АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/326/15 Справа № 204/9210/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
особи, стосовно якої розглядається подання- ОСОБА_6
захисника- адвоката ОСОБА_7
за участю представників установи ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» МОЗ України- ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську матеріали кримінального провадження № 1-в/204/2641/14 за апеляційною скаргою захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Великий Хутір, Золотоноського району, Черкаської області, раніше судимого-
якою задоволено подання лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» МОЗ України про зміну застосування примусових заходів медичного характеру,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.21-24/ захисник- адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, повторно дослідити обставини, встановлені під час розгляду подання лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» щодо зміни примусових заходів медичного характеру, у задоволенні подання лікаря-психіатра щодо зміни примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6 -відмовити. Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд при винесенні рішення порушив положення п.1), п.2) ст.7 КПК України, ст.8 КПК України, ст.512 КПК України, ст.95 КПК України. Звертає увагу, що відповідно до п.14 Акту комісії лікарів-психіатрів № 1938 від 15 грудня 2014 року останнє судове рішення про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом стосовно ОСОБА_6 було винесено 19 травня 2014 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська. З матеріалів особової справи ОСОБА_6 вбачається, що 18 листопада 2014 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська відмовлено у поданні лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про зміну застосування до останнього примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом на застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з посиленим наглядом. Ухвала суду набрала чинності 25 листопада 2014 року. На думку апелянта, незаконно тримаючи особу у психіатричній лікарні, 15 грудня 2014 року комісія лікарів-психіатрів повторно оглянула ОСОБА_6 та представник психіатричної лікарні звернувся до суду 18 грудня 2014 року з новим поданням про зміну застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом на застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні із звичайним наглядом, яке було розглянуто судом 24 грудня 2014 року. Як апелянт вважає, суд, не перевіривши факти незаконного тримання ОСОБА_6 в психіатричній лікарні з суворим наглядом з 25 листопада 2014 року, на які він вказував у судовому засіданні, прийшов до неправильного висновку щодо переведення ОСОБА_6 для подальшого застосування примусових заходів медичного характеру до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом. При цьому захисник акцентує, що ОСОБА_6 в період після набрання чинності ухвали суду від 18 листопада 2014 року був позбавлений права ініціювати провадження до перевірки судом, як цього вимагає пункт 4 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», законності подальшого позбавлення його свободи у зв`язку із застосування примусових заходів медичного характеру. Також сторона захисту наголошує, що оскаржувана ухвала суду є невмотивовано відповідно до ст.514 КПК України, оскільки вирішуючи питання щодо зміни примусових заходів медичного характеру суд виходив не із об`єктивних даних щодо зміни здоров`я ОСОБА_6 , а із суб`єктивного розуміння інтересів хворого. При розгляді скарги просить суд звернути увагу на те, що особа, стосовно якої розглядається подання вчинила злочин за ст.128 КК України, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, перебуває в лікарні з 11 червня 2013 року, згідно Акту № 1938 від 15 грудня 2014 року, з вересня 2013 року психічний стан ОСОБА_6 залишається стабільним і не представляє небезпеку для суспільства. Внаслідок проведеного комплексного медикаментозного лікування у хворого відмічається стійке покращення здоров`я, яке характеризується спокійною, упорядкованою поведінкою, відсутністю агресивних та аутоагресивних тенденцій, дезактуалізацією маячних ідей (п.27 Акту). Між тим, суд приймаючи рішення виходив з п.28 Акту, у якому зазначено, що ОСОБА_6 за своїм психічним станом на теперішній час особливої небезпеки для себе та оточуючих не становить, хоча даний пункт на його думку суперечить пунктам 24 та 27 цього Акту і ця суперечність на його думку у судовому засіданні не була усунута.
В запереченні на апеляційну скаргу /а.с.34-36/ представник ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» лікар-психіатр ОСОБА_12 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_7 , а ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року залишити буз зміни. Не погоджуючись зі скаргою сторони захисту лікар-психіатр зазначає, що 18 листопада 2014 року ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у задоволенні подання про зміну примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 було відмовлено не роз`яснивши при цьому дії, які повинні були вчинятися робітниками медичного закладу після проголошення судового рішення. 04 грудня 2014 року ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська було подано заяву про роз`яснення вищевказаного рішення. Ухвалою цього ж суду від 11 грудня 2014 року, яка надійшла до медичного закладу 15 грудня 2014 року було відмовлено у роз`яснені судового рішення. У цей же день, тобто 15 грудня 2014 року ОСОБА_6 був повторно оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка дійшла висновку, про доцільність зміни застосованих примусових заходів медичного характеру з суворого нагляду на звичайний у психіатричній лікарні за місцем мешкання з урахуванням ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року. Оскільки ОСОБА_6 страждає на тяжке хронічне захворювання з безперервним типом перебігу, перші прояви хвороби проявились у 1988 року, багаторазово знаходився на лікуванні у психіатричних закладах. Як зазначає представник психіатричного закладу в оскаржуваній ухвалі, суд виходив з акту комісії-психіатрів № 1938 від 15 грудня 2014 року, також суд досліджував матеріали особової справи ОСОБА_6 . Отже, як вважає представник медичного закладу, суд при вирішенні питання щодо застосування медичного заходу ОСОБА_6 використовував результати фахової комісії лікарів-психіатрів, досліджував матеріали особової справи, до яких були долучені медична документація. А доводи апелянта на його думку є надуманими і мають у собі лише формальні міркування та не можуть бути підставою для скасування рішення.
В судову засіданні захисник- адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просив задовольнити його апеляційні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в апеляції.
Особа, стосовно якої застосовано примусові заходи медичного характеру- ОСОБА_6 , прохав залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, наголосивши на тому, що позиція захисника не збігалася у суді першої інстанції з його позицією, був позбавлений можливості спілкування з захисником
Представники ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», які приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, прохали залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляцію захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 без задоволення, обґрунтовуючи це доводами, викладеними в запереченнях.
Прокурор, який приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, прохав ухвалу суду залишити без змін, а апеляцію захисника- без задоволення, вважаючи позицію останнього такою, що суперечить позиції обвинуваченого.
Як вбачається з ухвали суду першої інстанції, ухвалою Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 14 травня 2013 року ОСОБА_6 направлений на примусове лікування в психіатричну лікарню з суворим наглядом.
В поданні лікаря-психіатра, до якого додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 1938 від 15 грудня 2014 року, ставиться питання про те, що хворий страждає шизофренією параноїчної форми. Внаслідок проведеного лікування у хворого зберігається стабільний психічний стан, на теперішній час особливої небезпеки для себе та оточуючих хворий не становить, застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом не потребує, може бути переведений для подальшого застосування примусових заходів медичного характеру до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом.18 листопада 2014 року було відмовлено в задоволенні подання лікаря-психіатра про зміну примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні із суворим наглядом, призначених ухвалою Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 14 травня 2013 року відносно ОСОБА_6 15 грудня 2014 року хворий був повторно оглянутий комісією лікарів-психіатрів, за наслідками чого було складено Акт комісії лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № 1938. З висновку комісії лікарів-психіатрів та пояснень представника установи у судовому засіданні вбачається, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 на теперішній час особливої небезпеки для себе та оточуючих не становить, що свідчить про можливість зміни примусових заходів медичного характеру та переведення хворого до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом.18 грудня 2014 року представник психіатричного закладу звернувся до суду з поданням про зміну застосування примусових заходів медичного характеру щодо хворого та переведення його для подальшого застосування примусових заходів медичного характеру до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом. Таким чином, заклад звернувся до суду саме з поданням про зміну примусових заходів медичного характеру.
Вирішуючи подання, суд першої інстанції виходив з інтересів хворого, а саме, що до направлення ОСОБА_6 в лікувальний заклад, оскільки останній проживав на території Автономної Республіки Крим, яка згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відноситься до окупованої території, психічний стан у хворого з вересня 2013 року зберігається стабільним і на теперішній час особливої небезпеки для себе та оточуючих не становить, у зв`язку з чим він має бути переведений для подальшого застосування примусових заходів медичного характеру до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом, що узгоджується з положенням ч.3 ст.94 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, вивчивши матеріали справи, перевіривши аргументи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до вимог ч.4 ст.107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження є обов`язковим. Технічне фіксування судового засідання не здійснюється лише в разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь в судовому провадженні.
Вимоги вказаної статті кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді справи було порушено.
Як вбачається з матеріалів провадження, а саме з журналу судового засідання від 19 грудня 2014 року /а.с.9/, за клопотанням прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_13 і яке було задоволене ухвалою суду першої інстанції, фіксування вказаного судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося у зв`язку із неприбуттям в судове засідання представника установи ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», в справі відсутній і носій технічної інформації, на якому зафіксовано судове провадження у вказану дату, при тому, що сам прокурор також є стороною процесу, приймав участь у судовому засіданні і саме у вказану дату судом було прийняте процесуальне рішення про доручення призначення захисника обвинуваченому ОСОБА_6 /а.с.10/, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою, відповідно до вимог п.7) ч.2 ст.412 КПК України, безумовне скасування судового рішення.
Таким чином, виходячи з наведеного вище, зважаючи на те, що при розгляді вказаного кримінального провадження суд першої інстанції допустив таке істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, вказану ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_6 , на підставі вимог вказаної вище статті КПК України підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження, відповідно до вимог п.1) ч.1 ст.415 КПК України на новий розгляд у суд першої інстанції, в іншому складі, а апеляція сторони захисту- частковому задоволенню.
Оскільки ухвала суду першої інстанції скасована через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування судового рішення, то доводи, викладені стороною захисту, слід перевірити при новому розгляді кримінального провадження.
При цьому суду першої інстанції слід мати на увазі, що відповідно до вимог ч.1 ст.47 КПК України захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключать кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.
Також, як витікає з вимог п.1), п.3) ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року адвокату забороняється використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта та займати у справі позицію всупереч волі клієнта, крім випадків, якщо адвокат впевнений у самообмові клієнта.
Оскільки особа, стосовно якої застосовано примусові заходи медичного характеру вказує на непогодженість позицій між ним та адвокатом, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, вказане питання, при незмінності позицій особи та його захисника слід вирішити суду при новому розгляді з дотриманням діючих вимог кримінального процесуального законодавства.
На підставі наведеного вище, керуючись ч.2 ст.376 КПК України, ст.404 КПК України, п.6) ч.1 ст.407 КПК України, п.7) ч.2 ст.412 КПК України, п.1) ч.1 ст.415 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_6 - скасувати, направивши матеріали кримінального провадження 1-в/204/2641/14 на новий судовий розгляд у той же суд, в іншому складі.
Апеляційну скаргу захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4