АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-сс/796/423/2016 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
захисників підозрюваного ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
перекладача ОСОБА_11 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_12 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року,
Згідно ухвали суду, слідчий суддя, з урахуванням наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, наведених у клопотанні слідчого правових підстав для арешту майна, а саме що санкція ч. 5 ст. 191 КК України передбачає обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, а також те, що незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження може зумовити неможливість виконання вироку в частині забезпечення конфіскації майна та з метою забезпечення відшкодування заподіяних Державі збитків, слідчий суддя прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно ОСОБА_12 .
В апеляційній скарзі захисник підозрюваного вказує про те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та такою що винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2015 року та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_13 про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_12 , а саме пенсію відмовити.
Мотивуючи свої доводи, викладені в апеляційній скарзі, захисник вказує на те, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2015 р. винесена з порушенням вимог щодо здійснення належного контролю слідчим суддею за дотриманням прав та свобод особи у кримінальному провадженні, за відсутності об`єктивної необхідності та виправданості застосування заходу забезпечення кримінального провадження, його відповідності характеру суспільного інтересу. Також захисник зазначає про те, що оскаржувана ухвала не містить жодного посилання на надані слідчим та дослідженні слідчим суддею під час розгляду та вирішення клопотання докази наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а також наявності достатніх правових підстав для накладення на таке майно арешту у рахунок забезпечення можливої конфіскації майна.
Також апелянт вказує на те, що при винесенні оскаржуваної ухвали слідчий суддя не врахував наслідки арешту майна для ОСОБА_12 , з огляду на те, що останнього було позбавлено єдиного джерела доходів та засобів для існування, оскільки ОСОБА_12 є особою 68-річного віку, не працює, та не має жодного іншого джерела доходів, окрім пенсії.
Крім того, захисник звертає увагу суду на те, що ні в оскаржуваній ухвалі, ні в клопотанні слідчого не було доведено виправданості такого ступеня втручання у права і свободи підозрюваного, не було обґрунтовано розмір заподіяної шкоди та недостатність іншого арештованого майна, що належить ОСОБА_12 , для відшкодування завданих збитків.
Також апелянт звертає увагу суду на порушення слідчим суддею загальних засад кримінального провадження, а саме порушення особи права на захист, розглянувши клопотання слідчого без виклику в судове засідання представника ОСОБА_12 - його захисника.
Одночасно, представником власника майна було заявлено, клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2015 року. В обґрунтування поважності причин пропуску встановленого законом строку на апеляційне оскарження вказує на те, що оскаржувана ухвала була винесене без виклику підозрюваного ОСОБА_12 або його захисника, а копія оскаржуваної ухвали захисником була отримана лише 20.01.2016 р.
Заслухавши доповідь судді, думку захисників підозрюваного, які просили задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, доводи прокурора, який вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що ухвалу від 21.12.2015 року було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.
Органи досудового розслідування вважають встановленим, що у період з жовтня 2010 року по липень 2013 року Президент України ОСОБА_15 , за попередньою змовою групою осіб, зокрема, з головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України ОСОБА_14 , Прем`єр-Міністром України ОСОБА_12 , Міністром фінансів України ОСОБА_16 , які, в свою чергу, діючи за попередньою змовою з членом наглядової ради ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_17 , директором ТОВ «ЕСУ» ОСОБА_18 , службовими особами Держспецзв`язку ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , зловживаючи своїм службовим становищем, діючи всупереч інтересів служби та держави, умисно, з корисливих мотивів та в інтересах ТОВ «ЕСУ», організували фінансування за рахунок державного бюджету України виконання робіт з побудови виділеної телекомунікаційної мережі спеціального призначення, які, згідно до умов продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» та договору купівлі-продажу від 11 березня 2011 року № КПП-582, покладено на ТОВ «ЕСУ», внаслідок чого заволоділи майном державними коштами на загальну суму 220000000 гривень, що у шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та складає особливо великий розмір.
26.09.2014 р. ОСОБА_12 було повідомлено про підозру, а 08.10.2014 р. було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у заволодінні державним майном в особливо великому розмірі, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання конфіскацію майна.
Однак, з таким рішенням слідчого судді, як вважає колегія суддів, погодитися неможливо, з огляду на наступне.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий не дотрималися.
Між тим, згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених Законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Згідно ч. 6 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку, що арешт може бути накладено лише на майно, яке вже перебуває у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, та третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Арешт на пенсію, як соціальну виплату, з метою її конфіскації не може бути накладено, а її виплату може бути тільки зупинено за певних обставин або на неї, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», може бути звернуто стягнення у разі відсутності у боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.
Вище викладене також закріплено і в ст. 46 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, доводи захисника, озвучені ним в судовому засіданні, в суді апеляційної інстанції про те, що пенсію не можна відносити до майнових прав в розумінні ст. 190 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 170 КПК України, оскільки відносини з отримання пенсії належать не до цивільної галузі законодавства, а є інститутом права соціального забезпечення, слід визнати обґрунтованими.
Крім того, ч. 6 ст. 170 КПК України чітко визначено, на яке саме майно може бути накладено арешт, а саме на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Ставлячи у клопотанні питання про накладення арешту на пенсію (грошові виплати) ОСОБА_12 з одночасною забороною видаткових операцій, слідчий фактично висловив прохання накласти арешт на два об`єкти пенсію та видаткові операції по рахунку, але в клопотанні взагалі не вказав, з якою метою необхідно арештувати видаткові операції. Отже, клопотання старшого слідчого не відповідає вимогам ст. 171 КПК України і, замість того, щоб, відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, повернути його слідчому, слідчий суддя безпідставно його задовольнив, причому, керуючись ч. 3 ст. 170 КПК України в редакції, яка з 11 грудня 2015 року втратила чинність.
Керуючись ст.ст. 117, 131, 132, 170, 173, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-
Поновити захиснику ОСОБА_10 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_12 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2015 року.
Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_22 задовольнити.
Ухвала Апеляційного суду м. Києва оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

__________ ____________ _____________ ____________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6