Ухвала

іменем україни

06 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4.,
прокурора ОСОБА_5.,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000302 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2015 року щодо вказаної особи,

у с т а н о в и в:

Зазначеним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді арешту на строк 1 місяць.

Ухвалено обрати ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 17 серпня 2014 року близько 15.00 год., перебуваючи на території домогосподарства ОСОБА_7, що на АДРЕСА_1, в ході словесної суперечки зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_7, умисно ударив останню кулаком в обличчя, від чого вона впала спиною на ґрунтове покриття господарства.

У результаті вчиненого потерпілій ОСОБА_7 було заподіяно легкого тілесного ушкодження, яке призвело до короткочасного розладу здоров'я.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, порушує питання про зміну судових рішень та призначення йому більш м'якого покарання, не пов'язаного з позбавленням волі. З огляду на те, що санкція ч. 2 ст. 125 КК передбачає декілька видів альтернативних покарань, а ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи загального захворювання, раніше не був судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, на спеціальних обліках у лікарів не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, призначення йому покарання у виді арешту вважає суворим. Крім того, вказує на те, що призначаючи зазначене покарання, суд першої інстанції незаконно обрав засудженому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, взявши під варту в залі суду, що прирівнюється до найсуворішого покарання - у вигляді позбавлення волі, якого, крім того, не передбачено санкцією частини статті, за якою його засуджено. Врахувавши матеріальне становище ОСОБА_6 (отримання пенсії по інвалідності в розмірі 1049,00 грн на місяць), суд апеляційної інстанції безпідставно визнав неможливим призначити йому покарання у виді штрафу.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Про день та час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури учасників цього провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК участь засудженого в розгляді провадження судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу , не є обов'язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду провадження судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, а також про правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК в касаційній скарзі не оспорюється.

Зі змісту скарги випливає, що ОСОБА_6 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються засудженого і пов'язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов'язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені санкції (якими встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань); принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб'єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом'якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК),при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування більш м'якого покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб'єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Що стосується доводів засудженого про суворість призначеного йому покарання, то вони є обґрунтованими.

Виходячи з положень ст. 65 КК , суди повинні суворо додержуватися вимог цієї норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з'ясувати його вік, стан здоров'я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім'ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку) тощо.

У кожному конкретному випадку суди зобов'язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом'якшують чи обтяжують покарання. У випадку, коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м'які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов'язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення також має бути вмотивовано у вироку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Санкція ч. 2 ст. 125 КК містить декілька альтернативних видів покарань і порівняно з таким видом покарання, як арешт на строк до шести місяців, передбачає більш м'які види покарання (штраф від п'ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п'ятдесяти до двохсот сорока годин або виправні роботи на строк до одного року).

Призначаючи ОСОБА_6 покарання за вчинений злочин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, урахував те, що ОСОБА_6 є інвалідом 2-ї групи загального захворювання, на спеціальних обліках не перебуває, раніше не був судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно. Також суд урахував і те, що засуджений не визнав своєї вини і не відшкодував матеріальної шкоди потерпілій.

Разом із тим, суд не обговорив і не навів у вироку мотивів про те, чому мети покарання неможливо досягти при застосуванні одного із заходів примусу, передбаченого санкцією частини статті обвинувачення, який хоча і є реальним видом покарання, але водночас не ізолює засудженого і не обмежує його здатності реалізовувати свої права, свободи та обов'язки, за винятком тих, що зумовлено фактом судимості.

Більше того, апеляційний суд у порядку перевірки вироку суду в порядку апеляційної процедури за аналогічними доводами сторони захисту, погодився з рішенням районного суду і дійшов висновку, що оскільки засуджений як інвалід 2-ї групи отримує пенсію і не працює, цей факт унеможливлює призначення йому покарання у виді штрафу. Цим суд порушив вимоги ст. 65 КК.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що вибір покарання, пов'язаного фактично з позбавленням волі, за відсутності обтяжуючих обставин і за наведених позитивних даних про особу ОСОБА_6 ухвалено з порушенням вимог матеріального закону, який регламентує умови та підстави його застосування.

Разом із тим, з урахуванням фактичних обставин справи та вищевказаних обставин, на думку колегії суддів, є підстави вважати, що ОСОБА_6 повинен понести покарання, але його виправлення та попередження вчинення нових злочинів можливе і без ізоляції від суспільства.

Щодо доводів засудженого про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегія суддів дійшла такого висновку.

Обрання зазначеного запобіжного заходу при постановленні вироку суду, яким призначено покарання у виді арешту на строк 1 місяць, до набрання вироком законної сили обумовлюється необхідністю виконання остаточного рішення суду першої інстанції. У вироку Чемеровецького районного суду від 15 грудня 2014 року такі міркування ні прямо, ні опосередковано не наводилися. Водночас у випадку, коли строк обмеження свободи, визначений конкретним видом покарання, менше або дорівнює строку на апеляційне оскарження, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою порушує вимоги ст. 2 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України», яке набуло статусу остаточного 04 вересня 2015 року, констатовано, що здійснення права на оскарження рішення суду першої інстанції до апеляційної призвело до того, що строк тримання під вартою не визначено, і ціною здійснення права на оскарження була би свобода засудженого.

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК попереднє ув'язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у ч. 1 цієї статті, суд, ураховуючи попереднє ув'язнення, може пом'якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Беручи до уваги, що засуджений ОСОБА_6 протягом місяця тримався у Хмельницькому слідчому ізоляторі (№ 29), оскільки до вступу вироку в законну силу до нього безпідставно й незаконно було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і взято під варту в залі суду 15 грудня 2014 року, суд касаційної інстанції вважає необхідним звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у виді штрафу. Враховуючи, що ОСОБА_6 фактично відбув призначене судом першої інстанції покарання у виді арешту, а це покарання касаційним судом змінено на штраф, ОСОБА_6 підлягає звільненню від його відбування.

З огляду на викладене вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 у зазначеній частині підлягають зміні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК, касаційна скарга - задоволенню частково.

Керуючись статтями 436, 438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.

Вирок Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 змінити, пом'якшити призначене йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК з 1 місяця арешту до штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування цього покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3