АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/420/14-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/318/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 р. м.Тернопіль

Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі :
Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ;

з участю: прокурора ОСОБА_6 ;

обвинуваченого ОСОБА_7 ;

захисника адвоката ОСОБА_8 ;

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;

представника потерпілого ОСОБА_9

адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заліщицького районного суду Тернопільської області від " 17 " червня 2015 року стосовно ОСОБА_7 , -

Встановила:
Цим вироком

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, працюючого оператором котельні Лопушненської ЗОШ, раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України.

Цивільний позов задоволено частково та поставлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 та ОСОБА_13 151292,98 грн. на відшкодування заподіяних матеріальних та моральних збитків.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що 13 жовтня 2013 року біля 8 години він, керуючи технічно справним автомобілем марки Форд Ескорд, д.н.з. НОМЕР_1 , з чотирма пасажирами, рухався автомобільною дорогою Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече в напрямку з м.Тернопіль до м.Чернівці. Рухаючись у вказаному напрямку із швидкістю близько 80км/год. на 441км+30 м. вказаної автодороги, поблизу м.Заліщики Тернопільської області ОСОБА_7 з метою уникнення зіткнення з автомобілем, який рухався в зустрічному напрямку, допустив порушення вимог пунктів: 10.1 ПДР України, згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та п.11.3 ПДР України, згідно якого на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутністю суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону або об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, внаслідок чого ОСОБА_7 не забезпечив безпеку дорожнього руху, застосувавши екстрене гальмування, під час якого автомобіль під його керуванням виїхав на зустрічну смугу руху, на якій відбулося зіткнення автомобіля марки Форд Ескорд 1.3, д.н.з. НОМЕР_1 під його керуванням, з автомобілем марки Хьюндай Елантра, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 із трьома пасажирами.

Внаслідок даного зіткнення автомобілів пасажири автомобіля Форд Ескорд ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та водій і пасажир автомобіля Хьюндай Елантра ОСОБА_9 , ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, пасажири ОСОБА_13 та ОСОБА_15 отримали легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційних скаргах:

прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_7 покарання та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, посилаючись на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, а тому є недостатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, оскільки він вину у вчиненому не визнав, щиро не розкаявся та добровільно не відшкодував потерпілим завдану злочином матеріальну та моральну шкоду;

обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, дослідити докази та постановити новий вирок, яким виправдати його за ч.1 ст.286 КК України, посилаючись на те, що судом першої інстанції допущена однобічність та неповнота дослідження всіх обставин справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки у вироку суду підтверджено той факт, що водій ОСОБА_9 виїхав на його смугу руху, чим створив небезпеку для руху його автомобіля. Вказує, що було порушено його право на захист, оскільки до постановлення вироку сторона обвинувачення двічі змінювала текст обвинувачення, без повідомлення про підозру. Зазначає, що не визначена об`єктивна сторона кримінального правопорушення, оскільки фактично його автомобіль опинився на зустрічній смузі у загальмованому і не керованому стані. Крім того, стверджує, що потерпілий ОСОБА_9 , як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні, постійно змінював свої покази, які суперечать обставинам, викладеним у вироку, а показами потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 доведено той факт, що автомобіль потерпілого ОСОБА_9 несподівано виїхав на його смугу руху. Судом не спростовано висновок судової автотехнічної експертизи за №6381/13-22 від 13 січня 2014 року проведеної експертом Тернопільського віділення КНДІСЕ, згідно якого невідповідність дій ОСОБА_9 п.1.5, 2.3, 10.1, 11.3 ПДР України призвели до зіткнення транспортних засобів, а висновок експертизи №5-61/14 від 25 січня 2015 року є недопустимим доказом, оскільки грунтується на даних, отриманих від нього ( ОСОБА_7 ), які він надав під час слідчого експерименту та допиту в якості свідка.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7 та просять її задовольнити, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 просить залишити без задоволення, потерпілого ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_12 , які вважають вирок суду законним та обгрунтованим, а апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 безпідставними, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення, і зокрема вирок, має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене судом згідно з нормами матеріального Закону і дотриманням вимог КПК щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Колегією суддів встановлено, що при розгляді даного кримінального провадження та постановленні вироку судом першої інстанції вказаних вимог закону в повній мірі не дотримано.

Не вдаючись у розгляд питання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та про відповідність обраного йому покарання, колегія суддів дійшла висновку, що судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили постановленню законного та обґрунтованого вироку, а тому оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження направленню на новий судовий розгляд з наступних підстав.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення інкримінованого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки, як: діяння, наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати:

у вчиненні дій, які заборонені правилами дорожнього руху;

або невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху і експлуатації транспорту.

Водій транспортного засобу може бути визнаний винним у порушенні правил дорожнього руху тільки в тому випадку, коли він не виконав якогось, передбаченого цими Правилами, обов`язку.

Формулюючи в обвинувальному акті від 18 травня 2015 року (т.3 а.к.п. 56-57) змінене обвинувачення стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КПК України, прокурор не зазначив в чому полягає об`єктивна сторона даного злочину, зокрема не вказав, в який спосіб і внаслідок яких дій обвинуваченого було вчинено ДТП, в чому конкретно полягало порушення ним правил дорожнього руху: у вчиненні дій, які заборонені цими Правилами, чи невиконанні дій, які він міг або зобов`язаний був вчинити, відповідно цих же Правил.

Так, на початку зміненого обвинувачення прокурор зазначив, що водій ОСОБА_7 на автомобілі Форд Ескорт рухаючись зі швидкістю 80 км./год. на 441 км.+30м. автодороги Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече в напрямку з м.Тернополя до м.Чернівці поблизу м.Заліщики з метою уникнення зіткнення з автомобілем, який рухався в зустрічному напрямку (не вказавши з яким автомобілем, чому він уникав зіткнення, якщо цей автомобіль рухався не по його полосі, а в зустрічному напрямку), порушив п.п. 10.1, 11.3 ПДР України, навів їх зміст згідно правил ПДР, однак в чому конкретно полягали ці порушення не розкрив, далі зазначив, що ОСОБА_7 продовжив рух по зустрічній смузі руху в порушення п.11.3 ПДР вчасно не повернувся на свою смугу руху, не надав перевагу в русі автомобілю Хьюндай Елантра, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 із трьома пасажирами , допустив зіткнення з ним, внаслідок чого пасажири автомобіля Форд Ескорт ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та водій автомобіля Хьюндай ОСОБА_9 і пасажир цього автомобіля ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, пасажири ОСОБА_13 та ОСОБА_15 отримали легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, пред`явлене ОСОБА_7 змінене обвинувачення за ч.1 ст.286 КК України є неконкретним.

Відповідно неконкретне обвинувачення призвело до порушення права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, про що він вказав в апеляційній скарзі та підтвердив про це під час апеляційного розгляду, вказавши, крім того, що після зміни обвинувачення прокурором суд не заслухавши його пояснень з приводу зміненого обвинувачення, приступив до судових дебатів, що відповідає дійсності.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №18) при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено ст.286 КК України, слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у ній норм бланкетні, у зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у переліченій статті порушення, норми яких правил не додержано, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими Законом суспільно-небезпечними наслідками.

Згідно вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, статті закону України про кримінальну відповідальність за вчинене правопорушення, форма вини і мотиви кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави задоволення цивільного позову, або відмови у ньому.

Суд першої інстанції при постановленні вироку, визнаючи ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, належним чином свій висновок не обґрунтував та не вмотивував, допустив ряд порушень в застосуванні кримінального процесуального закону.

Так, викладаючи у вироку обвинувачення ОСОБА_7 , визнане доведеним, суд навів дещо інші обставини вчинення ДТП останнім, ніж прокурор в обвинувальному акті, зокрема, зазначивши, що уникаючи зіткнення з автомобілем, який рухався у зустрічному напрямку (яким саме автомобілем, під чиїм керуванням не вказано), ОСОБА_7 допустив порушення п.п.10.1, 11.3 ПДР України, виклав їх зміст та вказав, що ОСОБА_18 не забезпечив безпеку руху, застосував екстренне гальмування (про що в зміненому обвинувальному акті від 18 травня 2015 року зазначено не було), під час якого його автомобіль виїхав на зустрічну смугу руху, на якій відбулось зіткнення автомобіля Форд Ескорт під його керуванням з автомобілем Хьюндай Елантра, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , внаслідок чого потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості, потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_15 - легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, формулюючи у вироку обвинувачення, визнане доведеним, суд на відміну від обвинувачення, викладеного прокурором в зміненому обвинувальному акті від 18 травня 2015 року, зазначив, що ОСОБА_7 застосував екстренне гальмування, під час якого його автомобіль виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем Хьюндай Елантра під керуванням водія ОСОБА_9 , при цьому жодним чином змінене обвинувачення ОСОБА_7 не обґрунтував.

Судом у вироку не спростовано доводів потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_9 на зустрічну смугу руху, тобто смугу руху автомобіля Форд Ескорт під керуванням ОСОБА_7 не виїжджав.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи, викладені у вироку, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 необгрунтовані, невмотивовані, внаслідок чого вирок на підставі ст.407 КПК України підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом повинен оцінити кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Висновки щодо оцінки доказів суд повинен викласти у вироку в точних і категоричних судженнях.

Право на отримання вмотивованого рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд.

Невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням процесуального права.

Як вбачається з вироку, суд на обгрунтування свого висновку щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду про винуватість чи невинуватість обвинуваченого, в порушення вимог ст.411 КПК України, не дав належної оцінки доказам, не зазначив, які обставини ними підтверджені, а обмежився лише викладенням у вироку показань обвинуваченого, потерпілих, свідків, висновків експертиз, не мотивувавши яким чином ці докази доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №18) якщо для вирішення питань, які виникли у справі про злочин проти безпеки дорожнього руху, потрібні спеціальні знання суд має призначити експертизу. У відповідній ухвалі слід навести необхідні експерту вихідні дані, що грунтуються на матеріалах справи. За наявності в них різних даних щодо обставин події суд доручає експерту дати висновок стосовно кожного з варіантів окремо. На підставі аналізу всіх зібраних у справі доказів суд повинен зазначити у вироку, які вихідні дані він визнав такими, що відповідають дійсності і з їх урахуванням оцінити висновок експерта. При цьому слід виходити з того, що згідно з ст.94 КПК України висновок експерта не має наперед установленої сили, а також переваги над іншими доказами, як і всі вони, експертний висновок має бути оцінений судом за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи.

Відповідно до ст.101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, який здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у вироку.

В той же час, суд в обґрунтування свого висновку про винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення послався на висновок експерта №5-61/14 від 25.01.2014 року згідно якого до виникнення ДТП призвели обставини, що пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля Форд Ескорт вимогам п.п.10.1, 11.3 ПДР України.

В той же час, не взяв до уваги висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової комісійної транспортно-траселогічної та автотехнічної експертизи №№14984/14985/14-52 від 30.03.2015 року, яка була призначена судом, і згідно якої відповідно до наданих судом вихідних даних про обставини ДТП, на даний час немає технічної можливості визначити як розташування автомобілів на проїжджій частині дороги перед зіткненням, так і їх швидкість. Крім того, в якій зазначено, що якщо прийняти до уваги обставини скоєння ДТП згідно показів водія ОСОБА_7 , то для забезпечення безпеки дорожнього руху (при виявленні перешкоди для руху у вигляді предмету або каменю), останньому слід було діяти у відповідності п.п.10.1, 12.3 ПДР України, в свою чергу для забезпечення безпеки дорожнього руху водію ОСОБА_9 необхідно було діяти у відповідності до п.п. 1.5, 11.2 та 11.3 ПДР України. Якщо приймати до уваги обставини скоєння ДТП згідно показів водія ОСОБА_9 , то для забезпечення безпеки дорожнього руху при виявленні перешкоди для руху у вигляді виїзду автомобіля Форд Екскорт, д.н.з. НОМЕР_1 на його смугу руху, останньому слід було діяти у відповідності до п.п. 12.3 ПДР України, а водію ОСОБА_7 було необхідно діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1,11.2, 11.3 ПДР України. Що ж до причин виникнення ДТП зазначено, що поставлене питання потребує юридичної оцінки усіх зібраних доказів по справі, в тому числі даного висновку, що не відноситься до компетенції експертів.

Проте, суд жодної оцінки даному висновку експертів не дав, свій висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ДТП належним чином не обгрунтував.

Вирішуючи цивільний позов, суд постановив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 і ОСОБА_13 151 292,98 грн. заподіяних матеріальних і моральних збитків, з яких згідно мотивувальної частини вироку 80 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, однак не вказав чому стягнув кошти саме в такому розмірі, не зазначив матеріальний закон, на підставі якого вирішив цивільний позов.

Обгрунтовуючи стягнення з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 , ОСОБА_13 1016,60 грн. вказав, що дані кошти згідно представлених доказів затрачено на лікування, в той же час конкретно не зазначив якими саме доказами це підтверджено.

Крім того, під час вирішення цивільного позову суд не врахував, хоча це була з`ясовано під час судового розгляду, що на момент ДТП цивільна відповідальність обвинуваченого ОСОБА_7 була застрахована відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в т.ч. шкоду, пов`язану з лікуванням та тимчасовою втратою працездатності потерпілим, моральну шкоду у розмірі 5% страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю, встановленої в розмірі 100 000 грн. (п.п. 9.3 ст.9, п.22.1 ст.22, ст.23, ст. 26-1 Закону), а у разі недостатності у особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, остання відповідно до вимог ст.1194 ЦК України зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції допустив порушення вимог ч.1 ст.129, ч.2 ст.374 КПК України, згідно яких, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд задовольняє цивільний позов повністю чи частково, залежно від доведеності підстав і доведеності позову.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом при розгляді кримінального провадження та постановленні вироку було істотно порушено вимоги кримінально-процесуального закону, в зв`язку з чим відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.409 КПК України вирок підлягає скасуванню.

Оскільки вирок скасовується із-за істотних порушень вимог кримінального процесуального Закону, а відповідно до ст.420 КПК України апеляційний суд в даному випадку не вправі постановити свій вирок, так як згідно вимог цієї статті він постановляється лише у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання, тому кримінальне провадження відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК України підлягає призначенню на новий судовий розгляд в суді першої інстанції, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі щодо необгрунтованості засудження, підлягають перевірці при новому судовому розгляді, тому що згідно ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий судовий розгляд, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, перевагу одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону про кримінальну відповідальність та покарання. Вказані обставини мають бути перевірені судом першої інстанції в процесі нового судового розгляду.

Крім того, під час нового судового розгляду суду необхідно врахувати наведене у даній ухвалі, всебічно повно та об`єктивно дослідити докази та обставини справи і прийняти рішення, яке б відповідало вимогам Кримінального та Кримінального процесуального Закону, було законним та справедливим.

Керуючись ст.ст. 405,407 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:
Апеляційні скарги прокурора прокуратури Заліщицького району Тернопільської області та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Заліщицького районного суду Тернопільської області від " 17 " червня 2015 року стосовно ОСОБА_7 скасувати з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2