Справа №1-4-174/10 21.09.2010 21.09.2010 21.09.2010
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-572-2010 Головуюча у 1-й інстанції: Селіванова О.А.
Категорія: ст.286 ч.1 КК України Доповідач у 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

апеляційного суду Миколаївської області

у складі:

головуючого ПісногоІ.М.,

суддів Губи О.О., Пустовара М.Л.,

при секретарі Простякову Є.О.,

за участю прокурора Іванова А.О.,

потерпілої ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_3,

21 вересня 2010 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією старшого помічника прокурора м. Миколаєва на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2010 року, яким:

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, приватний підприємець, який проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимий;

- засуджений за ст.286 ч.1 КК України на 1 рік обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та зобовязаний не виїзджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи та повідомляти ці органи про зміну місця проживання і роботи.

Постановлено стягнути із засудженого на користь: потерпілої ОСОБА_2 відшкодування завданих матеріальних збитків у розмірі 6458,02 грн. та 15000 грн. моральної шкоди; фінансового управління Миколаївської міської Ради відшкодування витрат на лікування потерпілої - 2410,4 грн.

За вироком ОСОБА_3 визнано винуватим у тому, що 27 жовтня 2009 року, приблизно о 15 годині, керуючи автомобілем Опель-Омега, реєстраційний № НОМЕР_1, та рухаючись по проїздній части дороги на проспекті Леніна у м. Миколаєві, при підїзді до нерегульованого пішоходного переходу в районі перехрестя з вул. Фалєєвською, на порушення вимог п.п.12.1,12.3,18.1,18.4 Правил дорожнього руху, виявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечну швидкість руху, не контролював свій рух, при виникненні небезпеки не зменшив швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не впевнившись у відсутності пішоходів на пішоходному переході, внаслідок чого виїхав на нього, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_2 спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляції прокурор, що брав участь у розгляді справи судом 1-ї інстанції, просить вирок у частині покарання змінити за його надмірної мякості, постановити свій вирок, яким засудити ОСОБА_3 за ч.1 ст.286 КК України на 1 рік обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та з покладенням обовязків, передбачених п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України. Також стягнути із засудженого відшкодування державі судових витрат (проведення експертизи) у сумі 1072,4 грн. і витрат на лікування потерпілої ОСОБА_2 у розмірі 2410,4 грн. та на користь самої потерпілої відшкодування завданої майнової шкоди у сумі 6445,02 грн. і 40000 грн. моральної шкоди.

Посилається на безпідставне незастосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та невідповідність висновку суду з цього питання фактичним обставинам справи, що є порушенням положень ч.2 ст.50 КК України та не відповідає розясненням Пленуму Верховного Суду України, викладеним у постанові № 5 від 24.10.2003 р.

Вважає, що у справі відсутні перешкоди для призначення вказаного додаткового покарання, оскільки ОСОБА_3 не працює таксистом, як це визнав суд при мотивуванні покарання, внаслідок чого робота водієм не є єдиним джерелом існування його сімї. Що стосується доходів інших членів сімї, то ці обставини судом не досліджувались.

Також суд, на порушення вимог ст.331 КПК України, не вирішив питання про судові витрати.

Іншими учасниками процесу апеляцій на вирок не подано.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора та думку потерпілої на підтримку апеляції, думку засудженого про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали справи, додатково надані апеляційному суду документи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів визнає апеляцію такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Оцінивши перевірені докази у їх сукупності, надані по справі стороною обвинувачення, суд 1-ї інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини засудженого ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст.286 ч.1 КК України.

Вирок у частині доведеності вини, кваліфікації злочину, виду і розміру основного покарання, призначеного засудженому, апелянтом не оспорюється.

Що стосується доводів в апеляції про необхідність застосування додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, судом 1-ї інстанції та при апеляційному розгляді справи встановлено наступне.

ОСОБА_3 визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.286 КК України.

Відповідно до санкції вказаного кримінального закону, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, хоч і передбачене нею, але не є обовязковим.

При мотивуванні у вироку покарання суд вказав, що підсудний працює водієм, тому позбавлення його права керувати транспортними засобами потягне негативні наслідки щодо матерільного стану його сімї, а також перешкоджатиме належному відшкодуванню завданих збитків потерпілій та державі.

В апеляційному суді засуджений надав пояснення, що дійсно працює приватним підприємцем і використовує свій автомобіль як транспортний засіб для забепечення роботи. Має від цього дохід, з якого інсує його сімя. З цього ж доходу він відшкодовуватиме завдані злочином збитки, визначені вироком.

На підтвердження цього, суду надано розписку потерпілої ОСОБА_2 від 21.09.2010 р. про отримання нею від засудженого грошей у сумі 1000 грн. на часткове відшкодування збитків.

За таких обставин, а також зважаючи на те, що ОСОБА_3 вчинено необережний і не тяжкий злочин, відсутність обставин, що обтяжують покарання, поведінку засудженого після злочину, часткове відшкодування ним збитків, колегія суддів не знаходить підстав для призначення додаткового покарання, про що просить прокурор.

Також, колегія зазначає, що в апеляції, окрім викладення обставин справи та загальних фраз про надмірну мякість покарання, не наведено доводів на обрунтування необхідності позбавлення засудженого вказаного спеціального права та, у чому конкретно полягає така мякість.

До того ж, апеляційна інстанція звертає увагу, що апелянт, який був державним обвинувачем при розгляді справи судом 1-ї інстанції, вийшов за межі своєї позиції у дебатах щодо покарання підсудного, чим порушено положення п.8 ст.348 КПК України.

За протоколом судового засідання, прокурор просив призначити ОСОБА_3 додаткове покарання у виді 2 років позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України (а.с.151).

В апеляції ним же ставиться питання про реальне відбуття засудженим такого покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення свого вироку та засудження ОСОБА_3 до додаткового покарання, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Що стосується питання про стягнення судових витрат та розвязання цивільних позовів по справі, то ці обставини, відповідно до ч.1 ст.378 КПК України, не є підставами для постановлення апеляційним судом свого вироку.

Керуючись ст.ст.365,366 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляцію старшого помічника прокурора м. Миколаєва залишити без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2010 року у відношенні засудженого ОСОБА_3 - без зміни.

Головуючий

Судді: