Справа №592/6907/13-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/509/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2015 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_6

-

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/6907/13-к за апеляційними скаргами заступника прокурора Сумської області ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 червня 2015 року, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.146, ч.1 ст.162, ч.1 ст.353 і ч.3 ст.357 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Суми, мешканка АДРЕСА_2 , раніше не судима

визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.146, ч.3 ст.357 і ч.2 ст.126 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с. Черноглазівка Юріївського району Дніпропетровської області, мешканка АДРЕСА_3 , раніше не судима

визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190 і ч.2 ст.146 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_12

потерпілого ОСОБА_13

обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16

захисника адвоката ОСОБА_17 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- заступник прокурора Сумської області ОСОБА_18 просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_14 призначити покарання: за ч.3 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років; за ч.2 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки; за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців; за ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк один рік; за ч.3 ст.357 КК України у виді арешту на строк три місяці. На підставі ст.49 і ч.5 ст.74 КК України звільнити від призначеного покарання за ч.1 ст.162, ч.1 ст.353 і ч.3 ст.357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк шість років. ОСОБА_15 призначити покарання: за ч.3 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років; за ч.2 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки; за ч.3 ст.357 КК України у виді штрафу в розмірі 850 грн.; за ч.2 ст.126 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ст.49 і ч.5 ст.74 КК України звільнити від призначеного покарання за ч.3 ст.357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. ОСОБА_16 призначити покарання: за ч.3 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років; за ч.2 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. Стягнути з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 на користь потерпілого ОСОБА_13 48000 грн. в дольовому порядку по 16000 грн. з кожного в рахунок відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що при призначенні ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 покарання, суд першої інстанції не врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ними упродовж нетривалого періоду часу ряду злочинів, визнав пом`якшуючими їх покарання обставини, які істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ними правопорушень, допустив істотні суперечності наводячи мотиви при призначенні покарання, внаслідок чого безпідставно застосував до обвинувачених ст.75 КК України. Крім того зазначає, що суд призначив ОСОБА_14 і ОСОБА_15 покарання за ч.3 ст.357 КК України у виді арешту на строк, що перевищує строк передбачений санкцією вказаної норми кримінального закону, а також в порушення ст.ст.60 і 61 КК України призначив ОСОБА_15 покарання за ч.2 ст.146, ч.3 ст.357 і ч.2 ст.126 КК України у виді арешту та обмеження волі. До того ж прокурор вказує, що суд у вироку не навів жодних мотивів частково задоволення цивільного позову потерпілого про стягнення з обвинувачених моральної шкоди;

- захисник обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_19 просить змінити вирок суду в частині: кваліфікації дій ОСОБА_16 та ОСОБА_14 з ч.3 ст.190 КК України на ч.2 ст.190 КК України; розміру відшкодування моральної шкоди зі 109600 грн. на 96970 грн. та закрити кримінальне провадження: відносно ОСОБА_14 за ч.2 ст.146, ч.1 ст.162, ч.1 ст.357 і ч.3 ст.357 КК України; відносно ОСОБА_16 за ч.2 ст.146 КК України; відносно ОСОБА_20 за ч.2 ст.146, ч.3 ст.190 і ч.3 ст.357 КК України. Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що суд порушив вимоги КПК України щодо розгляду справи виключно в межах висунутого обвинувачення, дії його підзахисних були кваліфіковані невірно, оскільки у них був умисел на заволодіння лише різницею між вартістю квартири потерпілого та сумою, за яку обвинуваченими йому було придбано житло, і така різниця з урахуванням витрачених ними коштів для продажу вказаної квартири є ще меншою. Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази вчинення ОСОБА_15 злочинів, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.146 і ч.3 ст.357 КК України, ОСОБА_14 злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.162, ч.1 ст.353 і ч.3 ст.357 КК України та ОСОБА_16 злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України. Крім того, у вироку судом не були вказані обставини проникнення ОСОБА_14 до квартири потерпілого та заволодіння разом з ОСОБА_15 його паспортом.

За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.06.2015 р. обвинувачений ОСОБА_14 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.146, ч.1 ст.353, ч.1 ст.162 і ч.3 ст.357 КК України і йому призначено покарання: за ч.3 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки; за ч.2 ст.146 КК України у виді обмеження волі на строк три роки; за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців; за ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк один рік; за ч.3 ст.357 КК України у виді арешту на строк п`ять місяців. Звільнений від призначеного покарання за ч.1 ст.162, ч.1 ст.353 і ч.3 ст.357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Обвинувачена ОСОБА_15 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.146, ч.3 ст.357 і ч.2 ст.126 КК України і їй призначено покарання: за ч.3 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки; за ч.2 ст.146 КК України у виді обмеження волі на строк три роки; за ч.3 ст.357 КК України у виді арешту на строк п`ять місяців; за ч.2 ст.126 КК України у виді обмеження волі на строк два роки. Звільнена від призначеного покарання за ч.3 ст.357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Обвинувачена ОСОБА_16 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190 і ч.2 ст.146 КК України і їй призначено покарання: за ч.3 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки; за ч.2 ст.146 КК України у виді обмеження волі на строк три роки. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Крім того, на підставі ст.76 КК України на обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 покладені обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Також даним вироком було ухвалено стягнути з обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 на користь потерпілого ОСОБА_13 матеріальну шкоду у розмірі 109600 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Відповідно до вироку суду першої інстанції приблизно в середині березня 2012 р. ОСОБА_14 , знаходячись вдома у раніше незнайомого ОСОБА_13 в квартирі АДРЕСА_4 та усвідомлюючи, що той мешкає один і в силу свого похилого віку та надмірного вживання спиртних напоїв легко піддається впливу, повідомив про це ОСОБА_16 , з якою вони вирішили шахрайським шляхом заволодіти його квартирою. До своїх дій в телефонному режимі вони залучили ОСОБА_15 , яка мешкала в смт. Улянівка Білопільського району Сумської області, вступили в попередню змову з метою незаконного збагачення за рахунок продажу квартири та розробили план спільних дій, розподіливши між собою ролі, згідно з якими і діяли.

З цією метою ОСОБА_14 видав себе за працівника міліції, самовільно присвоївши владні повноваження та звання службової особи, чим ввів в оману ОСОБА_13 щодо свого справжнього статусу та увійшов таким способом до нього в довіру, повідомивши, що йому загрожує небезпека та, у зв`язку з чим, йому не можна знаходитись вдома, що не відповідало дійсності. Під виглядом надання допомоги, ОСОБА_21 запропонував ОСОБА_13 поїхати разом з ним, а той помилково сприймаючи ОСОБА_14 як представника правоохоронного органу та, вважаючи, що йому дійсно загрожує небезпека, будучи введений в оману неправдивою інформацією, погодився поїхати разом з ним.

Слідуючи розробленого плану, ОСОБА_14 приблизно з середини березня 2012 р. відвіз ОСОБА_13 до приватного домоволодіння АДРЕСА_2 , де мешкала ОСОБА_15 та залишив потерпілого під її наглядом і контролем. При цьому ОСОБА_15 приєдналась до дій останнього, погодилась наглядати та контролювати ОСОБА_13 , щоб він не втік і тим самим незаконно позбавляла його волі, підтримуючи думку у останнього щодо надуманого статусу ОСОБА_14 .

В березні 2012 р. ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та невстановлена особа приїхали у домоволодіння АДРЕСА_2 , де утримувався ОСОБА_13 та почали переконувати його у необхідності відчуження належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_5 , обіцяючи йому при цьому придбати помешкання в смт. Жовтневе Білопільського району Сумської області. Будучи психологічно подавленим від обставин життя, які створили йому ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і ОСОБА_15 та введений в оману, вважаючи, що йому загрожує небезпека в разі повернення до своєї квартири у м. Суми, не розуміючи їх дійсних намірів, направлених на незаконне збагачення за рахунок продажу його нерухомого майна, ОСОБА_13 повністю піддався впливу, погодився на продаж своєї квартири та придбання іншої, не усвідомлюючи, що вартість належної йому квартири у м. Суми значно перевищує вартість квартири в смт. Жовтневе Білопільського району Сумської області.

В березні 2012 р. під час перебування ОСОБА_13 у домоволодінні АДРЕСА_2 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 заволоділи паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_13 , який є важливим особистим документом, а також ключами від квартири потерпілого.

В березні 2012 р. ОСОБА_14 , з метою відшукання правовстановлюючих документів, без згоди на це власника житла, за допомогою ключів, якими він раніше заволодів, незаконно проник до квартири АДРЕСА_5 , де незаконно заволодів свідоцтвом про народження на ім`я ОСОБА_13 , атестатом про середню освіту, які є важливими особистими документами.

Не знайшовши в зазначеній квартирі правовстановлюючих документів, ОСОБА_14 та ОСОБА_16 вирішили їх відновити, замовивши дублікат в БТІ, використовуючи для цього ОСОБА_22 , яка не була обізнана в їх злочинних діях, приховуючи таким чином свою участь.

28.03.2012 р. в денний час ОСОБА_14 привіз ОСОБА_13 до приватної нотаріальної контори по АДРЕСА_6 , де ОСОБА_13 , будучи введеним в оману, поставив підписи у довіреності, якою уповноважив ОСОБА_22 діяти від його імені і тим самим надав зазначеним особам можливість підготувати всі необхідні документи для укладання договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_5 .

03.04.2012 р. ОСОБА_16 , використовуючи ОСОБА_22 , від її імені, на підставі наданої ОСОБА_13 довіреності, замовила та через три дні отримала у КУ «Сумське міське БТІ» по вул. Садова, буд.33 в м. Суми дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 та одночасно з цим Витяг з реєстру прав власності, необхідний для відчуження квартири.

Реалізуючи задумане та бажаючи приховувати свою причетність до злочинних дій, ОСОБА_16 вирішила використати для здійснення їх злочинних намірів свою знайому ОСОБА_23 , якій повідомила неправдиві відомості про те, що хоче придбати квартиру у ОСОБА_13 , однак їй необхідно приховати, хто є дійсним власником квартири і таким чином шляхом обману, отримала згоду ОСОБА_23 виступити покупцем при підписанні договору-купівлі продажу квартири, яка належала ОСОБА_13

10.04.2012 р. в денний час, ОСОБА_14 забрав ОСОБА_13 з приватного домоволодіння в смт. Улянівка Білопільського району Сумської області та привіз до приватної нотаріальної контори по АДРЕСА_6 для укладання договору купівлі-продажу належної йому квартири АДРЕСА_5 . При цьому до нотаріальної контори прийшла ОСОБА_16 , яка привела ОСОБА_23 для здійснення правочину. ОСОБА_13 будучи введеним в оману, помиляючись відносно справжнього статусу ОСОБА_14 та довіряючи йому, будучи переконаним у тому, що за місцем його мешкання йому загрожує небезпека та не розуміючи дійсних намірів відносно нього вказаних осіб, не отримуючи грошових коштів в рахунок вартості квартири, підписав надані йому документи, уклавши договір купівлі-продажу належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_5 , в якому було вказано, що сторони за домовленістю здійснили розрахунок за квартиру в сумі 144000 грн., що не відповідало дійсності.

Таким чином ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_24 шляхом обману та зловживаючи довірою ОСОБА_13 , заволоділи його квартирою АДРЕСА_5 вартістю 151700 грн., чим заподіяли йому збитків у великому розмірі.

Після цього ОСОБА_14 знову відвіз ОСОБА_13 до приватного домоволодіння по АДРЕСА_2 , де той продовжував утримуватись під наглядом та контролем ОСОБА_15 до того часу, поки вони не реалізують квартиру АДРЕСА_4 .

У вказаний період часу ОСОБА_16 по оголошенню в газеті «Ваш шанс» обрала квартиру, яка знаходилась в АДРЕСА_7 та належала ОСОБА_25 , вартість якої складала 5000 доларів США. Після цього у другій половині квітня 2012 р., ОСОБА_14 разом з ОСОБА_15 та невстановленою жінкою привезли ОСОБА_13 до вказаної квартири та складаючи у ОСОБА_13 враження, що вони йому допомагають та виконують взяті на себе зобов`язання щодо придбання житла, переконали його погодитись на придбання цієї квартири. При цьому ОСОБА_14 представившись ОСОБА_25 та її синам ОСОБА_26 і ОСОБА_27 племінником ОСОБА_13 , ввівши їх в оману, від імені ОСОБА_13 погоджувався на придбання квартири та домовився про укладання договору купівлі-продажу.

17.04.2012 р. в денний час, ОСОБА_14 відвіз ОСОБА_13 до державної нотаріальної контори в смт. Улянівка Білопільського району Сумської області, куди також приїхала ОСОБА_28 , яка передала ОСОБА_25 гроші в сумі 5000 доларів США в якості оплати за вказану квартиру. При цьому ОСОБА_13 , будучи психологічно подавленим та повністю піддавшись впливу ОСОБА_14 , уклав договір купівлі-продажу, відповідно якого став власником квартири по АДРЕСА_7 .

Після цього ОСОБА_14 знову відвіз ОСОБА_13 до приватного домоволодіння по АДРЕСА_2 , де ОСОБА_13 повинен був утримуватись до того часу, поки ОСОБА_16 та ОСОБА_14 підшукували покупців на квартиру АДРЕСА_5 для її подальшої реалізації з метою отримання прибутку. При цьому ОСОБА_15 продовжувала контролювати та наглядати за ОСОБА_29 щоб він не втік.

В квітні 2012 р., ОСОБА_16 звернулась до квартирного агентства «Комфорт» по АДРЕСА_8 , куди надала інформацію про продаж квартири АДРЕСА_5 . Працівники квартирного агентства, будучи необізнаними в кримінальних намірах ОСОБА_16 , підшукали покупця ОСОБА_30 . Після цього ОСОБА_16 повідомила ОСОБА_23 , яку використовувала для досягнення своїх злочинних намірів та, яка була необізнана в цих намірах, про те, що вона вирішила продати квартиру та знову попрохала її проїхати до нотаріальної контори і поставити підписи у договорі купівлі-продажу квартири.

05.06.2012 р. в денний час, ОСОБА_16 разом із ОСОБА_23 приїхала до державної нотаріальної контори, де остання уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , в якому було зазначено, що продаж майна за домовленістю сторін складає 139700 грн. При цьому ОСОБА_31 передала ОСОБА_16 гроші в сумі 18000 доларів США, з яких 1000 доларів США вони сплатили квартирному агентству за надання послуг.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_12 , який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області, просив скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, а також заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 , доводи обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх захисника ОСОБА_17 , які підтримали свою апеляційну скаргу, просили змінити вирок суду, а також заперечили щодо задоволення апеляційної скарги заступника прокурора Сумської області, доводи потерпілого ОСОБА_13 , який не погодився з усіма апеляційними скаргами, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги як заступника прокурора Сумської області ОСОБА_32 , так і захисника ОСОБА_17 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до приписів п.п.2, 3 і 4 ч.1 ст.409 КПК України, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: п.4) висновки суду, викладені у судовому рішення, містять істотні суперечності.

Згідно ч.1 ст.413 цього Кодексу, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є: п.2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; п.4) призначення більш суворого покарання, ніж передбаченого відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з вироку суду ОСОБА_14 та ОСОБА_15 були визнані винуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.357 КК України і їм було призначено покарання за цим законом у виді арешту на строк п`ять місяців. Разом з тим, санкцією ч.3 ст.357 КК України, крім іншого, передбачено покарання у виді арешту на строк лише до трьох місяців. При цьому, покарання у виді арешту не застосовується до вагітних жінок, а у виді обмеження волі ще й до жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років (ч.3 ст.60 і ч.3 ст.61 КК України).

Суд першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону про кримінальну відповідальність та призначив ОСОБА_15 покарання: за ч.1 ст.357 КК України у виді арешту та за ч.2 ст.146 і ч.2 ст.126 КК України у виді обмеження волі, в той час як згідно матеріалів кримінального провадження вона була вагітною на момент ухвалення вироку та мала двох малолітніх дітей.

Крім того, у мотивувальній частині вироку суд зазначив, що допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_14 вину визнав частково, проте такі висновки суду не відповідають дійсності, оскільки фактично свою вину у вчиненні жодного кримінального правопорушення він не визнавав та навпаки, надав суду суперечливі пред`явленому обвинуваченню показання щодо подій вказаних в обвинувальному акті. При цьому, наводячи мотиви призначеного покарання, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_14 вину визнав вже повністю та щиро розкаявся, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Аналогічним чином суд першої інстанції вказав і про часткове визнання своєї вини обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 поряд із їх щирим каяттям при наведенні мотивів призначеного їм покарання, що також є суперечливим, оскільки часткове визнання винуватості само по собі не може свідчити про щире каяття вказаних осіб з огляду на пред`явлене їм обвинувачення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заступника прокурора Сумської області в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, призначив обвинуваченому ОСОБА_14 більш суворе покарання, ніж передбачене ч.1 ст.357 КК України та застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, призначивши ОСОБА_15 покарання у виді арешту та обмеження волі.

Заслуговують на увагу і твердження апеляційної скарги заступника прокурора Сумської області щодо не наведення судом у вироку жодних мотивів часткового задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення з обвинувачених завданої їх діями моральної шкоди, оскільки дійсно, всупереч вимог кримінального процесуального закону в мотивувальній частині судового рішення взагалі не вказані підстави часткового задоволення даного цивільного позову.

Є обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 про порушення судом першої інстанції положень ч.1 ст.337 КПК України, оскільки суд вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 обвинувачення щодо зазначеного в обвинувальних актах (об`єднаних в одне провадження під час здійснення судового провадження) часу вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Так, в обвинувальних актах при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення датою вчинення ними шахрайських дій, спрямованих на заволодіння шляхом обману та зловживання довірою квартирою потерпілого значиться 15.06.2013 р., натомість у сформульованому обвинуваченні, яке суд визнав доведеним, вказана дата 05.06.2012 р.

Крім того, як в обвинувальному акті, так і в судовому рішенні зазначені різні об`єкти злочину, зокрема в одному випадку квартира АДРЕСА_5 , а в іншому вже квартира АДРЕСА_4 , що також є істотними порушеннями кримінального процесуального закону.

Відповідно до приписів ч.1 ст.412 КПК України, істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а згідно ч.2 цієї норми закону судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, крім іншого, якщо: п.1) за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито; п.7) у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком суду обвинувачений ОСОБА_14 за ч.1 ст.162, ч.1 ст.353 і ч.3 ст.357 КК України, а обвинувачена ОСОБА_15 за ч.3 ст.357 КК України були звільнені від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, про що постановлюється ухвала, а відповідно до ч.8 цієї статті, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку, а згідно ч.2 ст.288 цього Кодексу суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до приписів ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули визначені даною нормою закону строки.

Однак, встановивши під час здійснення судового провадження підстави для звільнення ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, суд першої інстанції не роз`яснив обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 право на можливість такого звільнення, підставу звільнення і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, а закінчив з`ясування обставин та перевірку їх доказами, провів судові дебати і видалився до нарадчої кімнати, де визнав їх винуватими у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, призначив покарання та у зв`язку із закінченням строків давності звільнив від нього, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Також під час прослуховування долучених до матеріалів провадження технічних носіїв з фіксацією судового провадження було встановлено, що у судовому засіданні не оголошувалися ухвала суду при призначення судового розгляду від 08.07.2013 р., ухвали про привід від 01.08.2013 р., 17.09.2013 р., 14.04.2014 р., 22.05.2014 р., 02.06.2014 р., 17.06.2014 р., 28.07.2014 р., 14.08.2014 р., 08.04.2015 р. та ухвала про об`єднання матеріалів кримінального провадження в одне провадження від 07.10.2013 р., що також є істотним порушенням кримінального процесуального закону і є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Згідно п.1 ч.1 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені, крім іншого, п.п.1 і 7 ч.2 ст.412 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги заступника прокурора Сумської області ОСОБА_32 та захисника ОСОБА_17 .

Що стосується інших доводів апеляційної скарги заступника прокурора Сумської області ОСОБА_32 про скасування вироку суду та ухвалення нового у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченим покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та їх особам через м`якість, а також інших доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 щодо невірної кваліфікації дій обвинувачених за ч.3 ст.190 КК України, а також їх недоведеності у вчиненні інших пред`явленим обвинуваченням кримінальних правопорушень, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України ці питання спочатку підлягають ретельній перевірці та безпосередньому дослідженню в судовому засіданні при новому судовому розгляді в суді першої інстанції після скасування вироку, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки при повторному розгляді даного кримінального провадження в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне після скасування судового рішення призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги заступника прокурора Сумської області ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 червня 2015 року відносно ОСОБА_33 , ОСОБА_34 та ОСОБА_35 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Запобіжний захід ОСОБА_36 та ОСОБА_37 залишити особисте зобов`язання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5