Ухвала

іменем україни

22 вересня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_9,
суддів: при секретарі ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанцій на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000058, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, уродженки с. Озерне Самбірського району Львівської області, що мешкає у АДРЕСА_1, раніше не судиму,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК,

за участю прокурора ОСОБА_13,

виправданої ОСОБА_5,

захисника ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

Зазначеним вироком місцевого суду залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_5 виправдано у зв'язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК.

У касаційній скарзі прокурор просить зазначені судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Суть доводів зводиться до того, що тлумачення судом першої інстанції кримінального закону, який підлягав застосуванню суперечить його точному змісту. Вказує, що у поняття організаційно-розпорядчих обов'язків окрім іншого входить здійснення керівництва «ділянкою роботи», що в свою чергу відносить ОСОБА_5 до спеціальних суб'єктів злочину, передбаченого ст. 368 КК - «службових осіб». Крім того, відповідно до Закону України «Про освіту» до обов'язків педагогічних працівників не входять такі функції, як оцінювання знань учнів та студентів, а тому вони виходять за межі поняття «професійних» функцій і утворюють цим самим сукупність організаційно-розпорядчих функцій. Крім того зазначає, що судом при формальному застосуванні норм діючого кримінального процесуального закону фактично було застосовано КПК 1960 року. Оскільки на ці порушення не звернув уваги апеляційний суд його рішення також підлягає скасуванню.

На касаційну скаргу прокурора виправданою ОСОБА_5 подане заперечення, в якому вона просить судові рішення залишити без зміни, а скаргу прокурора - без задоволення.

Органами досудового слідства, ОСОБА_5 обвинувачувалась у тому, що вона, працюючи на посаді викладача біології комунального закладу Львівської обласної ради «Самбірський педагогічний коледж ім. І. Филипчака», маючи умисел на одержання неправомірної вигоди та діючи з корисливих мотивів, використовуючи при цьому надані їй на період навчального року адміністративно-розпорядчі функції, пов'язані з оцінюванням знань студентів та прийняттям рішень про виставлення оцінок, які мають юридичне значення для нарахування стипендії, спонукала ОСОБА_7 надати їй незаконну винагороду за сприяння у підвищення балу оцінювання знань її дочки ОСОБА_8, яку отримала в період часу з 01 грудня 2012 року по 21 січня 2013 року у виді грошових коштів у сумі 200 грн та 500 доларів США, що згідно з курсом НБУ становило 4 195 грн і є значним розміром.

Виправдовуючи ОСОБА_5, суд дійшов висновку, що сукупність зібраних органом досудового слідства доказів хоча й підтверджує факт отримання ОСОБА_5 грошових коштів від ОСОБА_7, проте притягнути її до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 368 КК не виявилось можливим, оскільки у розумінні примітки 1 ст. 364 КК, ОСОБА_5 не є «службовою особою» наділеною організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу та просив призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, думку виправданої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6, які заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 368 КК кримінальна відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає у разі, коли службова особа одержала винагороду за виконання або невиконання в інтересах того, хто дає неправомірну вигоду, будь-якої дії, яку ця особа повинна була чи могла вчинити з використанням свого службового становища.

Отже, суб'єктом злочину, передбаченого ст. 368 КК може бути лише «службова особа».

У примітці 1 до ст. 364 КК подається визначення «службової особи», як особи, яка постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснює функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймає постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконує такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

При цьому, згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво» , організаційно-розпорядчими обов'язками - є обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Працівники підприємств, установ, організацій, які виконують професійні (адвокат, лікар, вчитель тощо) функції, можуть визнаватися службовими особами лише за умови, що поряд із цими функціями вони виконують організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські обов'язки.

При вивченні матеріалів кримінального провадження та аналізуючи зібрані у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що склад інкримінованого ОСОБА_5 злочину неповний, тому що особа не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за злочин, якщо відсутній будь-який з його складових елементів (об'єктивних та суб'єктивних ознак).

Як правильно установив місцевий суд, у даному випадку відсутня одна з обов'язкових ознак складу злочину - «суб'єкт злочину» через те, що ОСОБА_5 не є «службовою особою», і переконливо обґрунтував цей висновок на підставі аналізу атестаційних листів та посадової інструкції викладача вказаного вище учбового закладу з яких убачається, що викладач ОСОБА_5 виконувала виключно свої професійні функції, у тому числі, які передбачають здійснення поточного контролю відвідувань і успішності студентів за прийнятою в коледжі системою, виставлення оцінок в журнал навчальних занять та участь у підсумковій атестації студентів. Крім того, згідно листа директора вищевказаного коледжу, а також ураховуючи роз'яснення надані директором департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації та завідуючим кафедрою трудового права національного університету «Юридична академія України ім. Я. Мудрого», будь-якими іншими обов'язками чи функціями, у тому числі, організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими ОСОБА_5 не наділена, тобто не мала жодних повноважень за допомогою яких могла сприяти або навпаки завадити в нарахуванні стипендії студентці ОСОБА_8 (т. 2 а.п. 223-225, т. 3 а.п. 36, 40, 43-45).

Тобто, виходячи із кола повноважень викладача коледжу, ОСОБА_5 при оцінці та підсумковій атестації успішності студентів виступає не як службова особа, що обіймає певну посаду, а лише як педагогічний працівник, котрий виконує свої професійні функції, які окремо не тягнуть за собою будь-яких юридично-правових наслідків.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 як викладач не здійснювала функцій представника влади чи місцевого самоврядування, а при виконанні своїх професійних обов'язків педагогічного працівника не була наділена ні організаційно-розпорядчими, ні адміністративно-господарськими функціями, вона не може вважатися службовою особою і нести відповідальність за службові злочини.

З огляду на наведене та ураховуючи, що матеріали кримінального провадження не містять прямих доказів на спростування висновку щодо неповноти складу інкримінованого ОСОБА_5 злочину, а також те, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, районний суд дійшов до правильного висновку про необхідність ухвалення виправдувального вироку у кримінальному провадженні.

При розгляді скарги прокурора суд апеляційної інстанції перевірив його доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушень вимог кримінального процесуального закону, належним чином вмотивував своє рішення і обґрунтовано залишив скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Оскільки, судом апеляційної інстанції були враховані ті обставини на які у касаційній скарзі посилається прокурор, і на кожну з них було надано вичерпну відповідь, підстав для задоволення скарги прокурора і скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанцій - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11