Ухвала

іменем україни

17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3. та ОСОБА_4.,

при секретарі ОСОБА_5.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_6.,

в с т а н о в и л а:

вироком Димитровського міського суду Донецької області від 18 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки 6 місяців та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2-4 частини 1 статті 76 цього Кодексу.

Вказаний вирок міського суду був оскаржений заступником прокурора Донецької області у апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги від 8 грудня 2014 року, яка ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2015 року залишена без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

На виконання вказаної ухвали суду апеляційної інстанції прокурором повторно подано апеляційну скаргу від 9 лютого 2015 року, яка йому повернута ухвалою названого суду від 17 лютого 2015 року.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування вказаної ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор вважає, що в його апеляційній скарзі викладено ясні та повні доводи щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого внаслідок м`якості. Крім того, вказує на невмотивованість рішення апеляційного суду.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 5 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен, кого засуджено за будь-який злочин, має право на те, щоб його засудження і вирок були переглянуті вищестоящою судовою інстанцією згідно з законом.

Як передбачено частиною 2 статті 24 КПК України, кожній особі гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується її прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Реалізація права на апеляційне й касаційне оскарження є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.

Із закріпленого у статті 26 КПК України принципу диспозитивності слідує, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Апеляційна скарга згідно із пунктом 1 частини 3 статті 399 КПК України повертається, якщо особа не усунула недоліки скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.

Однак, повернення судом апеляційної скарги прокурора не ґрунтується на наведених вимогах кримінального процесуального закону.

Приймаючи відповідне рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в повторно поданій скарзі прокурор не усунув виявленні судом апеляційної інстанції недоліки.

Проте, такі висновки суду апеляційної інстанції не відповідають матеріалам судового провадження.

Так, суд апеляційної інстанції вважав, що прокурор у повторно поданій скарзі не навів жодної норми кримінального процесуального закону та відповідних обґрунтувань, ставить вимогу про ухвалення нового вироку, тоді як не оспорює доведеність винуватості засудженого, правової кваліфікації його дій та розміру призначеного покарання. При цьому, вказувалося і про те, що прокурором у прохальній частині скарги не ставиться питання про скасування вироку в частині для узгодження його доводів щодо необґрунтованості висновків суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що регулюється різними розділами закону України про кримінальну відповідальність та є різними питаннями при ухваленні вироку.

Як убачається з повторно поданої апеляційної скарги, прокурор не погоджувався з формою відбування покарання, що обрана засудженому, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості. У зв'язку з чим ставив перед судом апеляційної інстанції питання про ухвалення нового вироку без зміни розміру та виду призначеного покарання, а лише його призначення без звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, залишивши в решті вирок міського суду без зміни.

Такі вимоги прокурор підтверджував нормами кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, а також наводилися обставини у конкретному кримінальному провадженні, у тому числі щодо особи засудженого.

Таким чином, повторна апеляційна скарга прокурора не містила недоліків, які б позбавляли суд апеляційної інстанції можливості розглянути скаргу по суті та прийняти відповідне рішення в межах апеляційних вимог і повноважень, наданих кримінальним процесуальним законом.

Крім того, наведені прокурором підстави для скасування вироку міського суду є взаємопов'язаними при оспорюванні, у тому числі форми відбування особою покарання, та не потребують уточненню при викладенні апеляційних вимог, оскільки в усякому разі такі вимоги погіршують становище особи, рішення про що приймається у виді нового вироку.

Зокрема, із законодавчого визначення слідує, що у разі виявлення порушення кримінального закону при призначенні особі покарання, суд апеляційної інстанції у своїх висновках повинен вказувати на дві підстави для зміни або скасування вироку, як то: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За наведених обставин, колегія суддів переконана, що суд безпідставно повернув апеляційну скаргу прокурора, що призвело до порушення гарантованого частиною 2 статті 24, статтею 393 КПК України права сторони обвинувачення на оскарження в суді вищого рівня вироку суду та, виходячи з положень статті 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відтак, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року, якою прокурору повернуто його апеляційну скаргу на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 18 листопада 2014 року щодо засудженого ОСОБА_1, скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4