Справа №485/566/15-к 22.09.2015 22.09.2015 22.09.2015
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючої судді: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000380 від 28.11.2014 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , представників потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_1 (зареєстрований по АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження.
прокурор: ОСОБА_11

обвинувачений: ОСОБА_5

захисник: ОСОБА_12
потерпілі: ОСОБА_6

представники потерпілого ОСОБА_6 : ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

Короткий зміст вимог апеляційних скарг:
обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду першої інстанції в

_______________________________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/545/15 Головуючий в суді першої інстанції:суддя ОСОБА_13

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуюча в судді апеляційної інстанції: суддя ОСОБА_1

частині призначеного покарання змінити, на підставі ст. 75 КК України від призначеного йому покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 2, 3 ст. 76 КК України.

представники потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову. Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_6 задовольнити в повному обсязі, стягнути з ПП «Рафаєлян» та страхової компанії ПАТ «ХДІ страхування» на користь ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 16173,23 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову. Позовні вимоги ОСОБА_9 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП, у розмірі 200000 грн. задовольнити.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції вироку Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року:
ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь:

- держави в особі Департаменту фінансів Миколаївської міської ради витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину 7910 грн. 09 коп. і Фінансового управління Снігурівської райдержадміністрації 1211 грн. 22 коп.;

- держави витрати на залучення експерта для проведення судово-технічної експертизи у розмірі 1844 грн. 70 коп., 983 грн. 84 коп. та 1843 грн. 20 коп; транспортно-трасологічної експертизи у розмірі 2951 грн. 52 коп.

Позовні заяви потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_9 залишено без задоволення.

Скасовано арешт на транспортні засоби автомобіль «Volkwagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_14 та автомобіль «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що перебуває у володінні ВАТ КБ «Надра», які знаходяться на зберіганні на спеціальному майданчику тимчасового утримання автотранспорту м. Миколаєва по вул. 7 Поперечна, 1 в м. Миколаєві та повернуто їх власникам.

Узагальнені доводи апеляційних скарг:
Обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, вважає, що вирок в частині призначеного покарання відповідно до вимог ст. 370 КПК України належним чином не вмотивований і не відповідає усім обставинам справи. При цьому також посилається і на Постанову Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на його щире каяття та визнання вини, на його бажання, не зважаючи на скрутне матеріальне становище, поступово відшкодовувати потерпілим майнову шкоду та моральну, про що повідомив потерпілих, на те, що він і сам в результаті ДТП отримав численні тілесні ушкодження середньої тяжкості, тому потребує лікування і певного часу для реабілітації. Під час ДТП перебував у тверезому стані, не має намірів ухилятися від правосуддя.

Посилається на виключно позитивні характеристики щодо нього, а також на те, що він перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_15 і виховує її малолітню доньку, має на утриманні хвору матір, доглядає за нею, оскільки без його допомоги вона обійтися не може.

Наведене, на думку апелянта, є підставами для звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Представники потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вважають, що судом першої інстанції не повно та не об`єктивно були з`ясовані обставини для повного задоволення цивільного позову в частині відшкодування потерпілому матеріальних збитків, які складають вартість придбаних ним лікарських засобів, препаратів та матеріалів, а також понесеної ним моральної шкоди.

Стверджують, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого питання про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, вирішений неправильно.

На думку апелянтів, висновки суду в частині відмови в задоволенні цивільного позову потерпілого про стягнення з ПП «Рафаєлян» матеріальних збитків не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, які містяться в матеріалах справи.

Вказують, що судом не надано належної оцінки трудовому договору, який укладений між ПП «Рафаєлян» та ОСОБА_5 і висновки суду про недоведеність трудових відносин між ними не відповідають дійсності.

Посилаються на ч. 1 ст. 1172 ЦК України відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Зазначають, що автомобіль ОСОБА_14 «Volkwagen LT 35» реєстраційний номер НОМЕР_1 , було застраховано в страховій компанії ПАТ «ХДІ страхування», страховий поліс АІ/2149731.

Стверджують, що після ДТП ОСОБА_6 поніс значні затрати на своє лікування (16173 грн. 27 коп.) однак, фізичний стан здоров`я похитнувся.

Вказують, що дані обставини спричинили ОСОБА_6 моральні страждання, і він вважає, що винна особа зобов`язана йому відшкодувати 100000 грн.

Представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 не згоден з рішенням суду в частині цивільного позову, вважає його незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вважає необґрунтованими доводи суду першої інстанції щодо відсутності трудових відносин між ОСОБА_5 та власником автомобіля «Фольксваген» реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ПП «Рафаєлян». За такого вважає, що обов`язок відшкодування матеріальної шкоди покладається на роботодавця, тобто ПП «Рафаєлян».

Крім того, вказує, що позивачу були завдані моральні страждання.

Узагальнений виклад позиції цивільного відповідача ОСОБА_14 :
Просить вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу представників потерпілого ОСОБА_6 без задоволення. Наводить доводи щодо вирішення цивільних позовів потерпілих, зазначаючи, що аналіз норм матеріального та процесуального права з цього питання. Вважає, що належним та допустимим доказом наявності трудових відносин є укладений у встановленому порядку у письмовій формі трудовий договір або контракт.

Вказує, що в матеріалах справи є договір, але в ньому відсутній підпис роботодавця. А оскільки договір не підписаний, то він є неукладеним і виключає наявність між сторонами трудових правовідносин.

Крім того, під час розгляду кримінального провадження, ОСОБА_5 підтвердив, що ніяких трудових договорів не укладав, не підписував, у трудових відносинах із ПП «Рафаєлян» не перебував.

Обставини, встановлені судом першої інстанції:
28 листопада 2014 року близько 13 години 40 хвилин, ОСОБА_5 керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkwagen LT 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_14 , за належності підстав до управління, рухався по другорядній автодорозі «Снігурівка Кобзарці» до нерегульованого перехрестя з головною автодорогою Т 1508 «Калинівка Снігурівка Березнегувате».

У цей же час, по автодорозі Т 1508 «Калинівка Снігурівка Березнегувате» зі сторони смт. Березнегувате в напрямку м. Миколаєва їхав автомобіль марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , в салоні якого в якості пасажира перебував ОСОБА_16 .

При проїзді вказаного перехрестя ОСОБА_5 у порушення п. п. 2.3 «б», 8.4 «б», 16.3, 16.11 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, проігнорував вимоги встановлених знаків пріоритету додатку 1 до Правил дорожнього руху України: 2.1. «Уступити дорогу, 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» і 2.3. «Головна дорога» і не зупинив автомобіль перед дорожнім знаком 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено». Продовживши рух, на перехресті нерівнозначних доріг, ОСОБА_5 , як водій транспортного засобу, що слідував по другорядній дорозі, за необхідності надання переваги у русі, не поступився дорогою транспортному засобу, який наближався по перехрещуваній головній дорозі до перетину проїжджих частин, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем, яким керував ОСОБА_6 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_16 отримав численні тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми голови, грудної клітки, живота, перелому тіла грудини, множинних переломів ребер, розриву аорти та розриву селезінки та судинної ніжки лівої нирки, що супроводжувалися масивнім внутрішнім крововиливом, розвитком гемологічного та больового шоку, від яких загинув.

Потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку середньої тяжкості, перелому зводу та основи черепа, перелому обох лонних та сідничної кістки зліва зі зміщенням, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Допущені порушення ОСОБА_5 зазначених вимог Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції:
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_12 на підтримку апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_6 та його представників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які просили стягнути з ПП «Рафаєляна» та з ПАТ «ХДІ страхування» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 100000 гривень, думку прокурора ОСОБА_11 про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження та додатково надані документи, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину за зазначених у вироку обставинах не заперечується апелянтами в апеляційних скаргах.

Дії ОСОБА_5 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_16 і заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , і в частині кваліфікації дій апелянтами вирок не оскаржується.

При призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65, 66 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, який виключно позитивно характеризується, не притягувався до кримінальної відповідальності, має сталі соціальні зв`язки. Також судом враховано обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття за критичної оцінки своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом першої інстанції не встановлено.

Разом з тим, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 щодо застосування звільнення його від призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням є слушними.

Відповідно ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення винної особи без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, матеріали кримінального провадження свідчать, що ОСОБА_5 хоча і вчинив тяжкий злочин, але вчинив його з необережності, а також під час ДТП перебував у тверезому стані.

До того ж, із доданої ОСОБА_5 медичної довідки від 24.07.2015 року вбачається, що обвинувачений з 06.07.2015 року знаходиться під наглядом у зв`язку з захворюванням ( дисаминирований туберкульоз легень), а також із консультативного висновку від 06.08.2015 року Одеського обласного центру з профілактики та боротьбі зі СНІДом вбачається, що в даному центрі встановлений діагноз: СНІД.

Тобто, суду першої інстанції на момент ухвалення вироку не було відомо про наявність у ОСОБА_5 даних тяжких захворювань. За такого, апеляційний суд вважає за необхідне врахувати ці обставини.

Крім того, на утриманні ОСОБА_5 перебуває матір пенсійного віку, яка має ряд захворювань і тому потребує допомоги зі сторони обвинуваченого, оскільки інших близьких родичів не має. Це вбачається як з його пояснень в апеляційному суді, так і із характеристики за місцем проживання, де зазначено, що ОСОБА_5 здійснює догляд за матір`ю.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатній мірі не дав належної оцінки наведеним даним про особу винного та іншим конкретним обставинам справи, а також наявності у нього міцних соціальних зв`язків за тимчасовим місцем роботи і в родині за місцем проживання з матір`ю.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків з числа передбачених ст. 76 КК України.

Що стосується доводів апелянтів про стягнення з ПП «Рафаєлян» та страхової компанії «ХДІ страхування» майнової та моральної шкоди, завданої потерпілим джерелом підвищеної небезпеки, то вони є безпідставними, виходячи з такого.

Страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про страхування».

Зазначені Закони спрямовані як на забезпечення відшкодування шкоди заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів регулюють відносини, так і встановлюють обов`язки для осіб, що мають право на отримання страхового відшкодування.

Відповідно до положень п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, подає страховику відповідну заяву з додатками. Після розгляду документів про дорожньо-транспортну пригоду страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору (до лімітів відповідальності страховика) або відмову у виплаті страхового відшкодування.

Також, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданою джерелом підвищеної небезпеки» якщо особа не пред`явила вимог до страховика за наявності підстав для стягнення шкоди саме із страховика, то це є підставою для відмови у позові.

Однак, потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 із заявою про страхове відшкодування до страховика не зверталися. Також цього не зробив і ВАТ КБ «Надра», у володінні якого перебуває транспортний засіб «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Тому страховик не мав згоди прийняти рішення про виплату страхового відшкодування та відповідно здійснити її.

Хоча про договір від 25.08.2014 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2149731, за яким була застрахована цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Volkwagen LT 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед третіми особами за завдану внаслідок експлуатації вищевказаного автомобіля шкоду, на який посилається страхова компанія, але в матеріалах кримінального провадження він відсутній. Є в матеріалах кримінального провадження тільки повідомлення працівника страхової компанії про ДТП (т. 1 а.п. 245).

Також є посилання ПП «Рафаєлян» на те, що ОСОБА_5 нібито працював на час вчинення ДТП на посаді водія ПП «Рафаєлян» на підставі трудового договору від 07.06.2014 року. Однак, трудовий договір не підписаний роботодавцем.

Проте, із показань обвинуваченого в суді першої інстанції вбачається, що він ніяких трудових договорів не укладав, не підписував, у трудових відносинах із ПП «Рафаєлян» не перебував, автомобілем «Volkwagen LT 35 він керував за згодою власника ОСОБА_14 за наявності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу і посвідчення водія.

Тому суд першої інстанції правильно зазначив, що наявність трудових відносин між ПП «Рафаєлян» і ОСОБА_5 не доведена

За таких обставин, позовні заяви потерпілих розглянуті відповідно до вимог ст. 128 КПК України, 1194 ЦК України та вище наведених Законів. Судом першої інстанції зазначено, що наявність трудових відносин між ПП «Рафаєлян» і ОСОБА_5 не доведена, оскільки згідно даних свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу безпосереднім власником «Volkwagen LT 35, реєстраційний номер НОМЕР_1 є фізична особа ОСОБА_14 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити, а апеляційні скарги представників потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року відносно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання змінити.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на 4 роки звільнити з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти її про зміну місця проживання та роботи.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуюча:

Судді: