Справа № 344/3487/15-к
Провадження № 11-кп/779/380/2015
Категорія ч. 2 ст. 289 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря с/з ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0003849 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 за ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2015 року, з участю прокурора ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , законного представника ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а :
За вказаним вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у тому, що вони вчинили незаконне заволодіння транспортним засобом, за попередньою змовою групою осіб. Їхні дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України та обом призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді трьох років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75, ст. 104 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк - один рік шість місяців. Відповідно до ст. 76 КК України на обвинувачених. покладено відповідні обов`язки.

Стягнуто з законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , та законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , в солідарному порядку на користь держави - 245 гривень 70 копійок витрат за проведення експертизи.

Суд першої інстанції встановив, що 03 грудня 2014 року близько 17 год. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_3 побачили автомобіль марки «Мерседес Бенц 123», білого кольору, д. н. з. НОМЕР_1 , 1981 року випуску, яким користувався ОСОБА_11 , і в них виник злочинний умисел на заволодіння вказаним автомобілем. І 04 грудня 2014 року близько 16 год. ОСОБА_6 , перебуваючи разом з ОСОБА_7 у дворі вказаного будинку, зателефонував до своїх друзів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які не були обізнані з їх злочинним наміром, та попросив допомогти їм відігнати вищевказаний автомобіль, на що останні погодилися. Цього ж дня, близько 19 год. обвинувачені за попередньою домовленістю, реалізовуючи свій протиправний намір, діючи умисно, з корисливих спонукань, маючи намір заволодіти чужим майном, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, скориставшись тим, що за їх діями ніхто не спостерігає, незаконно заволоділи вищевказаним автомобілем, а саме : ОСОБА_6 сів за кермо та керував ним, а ОСОБА_7 та за їх проханням ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , штовхали даний автомобіль, при цьому ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були обізнані в злочинних намірах ОСОБА_6 та ОСОБА_17 . Отримавши можливість безперешкодного переміщення транспортного засобу, ОСОБА_6 та ОСОБА_17 спричинили ОСОБА_11 матеріальну шкоду, яка згідно висновку експерта № 09/18-40 від 16 грудня 2014 року становить 21 248 гривень 64 копійки.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить змінити вирок суду відносно ОСОБА_6 та призначити більш м`яке покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, мотивуючи свою позицію тим, що вважає вирок суду за своїм видом та розміром явно несправедливим через суворість покарання, виходячи з того, що при призначенні покарання суд не дотримався вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад його призначення. Покарання повинно бути призначене необхідне і достатнє для виправлення і для попередження нових злочинів. Але суд належно не врахував, що ОСОБА_6 є неповнолітньою особою. Не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності. Не мав приводів в органи міліції. Не знаходиться на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах. Характеризується позитивно. Виховувався в повноцінній сім`ї. Батьки працюють, займаються вихованням дітей. Повністю впливають на його поведінку в позитивному плані. ОСОБА_6 добровільно розповів про вчинений злочин, сприяв його розкриттю. Не в повній мірі взяв до уваги думку потерпілого ОСОБА_11 .

Щодо обвинуваченого ОСОБА_17 апеляційні скарги сторонами не подавались.

В ході апеляційного розгляду захисник та обвинувачений ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримали. Прокурор та потерпілий ОСОБА_11 доводи апеляційної скарги захисника заперечили, просять у її задоволенні відмовити.

Заслухавши сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Призначаючи покарання обвинуваченим, суд враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винних та обставини, що пом`якшують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинувачених, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування заподіяної шкоди, вперше притягаються до кримінальної відповідальності, вчинили злочин в неповнолітньому віці, умови їх життя та виховання, думку потерпілого, який просить їх суворо не карати, позитивну характеристику.

Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачав.

І, зважаючи на викладене вважав за можливе призначити покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі, визначеної санкцією даної статті без конфіскації майна та застосувати ст. ст. 75, 104 КК України і звільнити їх від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Ст. 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до змісту ст. ст. 75, 104 КК України у випадку якщо суд при призначенні покарання неповнолітньому, в тому числі і у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Конвенція про права дитини, від 20 листопада 1989 року, підписана та ратифікована Україною, стаття 37 передбачає, що держави-учасниці забезпечують, щоб жодна дитина не була позбавлена волі незаконним чином, тюремне ув`язнення дитини здійснюється згідно з законом та використовуються лише як крайній захід.

Європейський Суд з прав людини, керуючись вказаними принципами, висловлюючи свою позицію з даного питання, вважає, що дитина ( неповнолітній ) може бути позбавлена волі тільки дійсно у виняткових випадках, виходячи як з конкретних обставин справи так і даних щодо особи обвинуваченого.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», у п. 10 роз`яснив, що при призначенні покарання неповнолітнім суди повинні суворо дотримуватись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, а у п. 16 що позбавлення волі має застосовуватися до таких осіб тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого.

На думку колегії суддів суд першої інстанції вимог закону, в тому числі в частині призначення покарання дотримався.

Призначивши зазначене вище покарання суд першої інстанції врахував як вимоги чинного законодавства так і міжнародні правові акти.

А тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України без змін.

На ухвалу протягом трьох місяців з дня її оголошення може бути подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

С У Д Д І :

_______________ __________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2