3, пункту 12.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, проявив неуважність і не врахував дорожню обстановку у момент об`єктивного виявлення перешкоди, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, допустив зіткнення з автомобілем «УAЗ 3909», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у попутному з ним напрямку по тій же смузі руху, з швидкістю приблизно 38 км/год. та включеним освітленням, хоча ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «УАЗ 3909» шляхом зниження швидкості керованого ним транспортного засобу до швидкості руху перешкоди та застосуванням безпечного маневру об`їзду. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «УАЗ 3909», реєстраційний номер « НОМЕР_2 » ОСОБА_8 було заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння, а вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника-адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_4 про задоволення поданої ними апеляційної скарги та про відмову у задоволенні апеляційної сарги прокурора, думку прокурора, який повністю підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 просив залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обгрунтованим, тобто ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та вмотивованим, тобто таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З матеріалів справи вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані по справі докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 , яка виразилась в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Дії засудженого ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України судом кваліфіковані вірно.
Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.
В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину не визнав та від дачі пояснень відмовився згідно ст.63 Конституції України.
Незважаючи на заперечення своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , місцевий суд дійшов висновку, що вина останнього доведена показами потерпілого, свідків та матеріалами кримінального провадження.
Так, потерпілий ОСОБА_8 , будучи допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, підтвердив що він 08 жовтня 2012 року, близько 22 год. заступив на робочу зміну з охорони нафтопроводу «Мозир-Броди» на території Хмельницької та Рівненської областей, оскільки працює охоронником цивільної охорони Білоцерківського МУ ДСО при ГУМВС України в Київській області та 09 жовтня 2012 року він та інші працівники здійснювали огляд зазначеного нафтопроводу на автомобілі "УАЗ". В автомобілі разом з ним було четверо працівників ( ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та водій ОСОБА_9 ). Він сидів позаду за водієм ОСОБА_9 .. Близько четвертої години ранку, коли вони їхали на пункт відпочинку в с.Печиводи по трасі Київ-Чоп в межах Корецького р-ну, то в їхній автомобіль, в задню частину, вдарився інший транспортний засіб, від чого автомобіль в якому він знаходився перекинувся декілька разів. Деякий час він перебував без свідомості, а коли прийшов до свідомості, то самостійно вибрався з «УАЗу» через лобове скло та побачив, що ОСОБА_10 лежав на дорозі, а інші товариші були у свідомості. Разом з ОСОБА_11 він допоміг ОСОБА_10 зійти на узбіччя. Привівши ОСОБА_10 на узбіччя він знову втратив свідомість і що було далі не пам`ятає. Внаслідок ДТП він став інвалідом другої групи. Коли в автомобіль УАЗ вдарився Mercedes Benz «Sprinter», то їх автомобіль рухався, а не стояв, ніхто з працівників алкогольні напої не вживав, автомобіль "УАЗ" був у справному стані, проїзна частина була суха, опадів не було.
Вказані обставини захисником та обвинуваченим в судовому засіданні не спростовані.
Факт зіткнення транспортних засобів, а саме автомобілів «УАЗ 3909» та Mercedes Benz «Sprinter», підтверджується наявністю механічних ушкоджень, зафіксованих протоколами огляду та перевірки технічного стану транспортного засобу (т.1 а.с.50, 51).
За висновком судово-медичної експертизи №94 (т.1 а.с.231-241), потерпілому ОСОБА_8 спричинені тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння., оскільки мало місце травмування його тіла, в якості пасажира заднього правого сидіння, в ході якого воно, при своєму інерційному зміщенні вправо і наступному перекиданні кузова, контактувало з виступаючими частинами салону автомобіля УАЗ-3909 р.н. НОМЕР_2 .
Із апеляційної скарги захисника вбачається, що невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, полягає в тому, що за даними ДжіПіеС, автомобіль марки УАЗ-3909 стояв 38 хв. на проїзжій частині автотраси в місці, де зупинка та стоянка заборонені, а також, на думку апелянта, експерт, що проводив судово - транспортно-трасологічну експертизу (висновок експерта № 8040), дає протилежний висновок щодо розташування автотранспортних засобів Мерседес та УАЗ.
З метою зясування вказаних обставин, суд першої інстанції дослідив відомості про маршрут руху автомобюіля УАЗ 3909Ю, р.н. НОМЕР_2 09.10.2012 р. за даними ДжіПіеС навігатора та висновок судово-транспортно-трасологічної експертизи. Із досліджених відомостей вбачається, що в момент першого удару (о 04 год. 15 хв. 33 с) автомобіль УАЗ рухався із швидкістю 38 км/год. (т.3, а.с. 27), чим спростовуються показання обвинуваченого, що автомобіль УАЗ стояв на проїзжій частині автотраси. Згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 8040 від 17.12.2012 р. в первинний момент зіткнення у контакт увійшла права передня частина автомобіля Мерседес та задня ліва частина автомобіля УАЗ, при цьому повздовжня вісь автомобіля УАЗ знаходилась під кутом близько 15 градусів по відношенню до поздовжньої осі автомобіля Мерседес, проти напрямку руху годинникової стрілки (т.2,а.с.123). Дослідивши висновок експертизи № 8040 суд першої інстанції зазначив, що схема взаємного розташування автомобілів в первинний момент зіткнення, яка знаходиться в дослідній частині, не містить привязки до місцевості.
Дані обставини ні в апеляційній скарзі захисника, ні під час апеляційного розгляду справи апелянтом та обвинуваченим належними і допустимими доказами не спростовані. Тому колегія суддів вважає, що зазначені захисником доводи є безпідставні.
Також судом був досліджений, і висновок автотехнічної експертизи №15 від 29 січня 2013 року, в якому йшлось про те, що якщо обставини скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди були такими як зазначені у варіанті "б" вихідних даних, а саме автомобіль "УАЗ" рухався, то при заданому слідством комплексі вихідних даних з технічної точки зору в діях водія автомобіля Mercedes Benz «Sprinter» ОСОБА_4 вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, при цьому враховуючи те, що водій автомобіля Mercedes Benz «Sprinter» ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути зіткнення з перешкодою, що рухалася в попутному напрямку шляхом зниження швидкості керованого ним транспортного засобу до швидкості руху перешкоди та шляхом застосування безпечного маневру об`їзду перешкоди то його дії знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (т.2 а.с. 225-233).
Посилання захисника ОСОБА_6 на невідповідність висновків протоколу огляду місця події ДТП від 09 жовтня 2012 року з фототаблицею (т.1 а.с.21-48) викопіюванню дільниці автодороги Київ-Чоп (т.3 а.с.3-5) не заслуговують на увагу, оскільки захисник не вказав, у чому полягає така невідповідність, та як вона впливає на доведеність чи недоведеність вини ОСОБА_4 ..
У відповідності до п.5 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду скарги на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст.417 КПК України, має право скасувати вирок та закрити кримінальне провадження, за наявності підстав, передбачених ст.284 КПК України. Зазначені у вказаній нормі закону підстави для скасування вироку та закриття кримінального провадження є вичерпні.

Тому, на думку колегії суддів, клопотання захисника ОСОБА_6 , висловлене при апеляційному розгляді кримінального провадження про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 у зв`язку з встановленою відсутністю в діянні його підзахисного ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.284 КПК України, не грунтується на матеріалах справи.

Інші порушення вимог норм кримінально-процесуального законодавства, які на думку захисника, допущені судом при розгляді справи по суті, не є безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції із закриттям кримінального провадження, як про це він зазначає в апеляційній скарзі.

У поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 висновки суду першої інстанції про доведеність вини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не спростував, а тому колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції ухваленим у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для його скасування не вбачає.

На підставі вищенаведених та інших досліджених в судовому засіданні доказів місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило виникнення даної ДТП, в результаті чого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження..
З висновками місцевого суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду. Всі докази, покладені в основу вироку суду, є належними, допустимими та узгодженими між собою.
Відносно доводів апеляції прокурора про скасування вироку суду в зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки при призначенні покарання засудженому, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України об`єктивно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані, які характеризують особу винного та при цьому належним чином мотивував своє рішення про можливість застосування відносно обвинуваченого положень ст.75 КК України.
Згідно ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (з наступними змінами і доповненнями), при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції послався на обставини, що характеризують особу винного, який вчинив злочин вперше, має позитивну репутацію за місцем проживання, наявність на утриманні неповнолітніх дітей та врахував думку потерпілого, який не наполягав на призначенні ОСОБА_4 реальної міри покарання.
Дані обставини в апеляційній скарзі прокурором та в судовому засіданні при апеляційному розгляді справи не спростовані.
Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, то воно призначене у відповідності до норм ст.ст.50, 65, 66 КК України.

З урахуванням вище зазначених обставин, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст.75 КК України є справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення останнім нових злочинів, в зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляції прокурора.

Пунктом першим ч.1 ст.407 КПК України, апеляційному суду надано право залишити вирок суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Вирок Корецького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року щодо ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_6 та прокурора без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя-доповідач: ОСОБА_1