Справа № 346/215/15-к
Провадження № 11-кп/779/227/2015
Категорія ст.186 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001077 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Коломийського міськрайонного суду від 26 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , житель АДРЕСА_2 , громадянин України, українець, який має середню освіту, не працює, не одружений, депутатом не являється, неодноразово судимий, остання судимість 10.06.2011 року Коломийським міськрайонним судом за ст.185 ч.2, ст.185 ч.3, ст.15 ч.2, ст.185 ч.3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Рогатинського районного суду від 25.01.2010 року у виді 8500 грн. штрафу на користь держави, на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 03.11.2014 року умовно достроково звільнений від відбування частини призначеного покарання строком 1 місяць 07 днів, -

визнаний винним за ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання, застосувавши ст.69 КК України, у виді 2 років 4 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду від 10 червня 2011 року у виді 1 місяця 07 днів позбавлення волі та 8500 грн. штрафу і остаточно призначено покарання 2 роки 5 місяців 7 днів позбавлення волі зі сплатою штрафу в розмірі 8500 грн. на користь держави із самостійним його виконанням відповідно до ч.3 ст.72 КК України.

Строк відбування призначеного покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з 13 січня 2015 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до набрання вироку законної сили залишено без зміни.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_7 повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Установлено, що 05.12.2014 року приблизно о 3 год. ОСОБА_7 , рухаючись по вул. Леонтовича в м. Коломия, діючи умисно, керуючись корисливими мотивами з метою заволодіння чужим майном, наздогнав потерпілого ОСОБА_8 , який у цей час перебував неподалік Коломийської загальноосвітньої школи №6, наніс останньому кулаком удар в ділянку голови, від якого потерпілий впав на землю. Після чого обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілому ще декілька ударів кулаками в ділянку голови та відкрито викрав в нього чорну шкіряну куртку, вартістю 70 грн, в кишенях якої знаходились грошові кошти в сумі 1000 грн, мобільний телефон марки "Samsung", моделі Е1202і, IMEI НОМЕР_1 , вартістю 300грн, з сім-картами операторів мобільного зв`язку "Київстар" та "МТС", вартістю 15 грн кожна, посвідчення інваліда війни на ім`я потерпілого ОСОБА_8 та ключі. Після цього ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину та розпорядився вкраденим майном на власний розсуд. Внаслідок нанесення ударів ОСОБА_7 спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді синця та саден, на фоні травматичного набряку м`яких тканин в ділянці спинки носа, повік лівого ока та лівої виличної ділянки, що відповідно до висновку експерта №336 від 08.12.2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В суді обвинувачений визнав себе винним і суд в силу ч.3 ст.349 КПК України інші докази не досліджував.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій вважає вирок суду незаконним з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а призначене йому покарання надто м`яким.

Зокрема, прокурор стверджує про те, що судом, при призначенні покарання за вчинений злочин, безпідставно застосовано ст.69 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 скоїв злочин в період невідбутої частини покарання. Крім того, суд при винесенні вироку не врахував, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, в тому числі за умисні корисливі злочини проти власності, що дає підстави для висновку про його небажання стати на шлях виправлення. Зазначені обставини свідчать про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_7 , а призначене судом покарання суперечить загальним засадам призначення покарань і є явно несправедливим через м`якість.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст.71 КК України, до вищевказаного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду від 10.06.2011 року у виді 1 місяця 7 днів позбавлення волі та 8500 грн штрафу.

Під час апеляційного розгляду прокурор подану апеляційну скаргу підтримав.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому посилається на її безпідставність, оскільки суд призначив йому законне та обґрунтоване покарання, врахувавши пом`якшуючі обставини і при цьому не встановивши обтяжуючих. А тому, просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував мотиви апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який він засуджений, а також правильність кваліфікації дій, в силу положень ч.3 ст.404 КПК України, перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Що стосується доводів, наведених у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції правових норм про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими та з ними погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, за змістом ч.1 ст.69 КК України призначення покарання за ч. 2 ст.186 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику призначення судами кримінального покарання" №7 від 24.10.2003 року призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

Цих вимог суд першої інстанції не дотримався і призначене судом першої інстанції покарання, на думку колегії суддів, є невиправдано м`яким.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_7 , покарання, суд першої інстанції вказав про те, що він врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ним корисливого злочину та те, що він повторно вчинив грабіж, особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінетах не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання, - зізнання та щире каяття, добровільне відшкодування заподіяних збитків. При цьому наведені обставини суд визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Колегія суддів вважає, що суд у вироку, хоча формально і послався на ступінь тяжкості злочину та дані про особу обвинуваченого, проте фактично їх не врахував, оскільки вчинений засудженим злочин згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів. Крім того, ОСОБА_7 повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності (грабіж), при цьому скоїв його, будучи неодноразово судимим в період невідбутої частини покарання (умовно-дострокове звільнення). Так, вироком Коломийського міськрайонного суду від 10.06.2011 року ОСОБА_7 був засуджений за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 і ч.2 ст.15 до 3 років 6 місяців позбавлення волі та 8500 грн. штрафу. 03 листопада 2014 року він був звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково строком на 1 місяць 07 днів. В період умовно-дострокового звільнення, а саме 05.12.2014 року, ОСОБА_7 скоїв новий злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України. Це свідчить про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_7 та про його небажання стати на шлях виправлення.

А тому, судом першої інстанції безпідставно застосовано ст.69 КК України.

Таким чином доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими, вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , на підставі частини 1 п.3 ст. 407, частини 1 п.4 ст. 409, частини 1 п.2 ст. 413, ст. 414, частини 1 п.2 ст.420 КПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку судом апеляційної інстанції.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує загальні засади призначення покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, котрий відноситься до тяжкого; особу обвинуваченого; те що злочин відносно майна потерпілого, він вчинив після нещодавнього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання; думку потерпілого, який просив суворо обвинуваченого не карати, вважає, що ОСОБА_7 необхідно призначити мінімальне покарання у вигляді позбавлення волі, передбачене санкцією частини 2 статті 186 КК України, застосувавши ч.1 ст.71 КК України, частково приєднавши йому до даного покарання невідбуту частину покарання за попереднім вироком, яке слід вважати справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,-

засудила :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Коломийського міськрайонного суду від 26 березня 2015 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки .

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, повністю приєднати ОСОБА_7 до даного покарання невідбуту ним частину покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду від 10 червня 2011 року у виді 1 місяця 07 днів позбавлення волі та 8500 гривень штрафу і остаточно визначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 1 (один) місяць і 7 (сім) днів зі сплатою штрафу в розмірі 8500 гривень на користь держави із самостійним його виконанням відповідно до ч.3 ст.72 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишити тримання під вартою.

В іншій частині залишити вирок без змін.

Вирок може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4