Дата документу Справа № 1-1103/11
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11/778/62/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.4 ст.190 КК УкраїниСуддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

представника

потерпілих ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

підсудних ОСОБА_12 і ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , яка діє в інтересах підсудних ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 Кравець- ОСОБА_14 , ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Осинників Кемеровської області Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1 ,

визнано винуватими та засуджено за ч. 4 ст. 190 КК

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком ОСОБА_13 та ОСОБА_12 визнано винуватими у тому, що вони у період із березня 2007 року по січень 2010 року за попередньою змовою між собою шляхом шахрайства заволоділи грошима, належними ОСОБА_8 442493,30 грн, ОСОБА_9 442493,30 грн, ОСОБА_6 445018,30 грн, ОСОБА_7 445018,30 грн. На вимогу потерпілих надати гарантії виконання домовленостей шляхом розписок або укладення договору про розподіл майнових прав на об`єкт нерухомості на три сім`ї засуджені заявили, що жодних грошей від них не отримували і нічого їм не винні.

Дії підсудних кваліфіковано за ч.4 ст.190 КК та їм призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст.75 КК їх звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та з покладенням на них обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання про цивільні позови і речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок місцевого суду, а провадження у справі закрити за відсутністю складу злочину.

В апеляційній скарзі потерпілі просять вирок місцевого суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особам засуджених унаслідок м`якості, наводячи при цьому відповідні доводи. Просять ухвалити новий вирок, яким призначити підсудним покарання у виді 12 років позбавлення волі без застосування ст.75 КК.

Заслухавши доповідача у справі, прокурора, яка просила вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення; обвинувачених, які підтримали доводи і вимоги зазначені в апеляційній скарзі їх захисника і заперечили проти доводів і вимог апеляційної скарги потерпілих; вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги потерпілих, які разом з їх представником наполягали на наведених у скарзі запереченнях і вимогах; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляції підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.323 КПК (тут і надалі КПК 1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Відтоді під час його ухвалення мають бути правильно застосовано норми матеріального права і дотримано вимог кримінально-процесуального закону.

На переконання судової колегії оскаржуваний вирок вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВСУ №8 від 24.10.2003 року «Про застосування законодавства, що забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» обвинувачений має право знати, в чому він обвинувачується, підсудний - за якою статтею Кримінального кодексу України (далі - КК) йому пред`явлено обвинувачення.

Суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом. Зокрема, в описовій її частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин.

Недодержання органами досудового слідства вимог статей 132 і 142 КПК може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування.

Складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 334 КПК. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо. Порушення при складенні вироку вимог статей 332-335 КПК може бути підставою для його скасування.

Проте, змінюючи обвинувачення під час перебування справи на стадії судового розгляду, прокурор вказаних вимого процесуального закону не виконав, а районний суд на вказані недоліки своєї уваги не звернув та ї не усунув.

Так, прокурор, з яким погодився суд першої інстанції, вважав, що злочин, у вчиненні, якого обвинувачуються ОСОБА_13 і ОСОБА_15 , було скоєно за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до п.26 Постанови №10 від 06.11.2009 року Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. При цьому можливий розподіл функцій, за яких кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Проте з формулювання пред`явленого ОСОБА_13 і ОСОБА_15 обвинувачення не вбачається з чого складалась роль ОСОБА_13 з огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості було придбано на ім`я ОСОБА_15 частково за кредитні кошти, отриманні за кредитною угодою, де кредитором виступала ОСОБА_15 , а частково за кошти, які згідно розписки наданої ОСОБА_16 , також було отримано від ОСОБА_15 .

Ні прокурор у постанові про притягнення вказаних осіб як обвинувачених, ні суд в обвинувальному вироку не зазначили в чому проявилась узгодженість дій ОСОБА_13 і ОСОБА_15 , направлених на заволодіння майном потерпілих, в чому полягала роль кожного з них, які активні дії на досягнення єдиної мети ними було вчинено, як разом або окремо.

Виходячи з того, що діяння передбачене ст.190 КК відноситься до корисливих злочинів, обвинувачення не зазначило, чи мали обвинуваченні і ОСОБА_13 , зокрема, корисливий мотив при вчиненні заволодіння майном потерпілих.

Зазначаючи, що обвинувачені в період з травня 2007 року по січень 2010 року заволоділи грошовими коштами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 275843,3 грн. у кожного, ні обвинувачення, ні районний суд не зазначили місця заволодіння вказаними коштами. Обвинувачення не містить у собі вказівки хто й коли отримував від потерпілих і конкретно в якому розмірі щомісячно грошові кошти.

Обвинувачення не зазначило розміру грошових коштів, на заволодіння якими нібито був спрямований умисел ОСОБА_13 і ОСОБА_15 . Дана обставина має істотне значення для вирішення питання щодо правильності кваліфікації їх дій у випадку доведеності вини обвинувачених у протиправному заволодінні ними грошовими коштами.

В зв`язку з чим, залишилось невстановленим чи є даний злочин закінченим, якщо ОСОБА_13 і ОСОБА_15 досягли своєї мети, а відтоді чи є даний злочин продовжуваним, т.т. таким, що складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром; чи навпаки мав місце замах на вчинення шахрайських дій щодо заволодіння більшого розміру грошових коштів. Залишилось не вирішеним питання щодо відсутності чи наявності в діях обвинувачених ознак повторності з огляду на кількість потерпілих у справі і тривалого за часом за переконанням обвинувачення злочинної діяльності ОСОБА_13 і ОСОБА_15 .

Судова колегія звертає свою увагу на те, що відповідно до ст. 190 КК умисел на заволодіння майном потерпілих в шахрайський спосіб обов`язково виникає ще до заволодіння таким майном. У випадку, коли ж боржник отримав від кредитора майно з наміром його повернути чи в інший спосіб провести розрахунок, проте згодом таке майно не повернув з тих чи інших причин або обставин, в діях боржника не може бути складу злочину, передбаченого ст.190 КК.

Під час розгляду даної справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції всі потерпілі заявили про свою впевненість щодо дійсних намірів ОСОБА_15 після повного погашення заборгованості за кредитом провести поділ придбаного за спільні кошти майнового комплексу за адресою АДРЕСА_2 . Про вказаний намір на думку потерпілих свідчило те, що

по-перше, кредит не було оформлено на три сім`ї лише через те, що банк відмовився в такий спосіб укладати кредитний договір;

по-друге, потерпілі розпочали вести свою господарську діяльність за вказаною адресою без будь-яких застережень фактично на правах власників;

по-третє, в липні 2009 року мала місце попередня згода ОСОБА_13 і ОСОБА_15 на оформлення в нотаріальному порядку правовідносин щодо розподілу часток у власності майнового комплексу за адресою АДРЕСА_2 із засвідченням фактів внесення потерпілими грошових коштів на часткове погашення кредиту.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_13 і ОСОБА_15 категорично заперечили участь потерпілих у погашенні кредитної заборгованості ОСОБА_15 і в авансуванні в 2007 році потерпілими оплати майнового комплексу за адресою АДРЕСА_2 , залишилось невстановленим, на чому ґрунтується висновок обвинувачення і суду у наявності у ОСОБА_13 і ОСОБА_15 спільного умислу на заволодіння грошовими коштами потерпілих без наміру їх повернення і чи буд-якого іншого розрахунку ще перед придбанням вказаного майнового комплексу.

Вирок суду в цій частині є суперечливим, оскільки обвинувачення зазначає, що в липні 2009 року було зірвано намір потерпілих оформити в нотаріальному порядку правовідносин щодо розподілу часток у власності майнового комплексу за адресою АДРЕСА_2 через відмову ОСОБА_13 визнати факт внесення потерпілими грошових коштів на часткове погашення кредиту ОСОБА_15 . Проте одночасно у вироку суду, як і в постанові про зміну обвинувачення зазначено, що потерпілі продовжували, не дивлячись на невизнання ОСОБА_13 їх причетності до спірного майнового комплексу, сплачувати кредитні кошти обом обвинуваченим ще протягом півроку до січня 2010 року .

Одним з доказів вини ОСОБА_13 і ОСОБА_15 є записи, здійсненні ОСОБА_17 щодо дат і розміру сум погашення кредиту. На підставі цих записів судом було проведено судово-економічну експертизу №-245-12Б від 23.05.2012 року. Проте, обвинувачені категорично заперечили проти належності і допустимості вказаних записів, вважаючи, що їх було вчинено виключно з метою дискредитувати обвинувачених значно пізніше ніж було проведено реальну оплату кредитів.

В грудні 2014 року обвинувачені звертались до суду з клопотанням про проведення експертизи вказаних записів з метою встановлення часу їх вчинення. (т.5 а.с. 212-214) Проте в задоволенні клопотання про проведення експертизи, висновки якої могли поставити під сумнів допустимість чи не найголовнішого документального доказу обвинувачення, було безпідставно відмовлено, чим було допущено істотну неповноту судового слідства і порушено право обвинувачених на належний захист. (т.5 а.с. 245)

Отже, жодним чином не вирішуючи питання встановлення факту отримання чи неотримання ОСОБА_13 і ОСОБА_15 грошових коштів потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , судова колегія дійшла висновку, що органом досудового розслідування було допущено неконкретність пред`явленого ОСОБА_13 і ОСОБА_15 обвинувачення, чим істотно порушило їх право на захист. Районний суд фактично був позбавлений можливості за таких обставин ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення по суті.

В зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що вказані порушення кримінально-процесуального законодавства України, допущені органом досудового слідства і суду, є безумовними підставами для скасування вироку з направленням кримінальної справи на додаткове розслідування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.365, 366 КПК України 1960 року, судова колегія

УхвалиЛА:

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_11 , яка діє в інтересах підсудних ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , та задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2014 року щодо ОСОБА_12 і ОСОБА_13 скасувати.

Кримінальну справу повернути прокурору для проведення додаткового розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_12 і ОСОБА_18 залишити без змін підписка про невиїзд.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4