Справа №451/1530/14-к
Провадження № 1/451/4/15
ВИРОК
іменем України
30 грудня 2015 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю: прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Радехів кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженої, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючої бухгалтером сектору культури Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації у Львівській області, не судимої

у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що працюючи на посаді головного бухгалтера ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів» і виконуючи обов`язки касира даного підприємства, будучи службовою і матеріально-відповідальною особою в результаті покладених на неї обов`язків касира, 20.01.2004 року з метою заволодіння ввіреними її для виплати ОСОБА_6 грошима в сумі 303 гривні 24 копійки, склала фіктивний видатковий касовий ордер на видачу ніби-то даної суми грошей ОСОБА_6 і заволодівши даними коштами, розтратила їх. Крім того, орган досудового слідства обвинувачує ОСОБА_5 в тому, що в цей же час, з метою заволодіння коштами в сумі 303 гривні 24 копійки, призначеними для виплати ОСОБА_6 , вона склала завідомо неправдивий касовий ордер на виплату грошей ОСОБА_6 ..

Тобто в даному випадку, органом досудового слідства дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.1 ст.191 КК України, як розтрата чужого майна, яке було ввірене особі та за ч.1 ст.366 КК України, як складання та видача службовою особою завідомо неправдивих документів.

Підсудна ОСОБА_5 своєї вини у інкримінованих їй злочинах не визнала і у судовому засіданні пояснила, що 20.11.2003 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів». Відповідно до покладених на неї посадових обов`язків, вона нарахування виплат, в тому числі і заробітної плати працівникам заводу, не здійснювала. За її участі, 20.01.2004 року, у банку було отримано кошти для здійснення відповідних виплат працівникам заводу. У цей день вона отримала від керівника товариства звільнення від роботи у зв`язку із хворобою, а тому отримані готівкові кошти вона передала ОСОБА_7 для здійснення виплат, а сама пішла додому. На наступний день вона склала касовий звіт за 20 січня 2004 року, який після цього не переписувала та змін у нього не вносила. Зазначає, що ОСОБА_8 у списках претендентів на виплату коштів по заводу станом на 20 січня, не було. Ніхто із працівників заводу не озвучував про наявність у них невиплачених сум доходів і лише після звільнення у квітні 2004 року, їй стало відомо, що ОСОБА_8 не видали розрахункових коштів. Також вказує, що їй не відомо, хто заповнював аркуш касової книги за 20.01.2004 року і підпис від її імені на такому вчинено не нею. Вважає, що оскільки не має даних про наявність нестачі (лишків) грошових коштів у касі товариства за 20.01.2004 року, то і відсутня сама подія злочину. У цілому, із посиланням на недоведеніть її вини у інкримінованих злочинах, просить суд постановити виправдувальний вирок.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що ним було запропоновано, а у подальшому і прийнято ОСОБА_6 на роботу у ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів». Однак, оскільки остання виконувала свої посадові обов`язки не належним чином, її було звільнено. При цьому, ОСОБА_8 на його виклик з`явилася до офісу у м.Львові, де написала заяву про своє бажання звільнитися. Також, свідок наголосив, що звільненій особі в його присутності було виплачено розрахункові кошти в повному обсязі і загальна сума таких становила близько 10000 гривень. Вважає, що ОСОБА_6 сама інсценувала підроблення касових документів, як помсту керівництву заводу за її звільнення. Крім цього, свідок пояснив, що під час відповідних перевірок, в тому числі і ревізії, фактів нестачі або лишків коштів в касі товариства, зокрема і тих, що є предметом злочину, виявлено не було.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показав, що з березня 2003 року по березень 2004 року він обіймав посаду бухгалтера-касира у ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів». У січні 2004 року він коштів ОСОБА_6 не видавав, оскільки в цей час знаходився на лікарняному.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що у січні 2004 року він працював бухгалтером у ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів», а ОСОБА_6 у цей час була керівником товариства. У якийсь період, після приїзду із м.Львів, ОСОБА_8 сказала, що звільнилася із займаної посади, після чого, він зазначену особу більше не бачив. Про обставини, що ОСОБА_8 не було доплачено розрахункові кошти, він дізнався значно пізніше, зокрема після подання письмової заяви останньою. Після наданого судом для ознайомлення аркушу касової книги (т.1 а.с.78), свідок зазначив, що записи на такому здійснені ним особисто.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що у 2003-2004 роках вона входила у склад правління ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів». Чи виплачувалися розрахункові кошти ОСОБА_6 після її звільнення, чи була у цей день на роботі ОСОБА_5 та хто саме здійснював виплату коштів, вона не пригадує. Зазначає, що за діючими у товаристві правилами, усі касові документи складалися та підписувалися уповноваженими на це особами у день їх оформлення. Ствердила, що ордер на видачу коштів ОСОБА_8 в сумі 303 гривні 24 копійки підписаний нею.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показав, що у 2003-2004 роках він працював юрист-консультом на заводі продтоварів. У цей же час на заводі працювали, окрім інших ОСОБА_6 головою правління та ОСОБА_5 бухгалтером. Щодо обставин інкримінованого ОСОБА_5 злочину, такі йому відомі лише із слів сторонніх осіб.

Тобто, узагальнюючи покази свідків, допитаних у судовому засіданні, а також дослідивши покази, отримані від осіб на стадії досудового слідства (т.1 а.с.108) та у попередніх судових засіданнях (т.2 а.с.12), суд констатує, що ні один із свідків не може чітко і конкретно озвучити розвиток подій, що мав місце 20.01.2004 року, а про обставин справи взагалі не можуть нічого пояснити, зокрема хто оформляв касовий ордер №14, хто його підписав, хто заволодів грошима із каси, або ж хто підписав аркуш касової книги за 20.01.2004 рік тощо.

Більше того, орган досудового слідства в обґрунтування обвинувачення послався на покази свідків, які вказували, що обов`язки касира виконувала ОСОБА_5 , як на підставу стверджувати причетність цієї особи до скоєння злочину.

Як було констатовано вище, органом досудового слідства ОСОБА_5 інкриміновано скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України, а передумовою вчинення злочину проти власності було вчинення злочину у сфері службової діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг.

З об`єктивної сторони, за ч.1 ст.366 КК України карається злочин із формальним складом, який визнається закінченим з моменту вчинення хоча б однієї з таких альтернативно передбачених у диспозиції дії, як: а) складання неправдивого офіційного документа; б) видача неправдивого офіційного документа; в) внесення до офіційного документа неправдивих відомостей; г) інше підроблення офіційного документа.

Відповідно до результатів висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи №770 від 06.03.2006 року, що оголошена і досліджена у судовому засіданні, підписи від імені ОСОБА_5 після слів «Головний бухгалтер» і «Видав касир» у видатковому касовому ордері №14 від 20.01.2004р. на суму 303,24грн., виданому ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів» на ім`я ОСОБА_6 , виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів (т.1 а.с.188-191).

Окрім цього, висновком №2323 повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 15.09.2006 року констатовано, що підписи від імені ОСОБА_5 , розташовані у графах «Головний бухгалтер» і «Видав касир» у видатковому касовому ордері №14 від 20.01.2004 року на суму 303,24грн., виданому ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів» на ім`я ОСОБА_6 , у графах «Касир» і «Бухгалтер» у касовому звіті від 20.01.2004 року лист №11 на суму видатку 24887,38грн., виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів (т.2 а.с.20-23).

Також і у висновку №5408 повторної судово-почеркознавчої експертизи від 31.08.2009 року вказано, що підписи від імені ОСОБА_5 після слів «Головний бухгалтер» і «Видав касир» у видатковому касовому ордері №14 від 20.01.2004р., що виданий ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів» на ім`я ОСОБА_6 ; у графах «Касир», «Бухгалтер» касового звіту від 20.01.2004р. лист №11 на суму видатку 24887,38грн. виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_5 (т.2 а.с.212-215).

Що стосується висновку судово-почеркознавчої експертизи №2219 від 26.07.2005 року (т.1 а.с.93-95), такий судом оцінюється критично, оскільки для його проведення слідчим не відібрано вільних та експериментальних взірців підписів ОСОБА_5 , відповідно такі експертом не досліджувалися.

Піддавши аналізу матеріали ревізії, викладені у Акті №30-38/12 від 05.02.2009 року (т.2 а.с.150-192), суд приходить до висновку, що даною ревізією не підтверджено нестачу чи лишки грошових коштів у касі заводу продтоварів у сумі 303,24грн., лише з підстав не проведення 20.01.2004 року інвентаризації грошових коштів у касі заводу (т.2 а.с.156).

Наведене спростовує вибудувану з метою захисту позицію підсудної, щодо відсутності події злочину в цілому.

Таким чином, судом встановлено, що всупереч ст.65 КПК України 1960 року органом досудового слідства не здобуто жодних фактичних даних, які б встановлювали причетність підсудної у вчиненні інкримінованих їй злочинів.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990 року, всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок, а не повертати справу на додаткове розслідування.

Стаття 8 Конституції України декларує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд відхиляє покликання досудового слідства та державного обвинувачення на матеріали справи, як на доказ доведеності вини та участі підсудної у вчиненні злочинів, оскільки такі суперечать результатам судового слідства, відповідно до якого вказані докази у сукупності з іншими матеріалами справи на думку суду не доводять, а спростовують причетність ОСОБА_5 до інкримінованих злочинів.

Стаття 6 Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини передбачає право на справедливий судовий розгляд. Загальні вимоги справедливості, що містяться у коментованій статті застосовуються у провадженнях щодо всіх кримінальних справ. Суспільний інтерес не може виправдати використання доказів, здобутих з порушенням вимог закону.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічний зміст містить ст.2 КПК України 1960 року, яка визначає завдання кримінального судочинства, а саме: завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Відповідно до ст.323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні та оцінює докази, ґрунтуючись на всебічному повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.327 КПК України 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Згідно з п.25 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 резолютивна частина виправдувального вироку повинна містити рішення суду про визнання підсудного невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого статтею (пунктом, частиною статті) кримінального закону, за якою його було віддано до суду, із зазначенням передбаченої законом підстави виправдання.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996 року, судом при розгляді кримінальних справ має суворо додержуватись закріплений у ч.1 ст.62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Оцінивши докази, на які посилається орган досудового слідства і, які вичерпно поповненні в судовому слідстві, враховуючи, що можливість збирання доказів по справі стосовно ОСОБА_5 в інкримінованих їй злочинах за ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КК України завершено, перевіривши усі наявні докази по справі та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що прямих доказів на ствердження винуватості особи у вчиненні злочинів не здобуто, жоден із перевірених судом доказів не підтверджує пред`явлене обвинувачення, а результати експертиз (т.1 а.с.188-191, т.2 а.с.20-23, т.2 а.с.212-215) у повній мірі спростовують причетність ОСОБА_5 до інкримінованих злочинів.

За змістом ч.4 ст.327 КПК України виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також, коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.213 КПК України кримінальна справа закривається при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

За таких обставин, суд вважає за необхідне постановити виправдувальний вирок, а кримінальну справу відносно ОСОБА_5 закрити.

Цивільний позов, у зв`язку із не підтриманням його вимог перед судом потерпілою ОСОБА_6 , слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст.323,324 КПК України 1960 року, суд -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України визнати невинуватою і по суду виправданою за недоведеністю її участі у вчиненні злочинів.

Кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, закрити.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_5 у вигляді підписки про невиїзд, скасувати.

Позов ОСОБА_6 , залишити без розгляду.

Речові докази: видатковий касовий ордер №14 від 20.01.2004 року повернути ЗАТ «Кам`янка-Бузький завод продовольчих товарів» (м.Кам`янка-Бузька, вул.Джерельна,1).

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області усіма учасниками процесу на протязі п`ятнадцяти діб з дня його проголошення.

ГоловуючийОСОБА_1