Справа № 357/5050/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/749/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 55 22.07.2015

УХВАЛА
Іменем України
22 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора військової прокуратури Білоцерківського гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_8 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Півці, Кагарлицького району, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, на підставі статті 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю два роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2,3 ч.1 ст.76 КК України.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць, за наступних обставин. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) від 29 березня 2014 року № 70 молодшого сержанта ОСОБА_6 , призваного відповідно до мобілізаційного плану Канівським МВК Черкаської області зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду старшого сапера інженерно-саперної роти, а наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 29 серпня 2014 року № 137 зараховано у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 , що дислокується в АДРЕСА_2 . Відповідно до вимог статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, молодший сержант ОСОБА_6 , як військовослужбовець ЗС України повинен був свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

Разом з тим, являючись військовослужбовцем ЗС України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентують проходження ним служби, 05 листопада 2014 року приблизно о 15 годині ОСОБА_6 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та по 15 березня 2015 року був відсутній на службі без поважних причин, тобто тривалістю понад один місяць. 15 березня 2015 року молодший сержант ОСОБА_6 добровільно прибув до місця проходження служби в розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 .

В апеляційні скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2015 року, скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості та ухвалити свій вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч.3 ст.407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців. На обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 недостатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є злочином середньої тяжкості, під час його вчинення ОСОБА_6 діяв з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, був відсутній на службі понад п`ять місяців, не вживав ніяких заходів для повернення на службу аж до початку звільнення в запас. Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції не достатньо враховано значну суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 злочину в умовах проведення антитерористичної операції на сході країни. Також, на переконання прокурора, суд першої інстанції безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 відсутність судимостей та посередню характеристику за місцем проходження служби. Прокурор вважає, що достатніх підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням статті 75 КК України у суду не було, а розмір покарання, хоча й визначений судом першої інстанції ОСОБА_6 в межах санкції ч.3 ст.407 КК України, але є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними у справі доказами, в їх сукупності, які не заперечувались також і обвинуваченим, досліджувались за згодою учасників судового провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому згідно ч. 2 ст. 394 КК України апеляційному оскарженню не підлягають.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є злочином середньої тяжкості, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 відповідно до статті 66 КК України судом першої інстанції визнано та враховано щире каяття, добровільне з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю злочину. Також, при ухваленні вироку та призначенні обвинуваченому покарання, судом першої інстанції враховано особу ОСОБА_6 , зокрема посередню характеристику за місцем служби та відсутність судимостей чи притягнення до кримінальної відповідальності у минулому. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції не встановлено. Таким чином, місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_6 враховано всі обставини, відповідно до загальних засад призначення покарання.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання в межах санкції ч.3 ст.407 КК України за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанціїї дійшов правильного висновку щодо можливості виправлення та перевиховання ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, однак зі встановленням контролю над ним з боку органів кримінально-виконавчої інспекції, належним чином обґрунтувавши своє рішення, та застосував до нього статтю 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 -залишити без змін.

Судді:

_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4