Справа № 1-208/12
Провадження № 1/1015/1070/12
В И Р О К

іменем України

27.02.2012 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Омельченко М.М.

при секретарі Калиновській Н.В.

за участю прокурора Алфьорової Г.В.

потерпілого ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, що має середню освіту, одруженого, не працюючого, раніше не судимого, проживаючого без реєстрації за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Чкалова, 5,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

встановив:

09 лютого 2011 року близько 22 години ОСОБА_2, перебуваючи поблизу залізничної станції «Тарасівка», що розташована в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, підібрав, тобто отримав, рюкзак потерпілого ОСОБА_1, який вибув з володіння останнього внаслідок злочинних дій невстановлених досудовим слідством осіб, достовірно знаючи, що підібраний ним рюкзак здобутий злочинним шляхом, завдавши потерпілому ОСОБА_3 матеріального збитку на суму 160 грн. В подальшому, ОСОБА_2 зберігав рюкзак за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 до 10 години 19.04.2011 року до моменту його вилучення працівниками міліції.

Допитаний у судовому засіданні підсудний ОСОБА_2 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та суду пояснив, що до обставин даної справи потерпілого не знав. 09 лютого 2011 року близько 22 години він зустрівся поблизу залізничної станції «Тарасівка», що розташована в с. Тарасівка, Києво-Святошинського району Київської області з товаришами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з якими деякий час стояв та спілкувався. Потім він пішов купити собі пиво, а коли повернувся, хлопці стояли біля перону. Коли він підходив до них, бачив як від хлопців побіг якийсь чоловік. А коли підійшов, то побачив на землі рюкзак, підняв його, спитав у хлопців, чий він. Хтось із хлопців, хто точно не памятає, вказав, що це рюкзак того чоловіка, який побіг. Також хтось хлопців сказав, що того чоловіка вони побили та забрали його майно, в тому числі і цей рюкзак і, якщо цей рюкзак потрібен йому, ОСОБА_2, то він може його собі забирати. Рюкзак він підняв з землі, потім разом з хлопцями вони купили ще пива і з залізничної станції «Тарасівка» пішли до ОСОБА_5 додому. Він розумів, що рюкзак та інше майно хлопці відібрали у потерпілого, напавши на нього та побивши, спочатку здогадався про це, коли побачив, як невідомий чоловік тікав від них, а потім хлопці й самі розповіли йому. Зазначив, що участі у вчиненні нападу він не приймав, лише скористався тим майном, яким заволоділи під час нападу, зокрема рюкзаком. Пояснити, чому не повідомив до правоохоронних органів про вчинення його товаришами злочину не зміг. В подальшому рюкзак зберігав за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 за місцем проживання своєї хрещеної. Після за тримання працівниками міліції він зізнався в тому, що за місцем проживання він зберігає викрадений рюкзак, який в подальшому працівники міліції вилучили. При призначенні покарання за вчинене, просив врахувати, що в стані алкогольного спяніння він не перебував, оскільки зустрівся з хлопцями за кілька хвилин до нападу і відлучився до магазину, а коли все сталося, він лише повернувся з магазину з пивом, яке в подальшому випив. В судовому засіданні вибачився перед потерпілим за свої дії, щиро шкодував про вчинене, просив суд його суворо не карати, запевнив, що зробив належні висновки для себе та не допустить в подальшому протиправної поведінки.

Окрім показів підсудного, вина ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 198 КК України, підтверджується сукупністю доказів, які були зібрані у справі та досліджені під час судового слідства, а саме:

- показами потерпілого ОСОБА_1, який суду пояснив, що 09.02.2011 року близько 22 години він повертався з роботи та приїхав до залізничної зупинки «Тарасівка» в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області та чекав на електропотяг, щоб доїхати на ньому додому в смт. Глеваха Васильківського району Київської області. Раптом він відчув удар по голові. Коли повернувся, побачив чотирьох чи пятьох молодих чоловіків, які наносили йому удари руками та ногами по різним частинам тіла. Хлопці забрали у нього рюкзак, мобільний телефон марки «Нокіа 1600», в якому знаходилась сім-картка оператора мобільного звязку «МТС», на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 30 грн., срібний ланцюжок 925 проби, вагою 10 г з срібним хрестиком вагою 1,5 г, МР3-плеєром марки «Samsung», навушники марки «Panasonic», гроші в сумі 50 грн. Чи був серед них ОСОБА_2, однозначно сказати не може. Згодом приїхав електропотяг і хлопці його залишили. Потерпілий звернувся з позовною заявою, уточнив в судовому засіданні позовні вимоги та просив стягнути з підсудного 10 000 грн. моральної шкоди, 1105 грн. матеріальної шкоди та 2700 грн. вартість витрат на лікування. При призначенні покарання вважав, що підсудний заслуговує на суворе покарання;

- показами свідка ОСОБА_7, який суду пояснив, що 09.02.2011 року близько 22 години він з ОСОБА_8, ОСОБА_6 перебували поблизу залізничної станції «Тарасівка» в с. Тарасівка, Києво-Святошинського району Київської області, де зустріли ОСОБА_2 Всі, окрім ОСОБА_2 випили по пляшці пива. Коли ОСОБА_2 відлучився, повз них пройшов чоловік, за яким він з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 прослідували. ОСОБА_6 наздогнав його і вдарив три рази в голову. Він вдарив потерпілого один раз. В цей час потерпілий почав втікати, його наздогнав ОСОБА_6 і знову вдарив. Вони забрали у потерпілого речі, після чого той втік. ОСОБА_2 не брав участі у нападі, ніяких ударів потерпілому не наносив, про те, що сталося, вони розповіли йому в подальшому, ОСОБА_2 забрав собі рюкзак, який вони забрали у потерпілого;

- показами свідка ОСОБА_8, який суду пояснив, що ОСОБА_2 являється чоловіком його сестри. 09.02.2011 року близько 22 години він з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вчинили напад на потерпілого ОСОБА_1, але ОСОБА_2 потерпілого не бив, його на той час не було з ними поряд, в подальшому ОСОБА_2 підібрав рюкзак потерпілого, коли той вже втік. Про розбійни напад на потерпілого ОСОБА_2 розповіли пізніше;

- показами свідка ОСОБА_9, яка будучи допитаною у судовому засіданні, пояснила, що підсудний її син, потерпілого вона знає в силу обставин справи. Про те, що сталося, вона дізналася лише від працівників правоохоронних органів. Зазначила, що коли 09.02.2011 року її син повернувся додому, ніяких чужих речей у нього при собі не було. Як їй відомо, лише рюкзак вилучили у хрещеної її сина, а інших речей у нього і не було. Свого сина ОСОБА_2 охарактеризувала позитивно, вважає, що син вчинив злочин лише тому, що він звязався з поганою компанією;

- копією протоколу усної заяви (повідомлення) ОСОБА_1 про злочин від 10.02.2011 року, який повідомив, що невідомі особи відкритим шляхом заволоділи його особистими речами (том 1 а.с. 48-49);

- копією протоколу огляду місця події від 10.02.2011 року, обєктом якого є ділянка місцевості поблизу залізничної станції «Тарасівка», яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, копією схеми та копією ілюстративної таблиці до нього (том 1 а.с. 50-51, 52, 53-54);

- копією протоколу предявлення ОСОБА_2 для впізнання особи від 19.04.2011 року, під час якого потерпілий ОСОБА_1 із предявлених йому осіб, не впізнав нікого, хто 09.02.2011 року здійснив на нього напад (том 1 а.с. 83-84);

- копією протоколу огляду місця події від 20.04.2011 року, під час якого в службовому кабінеті № 306 Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області за адресою: м. Боярка, вул. Хрещатик, 88, було оглянуто чорний рюкзак, даний рюкзак зі слів ОСОБА_2 було відібрано у невідомого громадянина 09.02.2011 року (том 1 а.с. 95);

- копією протоколу предявлення предметів для впізнання від 30.04.2011 року, під час якого серед інших ОСОБА_1 впізнав джинсовий рюкзак чорного кольору, який у нього було викрадено 09.02.2011 року (том 1 а.с. 104-105);

- копією протоколу огляду речових доказів від 20.04.2011 року, під час якого було оглянуто рюкзак з джинсового матеріалу чорного кольору (том 1 а.с. 109);

- копією висновку товарознавчої експертизи від 29.07.2011 року, згідно якої вартість рюкзака джинсового з урахуванням зносу станом на 09.02.2011 року становить 160 грн. (том 1 а.с. 116);

- копією протоколу відтворення обстановки та обставин події від 19.04.2011 року, в ході якого підсудний ОСОБА_2 відтворив обставини, які мали місце 09.02.2011 року (том 1 а.с. 190-192) та копією фототаблиці до нього (том 1 а.с. 193-194);

- копією протоколу очної ставки від 19.04.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в ході якої підсудний та потерпілий підтвердили показання про обставини вчиненого злочину (том 1 а.с. 195-197);

- копією протоколу очної ставки від 03.08.2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, під час якої ОСОБА_2 підтвердив викрадення майна ОСОБА_1 (том 1 а.с. 198-202);

- копією протоколу очної ставки від 03.08.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10, під час якої ОСОБА_2 підтвердив викрадення майна ОСОБА_1 (том 1 а.с. 210-213).

За таких обставин, суд визнає, що підсудний, потерпілий ОСОБА_1, свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 давали суду правдиві покази, які підтверджуються дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами у справі.

Покази свідка ОСОБА_5, який будучи допитаним в судовому засіданні пояснив, що потерпілого бачить вперше, ніякого відношення до нападу на нього 09.02.2011 року він не має, так як з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 він того вечора не був, суд не приймає до уваги,оскільки вони не містять інформації що впливає на кваліфікацію дій підсудного.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд визнає, що органами досудового слідства дії ОСОБА_2 безпідставно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки під час судового слідства не здобуто доказів на підтвердження вини підсудного у відкритому викраденні майна потерпілого ОСОБА_1, поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоровя потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

За таких обставин, суд вважає доведеною вину підсудного ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 198 КК України, його дії кваліфікуються судом як заздалегідь не обіцяне отримання та зберігання майна, завідомо одержаного злочинним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу підсудного.

Призначаючи покарання підсудному, суд враховує, що злочин за ст. 198 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, підсудний за місцем проживання характеризується посередньо (том 1 а.с. 222), раніше не судимий (том 1 а.с. 215), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (том 1 а.с. 216, 217, 218), обставиною, що помякшує покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено, а тому, вважає доцільним призначити покарання за ст. 198 КК України у виді позбавлення волі межах санкції відповідної статті, оскільки приходить до переконання про неможливість виправлення та перевиховання підсудного ОСОБА_2 без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 КПК України постановляючи вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Судом визнано доведеність вини підсудного у вчиненні злочину за ст. 198 КК України, отриманий ОСОБА_2 рюкзак потерпілого ОСОБА_1 останньому повернутий, тілесних пошкоджень підсудному потерпілому не спричиняв, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1105 грн. матеріальної шкоди та 2700 грн. вартість витрат на лікування задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд керується вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України та визначає його залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини ОСОБА_2, виходячи з вимог розумності і справедливості та вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Арешт, накладений постановою від 24.07.2011 року старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України в Київській області на будь-яке майно, яке на праві особистої власності належить ОСОБА_2, залишається без змін.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. ст. 81, 330 КПК України.

Судові витрати у справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 323-324, 328 КПК України, суд -

засудив:

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 198 КК України і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_2 рахувати з моменту затримання - з 11.04.2011 року.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_2 до набрання вироком законної сили залишити взяття під варту в Київському СІЗО ДДУ з ПВП в м. Києві та Київській області.

Цивільний позов потерпілого задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) 1000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди. В решті позовних вимог потерпілого відмовити.

Арешт, накладений постановою від 24.07.2011 року старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України в Київській області на будь-яке майно, яке на праві особистої власності належить ОСОБА_2 (том 1 а.с.121) залишити без змін.

Речові докази у справі: мобільний телефон марки «Нокіа-1600», рюкзак, МР3-плеєр марки «Самсунг» з навушниками «Панасонік», передані на зберігання потерпілому ОСОБА_1 (том 1 а.с. 118) залишити у його розпорядженні.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом 15 діб з часу його проголошення прокурором та потерпілим, а засудженим в той же строк, з часу отримання ним копії вироку.

Суддя Омельченко М.М.