Справа № 4/1312/308/12 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 10/1390/716/12 Доповідач: Кобзар В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2012 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Кобзара В.М.,

суддів Гаврилова В.М., Макойди З.М.,

з участю прокурора Захарка А.Є.

скаржника ОСОБА_1

та представника скаржника ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляцією прокурора прокуратури м.Львова ОСОБА_3 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 13 вересня 2012 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано неправомірною бездіяльність прокурора м.Львова щодо неприйняття процесуального рішення в порядку ст. 97 КПК України за заявою ОСОБА_1 про злочин від 14 вересня 2010 року та зобовязано прокурора м.Львова прийняти процесуальне рішення в порядку ст. 97 КПК України за заявою ОСОБА_1 про злочин від 14 вересня 2010 року.

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із скаргою на бездіяльність та протиправні дії прокурора м.Львова при розгляді заяви про злочин від 14 вересня 2010 року в порядку ст. 97 КПК України, покликаючись на те, що в судовому засіданні Галицького районного суду м.Львова по справі № 2а-621 скаржниця звернулась з повідомленням про службовий злочин ОСОБА_4 та Желізко М директора департаменту Львівської міської ради в порядку ст. 23, 97 КПК України. Дане повідомлення було скеровано суддею Ванівським О.М. прокурору Галицького району м.Львова, який, в свою чергу 01 жовтня 2010 року скерував таке за належністю до прокурора м.Львова. В порядку ст. 4, 94, 95, 97, 98 КПК України прокурор м.Львова у визначений термін та спосіб не провів перевірку та не прийняв рішення і не надав процесуального документу, передбаченого нормами даної статті, а скерував таке до Першого заступника голови Львівської міської ради та зобовязав останнього перевірити повідомлення про злочин, відповідно прореагувати, а про результати повідомити автора звернення та прокуратуру. Вважає, що вищенаведеним порушено її права, тому просить визнати дії прокурора м.Львова щодо неприйняття процесуального рішення в порядку КК та КПК України за заявою про злочин від 14 вересня 2010 року та зобовязати прокурора м.Львова прийняти процесуальне рішення в порядку ст. 97 КПК України.

Приймаючи рішення про задоволення скарги ОСОБА_1, суд зазначив, що заява про злочин ОСОБА_1 була скеровано до прокурора м.Львова для розгляду по суті, однак така прокурором розглянута не була, у звязку з чим не прийнято процесуального рішення, передбаченого ст. 97 КПК України, а скерована до Львівської міської ради для проведення перевірки, тобто прокурором м.Львова не надано належної оцінки фактам викладеним у заяві.

Зазначену постанову суду в апеляційному порядку оскаржив прокурор м.Львова ОСОБА_3 В своїй апеляції просить оскаржувану постанову суду скасувати у звязку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладеним у постанові, фактичним обставинам справи, та винести нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що постанова суду є незаконною та необґрунтованою, оскільки винесена з істотним порушенням кримінально-процесуального закону та висновки суду при розгляді скарги ОСОБА_1 в порядку ст.236 КПК України не відповідають викладеним у постанові фактичним обставинам справи.

Крім цього, прокурор зазначає, що підстав для проведення перевірки заяви ОСОБА_1 від 14 вересня 2010 року в порядку ст. 97 КПК України не було, оскільки така була необґрунтована, не містила тих чи інших ознак злочину, а тому була розглянута в порядку ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» в місячний термін та була надана обґрунтована відповідь.

Відповідно до вимог ст. 236 КПК України скарга на дії прокурора при проведенні досудового слідства чи окремих слідчих дій подається вищестоящому прокурору, який її розвязує в порядку та строки, передбачені ст.ст. 234, 235 КПК України. Дії прокурора можуть бути оскаржені до суду, скарги на дії прокурора розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її суті, якщо інше не передбачено КПК України

Оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів дізнання, слідства та прокуратури розглядаються у межах кримінального судочинства, а не адміністративного судочинства, то суд не наділений правом визнавати бездіяльність прокурора неправомірною та незаконно, а також зобовязувати його вчиняти певні дії, оскільки це не передбачено чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляції, думку прокурора, який підтримав апеляцію, думку скаржника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які заперечили апеляцію прокурора, колегія суддів прийшла до переконання, що апеляція прокурора не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із положеннями ст. 236 КПК України скарги на дії прокурора при проведенні ним досудового слідства або окремих процесуальних дій у справі подається вищестоящому прокуророві, який її розвязує в порядку і строки, що передбачені статтями 234 і 235 КПК України. Дії прокурора можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КПК України по заяві або повідомленню про злочин прокурор зобовязаний не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: 1) порушити кримінальну справу; 2) відмовити в порушенні кримінальної справи; 3) направити заяву або повідомлення за належністю.

Пунктом 4.3. мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 у справі № 1-29/2011 «Справа про оскарження бездіяльності субєктів владних повноважень щодо заяв про злочини» визначено, що завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України). Положення КПК України регламентують діяльність органів державної влади та їх посадових осіб, яка стосується сфери публічно-правових відносин, що виникають внаслідок злочинних посягань, відповідальність за які встановлено в нормах кримінального права.

За статтею 97 КПК України прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобовязані: приймати заяви і повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх віданню (частина перша); не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: порушити кримінальну справу, відмовити в порушенні кримінальної справи, направити заяву або повідомлення за належністю (частина друга); вжити всіх можливих і необхідних заходів реагування у звязку з такими заявами і повідомленнями (частини третя, четверта, пята).

У статтях 110, 234, 236 КПК України йдеться про оскарження в суді рішень чи дій органів дізнання, слідчого, прокурора, які вони постановили чи вчинили уже під час провадження у кримінальній справі. Субєкти, визначені в цих нормах, є носіями спеціальних владних процесуальних повноважень і тому виконують функції, обумовлені завданнями кримінального судочинства.

Здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних субєктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

У відповідності з абз. 3 пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України положення частин другої, третьої статті 110, частин пятої, шостої статті 234, частин другої, третьої статті 236 КПК України унормовують судовий розгляд скарг на рішення і дії органів дізнання, слідчого, прокурора, які були прийняті і вчинені в межах уже порушеної кримінальної справи. Однак у статті 97 КПК України визначено діяльність субєктів владних повноважень у разі надходження заяв і повідомлень про злочини на стадії, яка передує порушенню кримінальної справи.

Згідно з п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 у «Справі про оскарження бездіяльності субєктів владних повноважень щодо заяв про злочини» положення статті 97 КПК України в системному звязку з положеннями частини другої статті 55 Конституції України, частини третьої статті 110, частини пятої статті 234, частини другої статті 236 КПК України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти так, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності субєктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що дії прокурора м.Львова відносно неприйняття рішення, в порядку передбаченому ст. 97 КПК України, по заяві ОСОБА_1 про злочин від 14 вересня 2010 року слід визнати неправомірними та про зобовязання прокурора м.Львова прийняти процесуальне рішення в порядку ст. 97 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 366, 377, 379 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора прокуратури м.Львова ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Личаківського районного суду м.Львова від 13 вересня 2012 року про визнання неправомірними дій прокурора м.Львова щодо неприйняття рішення, в порядку передбаченому ст. 97 КПК України, по заяві ОСОБА_1 про злочин від 14 вересня 2010 року та зобовязання прокурора м. Львова щодо прийняття процесуального рішення в порядку ст. 97 КПК України за заявою ОСОБА_1 про злочин від 14 вересня 2010 року без змін.

Головуючий:

Судді: