Справа № 405/7097/15-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2015 року Ленінський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

адвоката: ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Кіровограді угоду про визнання винуватості в кримінальному провадженні №0000105 від 30.09.2015 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомиргород, Кіровоградської області, українця, гр. України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, молодшого сержанта, розвідника-кулеметника 1 відділення 3 групи 9 роти 3 загону військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: казарма військової частини по АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 вчинив непокору, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах особливого періоду, за наступних обставин.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, молодший сержант ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 30, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, (далі Статутів), зобов`язаний, між іншим свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, не допускати протиправних дій, зразково виконувати свої службові обов`язки, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беззастережно виконувати накази начальника.
На початку березня 2015 року ТВО командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_6 отримано бойове розпорядження керівника сектору «Б» від 08.03.2015 №85/115/116/1314ДСК, у зв`язку з чим видано бойовий наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 10.03.2015 №01/М щодо убуття в зону проведення антитерористичної операції у вигляді здійснення маршу в сектор «М» визначених розвідувальних груп, зокрема групи №372, до складу якої зараховано молодшого сержанта ОСОБА_5 .

На виконання зазначеного бойового розпорядження 11.03.2015 під час шикування військовослужбовців, які мали убувати маршем в сектор «М» зони проведення АТО, на території військової частини польова пошта НОМЕР_1 , розташованої у АДРЕСА_3 , командир НОМЕР_2 загону підполковник ОСОБА_7 , який відповідно до вимог ст. 29 Статуту є для молодшого сержанта ОСОБА_5 начальником як за службовим становищем, так і за військовим званням, зачитав зазначений бойовий наказ та віддав власний усний наказ щодо убуття в зону проведення АТО у вигляді здійснення маршу в сектор «М» визначених розвідувальних груп, у тому числі і молодшому сержанту ОСОБА_5 .

Відповідно до вимог ст. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник має право віддавати накази підлеглому військовослужбовцю і зобов`язаний перевіряти їх виконання; підлеглі зобов`язані беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Крім того, відповідно до ст. 6 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Проте, 11.03.2015 на шикуванні особового складу молодший сержант ОСОБА_5 , діючи на порушення наведених вище вимог Статутів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відкрито, у присутності військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_1 в умовах особливого періоду відмовився виконувати одержаний ним наказ начальника командира НОМЕР_2 загону підполковника ОСОБА_7 щодо убуття в зону проведення АТО у вигляді здійснення маршу в сектор «М» у складі визначеної розвідувальної групи № НОМЕР_3 , про що також заявив командиру 3-ї групи 7-ї роти НОМЕР_2 загону капітану ОСОБА_8 , який був призначений командиром розвідувальної групи спеціального призначення №372, та продовжує умисне невиконання зазначеного наказу до теперішнього часу.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано вірно за ч.3 ст.402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах особливого періоду,

30 вересня 2015 року між прокурором військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України підполковником юстиції ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості, за змістом якої ОСОБА_5 зобов`язується беззастережно визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.402 КК України, сторони узгодили міру покарання ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.402 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, призначити ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 58 КК України замість позбавлення волі строком на 1 рік призначити ОСОБА_5 покарання у виді службового обмеження на строк 1 рік із відрахуванням в дохід держави 20% із суми грошового забезпечення.

В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст.473 КПК України та наслідки її невиконання, передбачені ст.476 КПК України.

Заслухавши учасників судового провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України та закону, суд прийшов до висновку, що угода підлягає затвердженню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до положень частин 2 та 4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

Згідно з ч.5 ст.469 КПК України передбачено, що укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Судом встановлено, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 за ч.3ст. 402 КК України відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, правову кваліфікацію кримінального правопорушення органом досудового розслідування здійснено правильно, угоду про визнання винуватості укладено після повідомлення ОСОБА_5 про підозру, потерпілих у даному кримінальному провадженні немає, узгоджена сторонами міра покарання, із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ч. 1 ст. 58 КК України замість позбавлення волі призначити покарання у виді службового обмеження строком на 1 рік з відрахуванням в дохід держави 20% суми грошового забезпечення відповідає вимогам Кримінального кодексу України. Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст.472 КПК України та її умови не суперечать іншим вимогам закону, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Також судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 цілком розуміє права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, а також те, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389 I КК України.

Обґрунтованих і достатніх підстав вважати, що укладення угоди між сторонами не було добровільним, тобто є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, а також, що обвинувачений не має можливості виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, судом не встановлено.

Умови даної угоди відповідають вимогам Кримінально процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про наявність, передбачених законом підстав для затвердження угоди про визнання винуватості від 30 вересня 2015 року і призначення узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись ст.ст.374, 472-475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду від 30 вересня 2015 року про визнання винуватості укладену між прокурором військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України підполковником юстиції ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.402 КК України і призначити, із застосуванням ст. 69 КК України, узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік. На підставі ст. 58 КК України замість позбавлення волі призначити покарання у виді службового обмеження строком на 1 (один) рік з відрахуванням в дохід держави 20% суми грошового забезпечення.
Запобіжний захід ОСОБА_5 судом не обирався.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський райсуд м. Кіровограда протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ст.394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку після постановлення ухвали апеляційним судом.

Копію вироку вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя Ленінського районного суду
м. Кіровограда ОСОБА_1