Апеляційний суд Рівненської області
______________________________________________копія:___
В И Р О К
Іменем України
15 лютого 2016 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000411 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Грушівка, Сарненського р-ну, Рівненської обл., проживаючого по АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_5 (далі-прокурор) на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2015 року,

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_4 , 15 жовтня 2013 року, близько 15 год. 40 хв., керуючи автомобілем марки «УАЗ 31512», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись із заїзду на вул.Присадибну в м.Рівне у напрямку вул.Дворецької, виїхав на перехрестя вул.Дворецька - Польова-Басівкутська - заїзд на вул.Присадибну та здійснюючи маневр повороту ліворуч на вул.Польову, неправильно оцінив дорожню обстановку, що склалася, в порушення вимог пункту 33.2.1 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила дорожнього руху) проігнорував вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», згідно якого водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що підїжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі, тобто не виконав вимоги пункту 16.11. Правил дорожнього руху, згідно якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрестя проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх - подальшого руху, де допустив зіткнення з легковим автомобілем марки «Renault Twingo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що рухався по вул.Польовій через перехрестя вул.Дворецька Польова-Басівкутська - заїзд на вул.Присадибну у напрямку вул.Басівкутської із швидкістю не менше 67,2-70,4 км/год. під керуванням водія ОСОБА_8 , який не мав можливості уникнути зіткнення з незалежних від нього технічних причин як при русі із фактичною швидкістю так і при русі із максимально допустимою швидкістю 60 км/год., спричинивши при цьому потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами. Цивільний позов задоволено в повному обсязі.Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта в сумі 6326 (шість тисяч триста двадцять шість) грн. 62 коп. та на користь Рівненської центральної міської лікарні витрати на стаціонарне лікування ОСОБА_8 в розмірі 3983 (три тисячі дев`ятсот вісімдесят три) грн. 70 коп..

В обгрунтування доводів поданої апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 та доведеності вини останнього, зазначає, що вирок є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання. Зокрема вказує, що санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено основне мінімальне покарання у виді штрафу в розмірі від 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а не 100 як призначив обвинуваченому суд. Також у ході судового розгляду судом першої інстанції не було встановлено жодної обставини, яка б пом`якшувала покарання обвинуваченому і незважаючи на повне доведення вини останнього у ході судового розгляду він своєї вини у вчиненні злочину не визнав та не відшкодував завдані потерпілому збитки. Крім того стверджує, що незастосування судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк також не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, а тому такий висновок суду вважає необгрунтованим. Просить вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_4 покарання скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді арешту на строк шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. В решті просить вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який повністю підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 , які також просили задовольнити апеляцію прокурора, думку обвинуваченого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_7 про відмову в її задоволенні та залишення вироку суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що виразились у ігноруванні п.п.33.2.1 (невиконання вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу») та 16.11 (порушення вимог проїзду нерегульованих перехресть) Правил дорожнього руху України, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та про кваліфікацію таких дій обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені зібраними по справі, дослідженими у судовому засіданні та належним чином оціненими судом доказами в їх сукупності.

Фактичні обставини справи та доведеність винуватості ОСОБА_4 в порушенні ним правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження прокурором не оспорюються та не оскаржуються, а тому не є предметом розгляду апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Що ж стосується виду та розміру призначеного ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання за ч.1 ст.286 КК України, колегія суддів приходить до таких висновків.

Санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає такі види покарання: штраф від 200 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; виправні роботи на строк до двох років; арешт на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) грн., що не входить в межі санкцій ч.1 ст.286 КК України саме для цього виду покарання. Положення вимог ст.69 КК України, при призначенні такого покарання, суд першої інстанції не застосовував та не мотивував, а тому вирок в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання у виді арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами, оскільки останній своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, не відшкодував потерпілому завдані збитки, є безпідставні. Інших доводів щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами не наведено.

У п.п. 20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 ( з наступними змінами і доповненнями ) „Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які помякшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.ч.1 та 2 ст.286 і ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, повязані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно.

Призначаючи основне покарання ОСОБА_4 у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами суд першої інстанції врахував, що вчинений ним злочин відноситься до злочинів невеликої тяжкості, характеризуючі дані та особу винного, що свідчить про те, що були дотримані вимоги ст.65 КК України, а тому колегія суддів вважає, що за своїм видом воно є необхідне для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За вимогами ч.1 ст.421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку і з необхідністю призначити суворіше покарання, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подав прокурор.

Колегія суддів вважає, що невизнання ОСОБА_4 своєї вини, як про це зазначено в апеляції прокурора, не є та не може бути обставиною, яка впливає на вид та розмір покарання, та є правом особи в залежності від обраної нею позиції захисту від пред`явленого обвинувачення.

Разом з тим, доводи апеляції прокурора про необхідність постановлення нового вироку в частині призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання є обґрунтованими.

Водночас вимоги прокурора про застосування покарання у виді арешту є необгрунтовані, оскільки ним не доведено про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого із застосування покарання у виді штрафу.

При призначенні обвинуваченому покарання колегія суддів визнає обставинами, що помякшують покарання,а саме, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , відноситься до злочинів невеликої тяжкості, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, його особу, який є заступником керівника сільськогосподарського підприємства - виконавчим директором, у своїй роботі постійно використовує службовий автотранспорт, а тому вважає за необхідне призначити йому покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами.

Обставин, які обтяжують покарання, колегією суддів не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -
ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2015 року відносно ОСОБА_4 в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (пять тисяч сто) грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення цим судом та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя-доповідач: ОСОБА_1