Ухвала іменем україни 19 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого судді ОСОБА_11
суддів:ОСОБА_12., ОСОБА_13.,
при секретарі ОСОБА_14

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001458, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Черкаси, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162;

ч. 4 ст. 296 КК України,

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Черкаси, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162;

ч. 4 ст. 296 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_15

В С Т А Н О В И Л А:

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засуджених, вимагає про скасування судових рішень та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції у зв'язку невідповідністю призначеного покарання засудженим в наслідок м'якості. Вказує, що засуджені не розкаялись у вчиненому, не відшкодували завдану шкоду, а також формально визнали вину у вчиненому. Вирок суду містить протиріччя, оскільки суд зазначив, що виправлення та перевиховання засуджених можливе лише при призначенні їм покарання у виді позбавлення волі, проте далі в вироку зазначив про можливість застосування до засуджених положень ст. 75 КК України. Крім того, така обставина, як наявність у засуджених на утриманні малолітніх дітей, не може бути врахована як пом'якшуюча покарання, оскільки суд має ретельно перевіряти не лише наявність дітей, а й дійсне виконання засудженими обов'язків щодо утримання та їх виховання. Зазначає, що в мотивувальній частині вироку суд зазначив, що враховуючи роль у вчиненні злочину, ОСОБА_5 слід призначити більш суворе покарання, однак в резолютивній частині призначив однакове покарання обом засудженим. Також, в резолютивній частині вироку зазначено, що на підставі ст. 70

КК України шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, проте фактично вказаний принцип складання покарань застосовано не було.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від

13 березня 2015 року засуджено:

- ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 162 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, за ч. 4 ст. 296

КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяці. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки;

- ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 162 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, за ч. 4 ст. 296

КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 по 4 000 грн з кожного в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду, у зв'язку з необґрунтованістю розміру матеріальної шкоди належними доказами, роз'яснено потерпілій, що вона має право звернутись з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Вироком суду також вирішено питання про судові витрати та долю речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 162 КК України - незаконне проникнення до житла, вчинене із застосуванням насилля, а також за ч. 4 ст. 296 КК України - хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, із застосуванням предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 27 червня 2014 року дізнавшись від дружини, що у неї виник словесний конфлікт з сусідами, через те, що вони роблять ремонт в своїй квартирі, та шум від ремонту розбудив їхню малолітню доньку, бажаючи вияснити стосунки з невідомими йому сусідами, зателефонував ОСОБА_6 та попросив фізично та морально допомогти йому під час спілкування з сусідами, на що останній погодився.

Після чого ОСОБА_5 в магазині «Зброя» придбав газовий балончик «Шок» зі сльозоточивою речовиною та направився до будинку АДРЕСА_3 де зустрівся з ОСОБА_6 Приблизно о 15.05 год. вони підійшли до квартири НОМЕР_1 вказаного будинку та постукали в двері. Коли ОСОБА_7 відчинила двері, ОСОБА_5 бризнув з газового балончика сльозоточивою речовиною в обличчя потерпілій, штовхнув руками двері і незаконно, проти волі останньої, проник в квартиру. Після чого схопив потерпілу за волосся і вдарив її головою об стіну, від чого потерпіла зазнала болю, завів її до кімнати, де поклав на ліжко і заборонив підійматися, супроводжуючи при цьому свої дії нецензурною лайкою.

Вслід за ОСОБА_5 незаконно зайшовши до вказаної квартири ОСОБА_8, який словами підтримав дії ОСОБА_5 та за його вказівкою, став спостерігати за поведінкою ОСОБА_7 забороняючи їй вставати, та позбавляючи її можливості покликати на допомогу, а ОСОБА_5 зайшов до іншої кімнати, де побачив ОСОБА_9, який проводив ремонтні роботи, бризнув йому в обличчя з газового балончика сльозоточивою рідиною та взявши його за тулуб заштовхав в кімнату, де перебувала потерпіла, та погрожуючи фізичною розправою наказав йому сісти на підлогу, не рухатись і не піднімати голову.

ОСОБА_6 також погрожував обом потерпілим фізичною розправою, якщо вони не будуть виконувати вказівки та висловлювався відносно них нецензурною лайкою. Потерпілі ОСОБА_7 і ОСОБА_9, боячись за своє життя та здоров'я, на протязі близько 30 хвилин, виконували накази засуджених, продовжуючи терпіти сильний біль та печію в очах від дії речовини з газового балончику, доки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не залишили приміщення квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від

23 червня 2015 року вирок Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 13 березня 2015 року щодо ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 змінено в частині вирішення цивільного позову потерпілої. Збільшено розмір стягнення з засуджених на користь потерпілої моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 20 000 (двадцять тисяч) грн з кожного в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок районного суду залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу потерпілої та просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанціх, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Висновки суду про винність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і кваліфікація їхніх дій за ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Щодо доводів касаційної скарги потерпілої про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочинів та особам засуджених внаслідок м'якості, то вони є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особи засуджених, які за місцем проживання характеризуються позитивно, обставини, які пом'якшують покарання, а саме: щире каяття засуджених у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочинів, наявність на утриманні ОСОБА_5 двох, а у ОСОБА_6 трьох неповнолітніх дітей, відсутність обтяжуючих покарання обставин, роль кожного засудженого у вчиненому та дійшов вмотивованого висновку про можливість призначення покарання засудженим на підставі положень ст. 75 КК України, при цьому з обов'язковим покладенням на них обов'язків передбачених ст. 76 КК України.

Крім того, як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, судом ретельно перевірені доводи потерпілої, про невідповідність призначеного засудженим покарання в наслідок м'якості, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі, з якими він не погодився та залишив в цій частині рішення суду першої інстанції без зміни.

Разом з тим, доводи потерпілої про те, що у вироку суд допустив протиріччя, є обґрунтованими. А саме, у мотивувальній частині вироку суд зазначив, що ОСОБА_10 слід призначити більш суворе покарання, враховуючи його роль у вчиненні злочинів, при цьому в резолютивній частині призначив обом засудженим однакове покарання за кожен із злочинів та вказавши про призначення ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, фактично визначив остаточне покарання без такого складання.

Суд вирішуючи питання щодо призначення покарання засудженим врахував роль кожного з них в вчиненні злочинів та дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання ніж ОСОБА_6, оскільки останній виконував другорядну роль.

З вироку суду вбачається, що ініціатором вчинення злочину був саме ОСОБА_5, який через те, що шум від ремонту в квартирі невідомих йому сусідів розбудив його доньку вирішив з ними розібратися, при цьому придбав газовий балончик з сльозоточивою рідиною. Крім того, після того як потерпіла відчинила двері саме ОСОБА_5 з газового балончика бризнув сльозоточивою речовиною в обличчя потерпілій, штовхнув двері, незаконно проник в квартиру та схопивши потерпілу за волосся вдарив її головою об стіну.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_10 суд остаточно визначив покарання шляхом часткового складання призначених покарань, оскільки він був ініціатором вчинення злочину.

В мотивувальній частині вироку, суд зазначив, що оскільки засуджені вчинили два злочини, то остаточне покарання їм слід призначити з урахуванням вимог ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Враховуючи вимоги ст. 65 КК України , суд касаційної інстанції вважає, що при визначенні остаточного покарання ОСОБА_6 судом правильно застосовано принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, проте помилково зазначено в резолютивній частині вироку про застосування принципу часткового складання покарань.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що судові рішення щодо ОСОБА_6 підлягають зміні шляхом виключення з них посилання на призначення йому остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, як помилково зазначене.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438

КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від

13 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 змінити.

Виключити з судових рішень посилання на призначення ОСОБА_6 остаточного покарання на підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, як помилково зазначене.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 162 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, за ч. 4

ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік та покласти на нього обов'язки передбачені

п. п. 2, 3, 4, ст. 76 КК України.

В решті судові рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13