Ухвала

іменем України 17 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року у кримінальному провадженні, щодо ОСОБА_1,

встановила:

вироком Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2015 року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Чорна Річка Ленінградської області Російської Федерації, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, проживаючого АДРЕСА_2,

засуджено за:

- ч. 2 ст. 191 КК України на 3 роки 6 місяців обмеження волі з позбавленням права обіймати посади представника влади строком на 3 роки;

- ч. 1 ст. 366 КК України до штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. з позбавленням права обіймати посади представника влади строком на 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_1 остаточно визначено покарання 3 роки 6 місяців обмеження волі з позбавленням права обіймати посади представника влади строком на 3 роки та штраф в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Вирішені питання щодо судових витрат у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року вирок залишено без зміни.

ОСОБА_1 перебуваючи на посаді слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області, виконуючи обов'язки слідчого СВ Ірпінського МВ ГУМВС України в Київській області, 19 жовтня 2012 року порушив кримінальну справу № 11-8787 за фактом спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2, що спричинило смерть потерпілого, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України , та отримав виявлені та вилучені під час огляду місця події і кишень куртки вбитого грошові кошти в сумі 3656 грн. та два мобільні телефони: марки Samsung Duos та Motorola. В подальшому зазначені речі ним було визнано речовими доказами і приєднано до матеріалів справи.

06 січня 2013 року ОСОБА_1, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, під час здійснення досудового розслідування у кримінальній справі № 11-8787, не передаючи до камери схову речових доказів, заволодів вказаними вище грошовими коштами в сумі 3656 грн. та двома мобільними телефонами загальною вартістю 450 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_3 - батьку загиблого, шкоду на загальну суму 4106 гривень.

Крім того, ОСОБА_1, маючи умисел на заволодіння речовими доказами у кримінальній справі, 23.10.2012 року (точний час слідством не встановлено) вчинив службове підроблення офіційних документів, а саме вніс завідомо неправдиві відомості до офіційних документів та долучив до справи завідомо неправдиві офіційні документи, а саме квитанції та корінці до квитанцій, відповідно до яких від нього для зберігання в камері схову речових доказів СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України прийняті на зберігання речові докази - мобільні телефони та грошові кошти.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування постановлених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального законів. Вважає, що внаслідок неналежного розуміння судом питання щодо правильності призначеного покарання за санкцією статті, в якій за допомогою розділового сполучника «або» перераховуються однорідні рівноправні види покарань, що призвело до того, що за ч. 1 ст. 366 КК України до основного покарання у виді штрафу обвинуваченому було неправомірно призначено й додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади представника влади. Зазначає, що суд апеляційної інстанції вказане порушення вимог закону не виправив, а тому підлягає скасуванню і його ухвала.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих злочинів та кваліфікація його дій у касаційному порядку прокурором не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування кримінального закону в частині призначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 366 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

З судових рішень убачається, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, ОСОБА_1 вчинено 23 жовтня 2012 року.

Санкцією ч. 1 ст. 366 КПК України, яка діяла нас час вчинення ОСОБА_1 інкримінованого злочину, передбачалося покарання у виді штрафу до двохсот п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Враховуючи викладене, суд призначив ОСОБА_1 основне та додаткове покарання у межах санкції статті обвинувачення в редакції ч. 1 ст. 366 КК України, яка діяла на час вчинення даного злочину.

Посилання прокурора на ухвалу Верховного Суду України від 12 квітня 2014 року, якою було скасовано ухвалу ВССУ від 20.10.2011 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, не спроможні, оскільки судові рішення ВССУ, на які здійснено посилання у цій ухвалі, постановлені до прийняття Закону України 3207-17 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення».

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що аргументи прокурора про неправильне застосування додаткового покарання за ч. 1 ст. 366 КК України у вигляді позбавлення права обіймати посади представника влади строком на 3 роки, не знайшли свого підтвердження, оскільки призначене покарання відповідає санкції даної статті, і в цій частині прокурор вдався до самостійного тлумачення законодавства.

За таких обставин, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального законів є безпідставними.

Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року у кримінальному провадженні, щодо ОСОБА_1.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6