Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_12,
суддів ОСОБА_13, ОСОБА_14,
за участю прокурора ОСОБА_15,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 6 жовтня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 червня 2014 року

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

виправдано у зв'язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115; ч. 1 ст. 185 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 21 серпня 2010 року приблизно о 22.00 годині знаходячись у м. Вознесенську Миколаївської області, на території літньої площадки бару "Ріо" по вул. 60 років Жовтня, 9-"а", скориставшись тим, що його ніхто не бачить, таємно викрав мобільний телефон "NOKIA", який належав потерпілому ОСОБА_7, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на суму 115 гривень.

Крім цього, 22 серпня 2010 року приблизно о 2 годині 30 хвилин, на ґрунті виниклих раніше неприязних стосунків, маючи намір на умисне позбавлення життя ОСОБА_8, ОСОБА_6 зі свого дому взяв обріз двоствольної мисливської рушниці, після чого на своєму автомобілі «CHЕVROLET-AVEO", приїхав в смт. Олександрівку Вознесенського району. Залишивши автомобіль, ОСОБА_6 пішов до будинку ОСОБА_8, розташованого по вул. Першотравневій, 35 в смт Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області, де, шляхом вільного доступу, проник до середини приміщення літньої кухні, де в той час спав ОСОБА_8 Після чого ОСОБА_6 вистрілив з обрізу мисливської рушниці у ОСОБА_8, спричинивши йому два вогнепальні поранення, а саме: наскрізне поранення шиї з пошкодженням органів шиї та кровоносних судин, сліпе поранення тулубу проникаюче в черевну порожнину з пошкодженням печінки від чого настала смерть потерпілого.

У касаційних скаргах прокурора та потерпілого, які є однаковими за своїми вимогами, ставиться питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв'язку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що судове слідство проведено не повно та не об'єктивно, не досліджені всі обставини справи, які мають суттєве значення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до незаконного виправдання засудженого, також порушено вимоги ст. 334 КПК України, оскільки мотивувальна частина виправдувального вироку не містить підстав для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. При цьому прокурор, даючи власну оцінку доказам по справі, стверджує про їх належність та допустимість. Зазначають, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК України, оскільки при залишенні апеляцій без задоволення суд не зазначив підстави, через які апеляції визнано необґрунтованими.

У запереченнях на касаційні скарги прокурора та потерпілого, виправданий ОСОБА_6 просить виправдувальний вирок щодо нього залишити без зміни, а касаційні скарги - без задоволення, як безпідставні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, на підтримання касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року, при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 КПК 1960 року. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень в касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінально закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Можливість скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам справи КПК 1960 року не передбачена.

Зі змісту касаційних скарг прокурора та потерпілого вбачається, що вони фактично посилаються на однобічність і неповноту судового слідства, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК 1960 року, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Разом із тим, перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновки суду про недоведеність участі ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115; ч. 1 ст. 185 КК України ґрунтується на ретельно перевірених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст. 323 КПК 1960 року як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 327 КПК 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові , коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчинені злочину доведена. Виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також, коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину. При цьому виправдувальний вирок відповідно до ч. 1 ст. 327 КПК України повинен бути мотивованим судом.

Відповідно до ст. 65 КПК 1960 року доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та

інші обставини, що мають значення для правильного вирішення.

Висновок суду про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтується на ретельно перевірених у судовому засіданні доказах.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи пред'явлене ОСОБА_6 обвинувачення ґрунтується на його первинних показаннях, даних на досудовому розслідуванні та викладених у заяві про явку з повиною, показаннях свідків та понятих, даних, які містяться у протоколі відтворення обстановки та обставин події злочину, висновках експертиз.

Оцінюючи первинні показання ОСОБА_6, дані ним 14.10.2010 року при написанні явки з повиною, допиті як підозрюваного та в ході відтворення обстановки та обставин події злочину, місцевий суд визнав, що вони є суперечливими, непослідовними та не узгоджуються з іншими зібраними по справі доказами, їх було отримано з порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції, погоджується і суд касаційної інстанції.

Так, ще на досудовому слідстві та в судовому засіданні ОСОБА_6 відмовився від визнавальних показань та заявив, що вони одержані внаслідок застосування незаконних методів слідства ( т. 4 а. с. 100, 166).

З матеріалів кримінальної справи видно, що захисник ОСОБА_9, допущений слідчим до справи в порядку ст. 47 КПК 1960 року, приймав участь після написання ОСОБА_6 явки з повинною у допиті його як підозрюваного та при відтворенні обстановки та обставин події злочину, не був запрошений ні самим підозрюваним, ні його родичами, його було запропоновано працівниками міліції, а ордер в матеріалах справи відсутній. Того ж дня, тобто 14.10.2010 року ОСОБА_6, після проведення певних слідчих дій, відмовився від захисника ОСОБА_9 Після цього слідчим винесена постанова про допуск до участі в справі адвоката ОСОБА_16 (ордер в матеріалах справи також відсутній).

З огляду на наведене суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що захисники, по суті, не мали визначеного правового становища у справі, а тому є сумнівною і законність надання саме ними правової допомоги ОСОБА_6 на ранній стадії досудового слідства.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінальної справи, заява ОСОБА_6 про застосування до нього недозволених методів слідства, застосування заходів фізичного впливу неодноразово перевірялася в порядку ст. 97 КПК 1960 року. Винесені постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 364, 365, 366, 371, 374 КК України скасовувалися. Проте, як правильно визнав міський суд з чим погодився і суд апеляційної інстанції, з посиланням на п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування», результати перевірки заяви обвинуваченого чи підсудного про застосування до нього незаконних методів слідства не є обов'язковими для суду і підлягають оцінці разом з іншими доказами.

Перевірка заяв ОСОБА_6, як зазначив апеляційний суд і з чим погоджується суд касаційної інстанції, проведена вкрай формально та поверхово, Даючи оцінку зазначеним процесуальним рішенням, суд умотивовано визнав їх необґрунтованими, оскільки в основу цих висновків покладено фактично лише пояснення самих працівників міліції, які заперечували факти завідомо незаконного затримання та застосування фізичного насильства щодо ОСОБА_6

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК 1960 року обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Виходячи з вищенаведеного, касаційний суд вважає правильним рішення суду першої та апеляційної інстанції про те, що у зв'язку з порушенням права ОСОБА_6 на захист, а також за умови неспростовності стороною обвинувачення даних про погане поводження з боку працівників міліції, явка ОСОБА_6 з повинною, протоколи допиту його як підозрюваного та відтворення з ним обстановки і обставин події від 14 жовтня 2010 року є недопустимими доказами, а тому їх не може бути покладено в основу обвинувачення.

Цей висновок повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд), на яку послався місцевий суд у виправдувальному вироку.

Так, Рішенням Європейського суду у справі "Замфереско проти України" від 15 листопада 2012, яке набуло статусу остаточного 19 березня 2013 року, при проведенні розслідування та судового розгляду кримінальної справи щодо заявника було констатовано порушення вимог Конвенції з прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), а саме:

- ст. 3 Конвенції - у зв'язку з жорстоким поводженням із заявником з боку працівників міліції. При цьому Європейський суд виходив із даних висновків судових експертиз про виявлення у Замфереска низки тілесних ушкоджень, які могли бути завдані йому в період затримання за підозрою у вчиненні злочину, на який він указував у скарзі, та про встановлення факту написання ним явки з повинною за допомогою іншої особи за відсутності обґрунтованих пояснень з боку держави-відповідача щодо походження цих тілесних ушкоджень, а також неспростовності тверджень Замфереска про застосування до нього працівниками міліції фізичного та психологічного тиску з метою отримання зізнання у вчиненні злочину;

- пункту 1 та підпункту "с" пункту 3 ст. 6 Конвенції - у зв'язку з відсутністю юридичної допомоги з моменту першого допиту, оскільки явку з повинною написано, за твердженням Замфереска, під диктовку працівників міліції, підписано ним за відсутності захисника, а його наступний допит як підозрюваного, під час якого він знову зізнався у вчиненні злочину, було проведено за участю захисника, запрошеного органами слідства;

- пункту 1 статті 6 Конвенції - у зв'язку з використанням доказів, отриманих у результаті жорстокого поводження, для засудження заявника.

Як убачається з матеріалів справи, висновки суду про недоведеність участі ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115; ч. 1 ст. 185 КК відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені з урахуванням усіх даних, що мали бути взяті до уваги при з'ясуванні дійсних обставин події, та ґрунтуються на зібраних й належним чином проаналізованих доказах.

Суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст. 334 КПК 1960 року , вказав у судовому рішенні, з яких саме підстав він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6, а тому законно постановив відносно нього виправдувальний вирок.

Як убачається з судових рішень, показання свідків викладені повно, їм дана належна оцінка з боку судів, а також зроблений ґрунтовний аналіз щодо взаємозв'язку з іншими доказами наданими стороною обвинувачення, а тому доводи прокурора в цій частині, щодо неналежного з'ясування судами обставин справи, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Що стосується висновків експертиз, то такі, на думку суду, не дають повної та чіткої відповіді щодо пред'явленого ОСОБА_6 обвинувачення.

Так, у висновку експерта № 56 вказано, що у запаховому сліді, вилученому з цівки рушниці, знайденої при огляді місця події за фактом вбивства потерпілого, є слабкий запах людини, який може бути використано для подальшої ідентифікації особи. Проте, до моменту приїзду експерта - біолога із м. Миколаєва, який вилучав запаховий слід, на місце злочину, пройшов значний проміжок часу. В кімнаті, де був виявлений труп потерпілого, тривалий час знаходилася група людей. Стояв розсіяний дим та відчувався запах порохових газів. За поясненням експерта зазначені обставини могли вплинути на збереження запахового сліду. З огляду на те, що ні слідчий, ні понятий не бачили процесу вилучення запахового сліду під час огляду місця події, є обґрунтовані сумніви щодо походження запахового сліду саме з цівки рушниці. Про сумнівність вказаного висновку експерта № 56 свідчить і той факт, що на цівці рушниці не виявлено ані слідів відбитків пальців, ані слідів крові, поту, інших слідів, які б могли лишити запаховий слід. Це підтверджується висновком експертизи № 20-1253 від 03.11.2010 р. та допитом експерта в судовому засіданні (165-168 т.2). Водночас експерти вказали, що на цівці рушниці виявлено лише нитку. Походження її від ОСОБА_6, чи від належних йому носильних речей не встановлено. Окрім того, згідно з протоколом огляду місця події, запаховий слід, який було вилучено з цівки рушниці, упаковано в полімерні та паперові пакунки, тоді як на експертизу його було надано в скляній банці.

Одночасно, як встановлено, при проведенні одорологічної експертизи була виявлена суттєва похибка, що виключає можливість категоричного висновку експерта. Експерт в суді підтвердив, що при проведенні відповідних досліджень одноособово готував собак і запахові зразки. Не проводив фіксації перебігу процесу впізнання собаками запахових слідів. Використовував методику і літературу, яка не входить до затвердженого наказом Міністра юстиції України № 1722/5 від 30.07.2010 р. «Переліку науково-технічної та довідкової літератури, що має використовуватися при проведенні експертиз молекулярно-генетичної ідентифікації», додаток № 18. З урахуванням викладеного є обґрунтованим висновок місцевого суду про відсутність достатніх підстав стверджувати, що висновок експерта № 64 від 22.10.2010 р. є беззаперечним прямим доказом винуватості ОСОБА_6

Інші висновки комісії експертів спростували первинні визнавальні показання ОСОБА_6, в тому числі при відтворенні обстановки і обставин події, щодо способу і механізму вогнепального ушкодження потерпілого, внаслідок чого настала його смерть.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду справи відповідно до вимог кримінально-процесуального закону ретельно перевірив зібрані під час досудового слідства докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред'явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв'язку.

Докази винуватості ОСОБА_6, на які посилалося обвинувачення, перевірені судом та належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Як правильно зазначив апеляційний суд, показання ОСОБА_6, в яких він визнавав себе винним у вбивстві ОСОБА_8.і заволодінні майном ОСОБА_11, не лише не підтверджуються наявними у справі доказами, в яких містяться об'єктивні фактичні дані, а навпаки, суперечать їм та обставинам справи.

Переконливих аргументів для спростування вказаних висновків суду щодо оцінки доказів у касаційних скаргах не наведено.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи, суд, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку, що винність ОСОБА_6 в умисному вбивстві та таємному викраденні чужого майна не підтверджена доказами, які були надані органами досудового слідства, і правильно виправдав ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 185 КК України.

Всупереч доводам в касаційних скаргах, суд, як того вимагає ст. 334 КПК 1960 року, навів у вироку формулювання обвинувачення, яке пред'явлене ОСОБА_6 і визнане судом недоведеним, а також підстави для його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За таких обставин посилання прокурора та потерпілого на те, що судове слідство проведено неповно та однобічно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не можна визнати обґрунтованими.

Крім того, згідно зі ст. 67 КПК 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Під час перевірки матеріалів справи касаційний суд установив, що місцевий суд дотримався вимог зазначеного закону. Всебічно та повно перевіривши наявні у справі докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність винності засудженого у вчиненні зазначених злочинів і постановив вирок, який відповідає вимогам ст. 323 КПК 1960 року.

Об'єктивність оцінки наведених у вироку доказів було перевірено апеляційним судом. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено. Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних доказів у колегії суддів немає.

Суд апеляційної інстанції, належним чином перевірив доводи прокурора та потерпілого, аналогічні доводам касаційної скарги, та, навівши відповідні мотиви на їх спростування, не знайшов підстав для їх задоволення.

Докази винуватості виправданого, на які посилались органи досудового розслідування, перевірено судовими інстанціями і згідно із законом належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі, ретельно перевірив апеляційний суд інстанції і дав на них вичерпну відповідь.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким рішенням апеляційного суду, оскільки зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що вона не містить конкретних доводів на користь невідповідності вимогам кримінально-процесуального закону дослідження, проведеного місцевим судом. Аналогічно у касаційній скарзі не зазначено, у чому конкретно полягає неповнота дослідження обставин справи та які саме норми процесуального закону порушив місцевий суд при їх дослідженні. Фактично в скарзі прокурор наводить власну оцінку фактичних обставин на користь винуватості ОСОБА_6, відмінну від оцінки суду, і замість правової аргументації у скарзі викладає свою позицію щодо інкримінованого діяння.

У справі не встановлено таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б були підставами для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_6, а також таких, що ставлять під сумнів законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Доводи касаційних скарг про те, що апеляційний суд не розглянув усіх обставин справи в їх сукупності та не навів належної оцінки дослідженим по справі доказам, є необґрунтованими, оскільки зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, в ній повно викладені всі підстави, через які апеляції прокурора та потерпілого визнано необґрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінальної справи не встановлено істотних порушень судами вимог кримінально-процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість та законність постановлених щодо ОСОБА_6 судових рішень, а тому відсутні підстави до задоволення касаційних скарг прокурора та потерпілого.

Керуючись ч. 2 ст. 396 КПК України 1960 року, п. 15 розділу XI Перехідних положень КПК України, колегія суддів

ухвалила :

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та потерпілого без задоволення.

Судді:

ОСОБА_18 ОСОБА_17 ОСОБА_14