Справа № 344/9271/15-к
Провадження № 1-кс/344/3306/15
У Х В А Л А
09 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , вивчивши скаргу ОСОБА_2 на постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС від 12.10.2011 року про порушення кримінальної справи, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся зі скаргою, в якій, зазначаючи зміст ст.ст.236-7 236-8 КПК України 1960 р., просить скасувати постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС від 12.10.2011 року про порушення кримінальної справи за ч.5 ст.27 ч.2 ст.190 КК України.

Як вбачається з матеріалів скарги, оскаржувана постанова про порушення кримінальної справи ухвалена слідчим 12.10.2011 року. Скаргу на цю постанову подано до суду 30.06.2015 року, після набрання чинності КПК України від 20.11.2012 року.

Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до п. 7 Перехідних положень КПК України 2012 року після набрання чинності цим Кодексом слідчі та процесуальні дії здійснюються згідно положеннями цього Кодексу.

В ст. 5 КПК України вказано, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься законність, яка відповідно до ст. 9 КПК України полягає в тому, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Аналогічне положення вказано у інформаційному листі Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ №1735/0/4-12 від 26.11.2012 року «Про деякі питання застосування розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України».

Відповідно до ст. 303 КПК України визначено виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. Даною статтею не передбачено право на стадії досудового рослідування оскаржити рішення слідчого про порушення кримінальної справи, або реєстрацію злочину.

В ч. 2 ст. 303 КПК України передбачено, що скарги на інші рішення слідчого не розглядаються під час досудового розслідування.

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 304 КПК України слідчий суддя відмовляє у відкритті провадження у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність, що не підлягає оскарженню.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93) право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Крім цього у постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а) вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 р. у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином скасування постанови, яка на даній стадії не підлягає оскарженню, означало б вихід суду за межі повноважень, наданих законом.

В справі Європейського суду з прав людини «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I вказано, що саме національні суди повинні володіють компетенцією тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

Отже судом встановлено, що скарга на постанову про порушення кримінальної справи подано всупереч положень процесуального закону, є безпідставною, а тому є формою зловживання правом на звернення до суду з метою позбавлення органу досудового слідства його права на здійснення кримінального провадження, що надано йому законом.

Усі інші пояснення і арґументи, які вказані в скарзі не спростовують висновків суду, зазначених в цій ухвалі, їх дослідження та оцінка не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якої іншої ухвали за змістом.

Відповідно до зазначеного суд, -

П О С Т А Н О В И В :

у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 на постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС від 12.10.2011 року про порушення кримінальної справи, відмовити.

Відповідно до ст. 309 КПК України даний вид ухвал слідчого судді оскарженню не підлягає, заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Копія ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надсилається особі, яка подала скаргу, разом із скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Слідчий суддя ОСОБА_1