Справа №489/4639/13-к 24.06.2015 24.06.2015 24.06.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/384/15 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 Категорія: ч.1 ст.121 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, раніше не судимого, який проживає у АДРЕСА_1 :
- виправдано в обвинуваченні за п.12 ч.2 ст.115 КК України;
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Сковородіно Амурської області Російської Федерації, громадянина України, раніше не судимого, який до затримання проживав у АДРЕСА_2 :
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9 ,
представник потерпілої ОСОБА_10 ,
виправданий ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_8 ,
захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Короткий зміст апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обох винними за п.12 ч.2 ст.115 КК України та призначити обом покарання у виді 15 років позбавлення волі.
Також, додатково дослідити обставини, встановленні під час кримінального провадження: протокол огляду місця події від 15.12.2012 р.; висновки судово-медичних експертиз № 848 від 27.01.2013 р., № 848 від 27.05.13 р., № 8-К від 12.02.2015 р.; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.12.2012 р. за участю свідка ОСОБА_13 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.02.2013 р. за участю свідка ОСОБА_14 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04.02.2013 р. за участю свідка ОСОБА_15 ; протокол проведення слідчого експерименту за участю очевидця події ОСОБА_15 від 23.05.2013 р.; протокол проведення слідчого експерименту за участю очевидця події ОСОБА_16 від 23.05.2013 р., та додатково допитати обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 і ОСОБА_20 .
Короткий зміст рішення суду 1-й інстанції.
ОСОБА_8 визнано винним за ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.
ОСОБА_7 виправдано в обвинуваченні за п.12 ч.2 ст.115 КК України за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Запобіжний захід ОСОБА_7 скасовано та звільнено з під варти.
Постановлено покласти на рахунок держави витрати на проведення судово-психіатричної експерти у розмірі 448 грн. 33 коп.
Вирішено питання про речові докази та арешт майна.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення.
На думку апелянта, суд безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів вчинення обвинуваченими умисного вбивства потерпілого за попередньою змовою групою осіб.
Зазначає про неправильне прийняття судом до уваги пояснень обвинувачених, які лише намагались уникнути відповідальності ОСОБА_21 , а Караману змінити кваліфікацію на менш тяжкий злочин.
Невірним є і посилання суду на свідчення ОСОБА_15 і ОСОБА_20 про відсутність попередньої змови між обвинуваченими на вбивство або побиття потерпілого, а також, що дії ОСОБА_22 були для ОСОБА_7 неочікуваними.
Ці ж свідки свідки не змогли пояснити причину їхньої поїздки до потерпілого; факт знаходження у автомобілі 5 осіб - ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 та ОСОБА_23 , при наявності у автомобілі місць для водія і 4 пасажирів; пояснення щодо відсутності домовленості про спільну поїздку до потерпілого та не обговорення між собою цілей такої поїздки.
Також, суд безпідставно визнав покази потерпілих ОСОБА_24 і ОСОБА_18 про конфлікти між ОСОБА_7 та ОСОБА_25 і про погрози останньому з боку ОСОБА_7 , такими що доводять його вину, враховуючи, що при дослідженні інших доказів, судом не встановлено намірів реалізації ОСОБА_7 будь-яких погроз ОСОБА_25 в день події.
У вироку взагалі не зазначено обставину злочину, яка впливає на кваліфікацію дій обвинувачених, саме існування між ОСОБА_7 та потерпілим неприязнених відносин, чи їх відсутність, та не надано оцінку відносинам, які існували між ними до вчинення злочину.
Невірним прокурор вважає і висновок про недоведеність факту готування до злочину, оскільки під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 задовго до події попросив своїх знайомих при встановленні місця знаходження потерпілого повідомити його, тобто тривалий час розшукував ОСОБА_25 , а коли дізнався про місце його перебування, одразу зібрано своїх знайомих в кількості 5 осіб та здійснено поїздку до потерпілого. Вже тоді у автомобілі знаходилися дерев`яні палки, які були заздалегідь приготовленні до нанесення тілесних ушкоджень.
При цьому, суд не взяв до уваги уваги послідовність дій обвинувачених та інших осіб після приїзду до магазину, де знаходився потерпілий, встановлених зі свідчень свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , які були очевидцями вчинення злочину, а саме, що:
- удари потерпілому палками наносила не одна особа, дії цих осіб були узгодженими та направленими на спричинення саме тілесних ушкоджень;
- особи, які були з палками, взяли їх в автомобілі, на якому приїхали, а не шукали їх на території біля магазину, тобто ці предмети були ними заздалегідь приготовленні до нанесення тілесних ушкоджень;
- дії осіб, які приїхали з ОСОБА_7 були узгодженими і тому, що після виходу з автомобіля водія ОСОБА_7 , інші особи, які вийшли за ним, зразу ж почали допомагати ОСОБА_7 у вчиненні злочину.
Звертає увагу і той факт, що, коли обвинувачені наносили удари ОСОБА_25 , інша не встановлена особа не давала можливості ОСОБА_16 вийти з автомобіля і надати допомогу потерпілому, а друга невстановлена особа, погрожуючи палкою свідку ОСОБА_13 , заставила його покинути місце вчинення злочину.
На переконання апелянта, пояснення зазначених свідків вказують на хибність висновку суду про те, що подія відбувалася не за тих обставин, які вказані в обвинуваченні, і що побиттю потерпілого передував конфлікт з обвинуваченим ОСОБА_7 , у ході якого потерпілий першим вдарив ОСОБА_7 , тобто не за обставин обвинувачення про безпосередню реалізацію наміру на вбивство відразу по приїзду на місце події, що вказує на відсутність заздалегідь обумовленого наміру на вбивство потерпілого або заподіяння йому тілесних ушкоджень будь-ким.
З посиланням на положення ст.ст.23,370 КПК України, суд не прийняв до уваги відомості, отримані у ході слідчого експерименту із свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про спільну участь ОСОБА_8 з іншими особами у заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки такі слідчі дії були засновані на показах самих свідків, які не підтвердили в судовому засіданні обставини встановленні цими доказами.
При цьому, судом у вироку не обґрунтовано неприйняття до уваги відомостей, отриманих при проведенні впізнання із свідками ОСОБА_13 , який на фото впізнав ОСОБА_7 , як особу, що перебувала на місці скоєння злочину та наносила тілесні ушкодження ОСОБА_25 , ОСОБА_14 , який на фото впізнав ОСОБА_8 як особу, що перебувала на місці скоєння злочину та наносила ОСОБА_25 удари дерев`яною битою по різним частинам тіла разом зі ОСОБА_26 та чоловіком на ім`я ОСОБА_27 .
Не прийнявши такі відомості, суд не усунув протиріччя щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, встановленого даними судово-медичних експертиз та свідченнями обвинувачених, та не вжив заходів до їх усунення. Більш того, встановленні судом фактичні обставини заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому тільки обвинуваченим ОСОБА_8 не відповідають висновкам судово-медичної експертизи щодо такого механізму.
Так, за висновком № 848 від 27.01.2013 р., смерть ОСОБА_25 настала в результаті відкритої черепно-мозкової травми, якій супутнє перелами кісток зводу черепу та забій головного мозку, від дії твердих предметів з довгастою циліндричною поверхнею в потиличну область голови.
З висновку слідує, що тілесні ушкодження спричинялися не однією особою і не при обставинах, вказаних ОСОБА_8 .
Зазначений механізм спричинення тілесних ушкоджень узгоджується з даними, що містяться у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також у протоколах проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_15 і ОСОБА_16 .
Встановивши, що покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 і ОСОБА_15 суттєво відрізняються від пояснень, наданих ними у ході досудового розслідування під час проведення слідчих дій, протоколи про виконання яких були дослідженні у ході судового розгляду, та, показів, наданих безпосередньо суду, суд відхилив клопотання державного обвинувача про дослідження показів цих свідків, відображених у протоколі (журналі) минулого судового засідання, та, при наявності суттєвих розбіжностей, на підставі цих показів, без усунення розбіжностей, виправдав ОСОБА_7 .
Також, апелянт не погоджується із кваліфікацією судом дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України, яка не відповідає даним судово-медичної експертизи.
Встановлені судом 1-ї інстанції обставини.
15 грудня 2012 року, близько 16 години, ОСОБА_8 , знаходячись біля магазину ПП "Бронченко" по вул. Маяковського, 29, у с. Мішково-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області, внаслідок раптово виниклої неприязні, маючи намір на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_25 дерев?яною палицею не менше 3 ударів в область голови, тулуба та нижніх кінцівок, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді лінійного перелому потиличної кістки справа, перехідного на основу черепа, забою головного мозку, перелому кісток носа, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Вчинене обвинуваченим судом кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Змінюючи попередню кваліфікацію з п.12 ч.2 ст.115 КК України, суд зазначив, що безпосередньою причиною смерті ОСОБА_25 була асфіксія внаслідок кровотечі, тому наслідки у вигляді його смерті не передбачалися та, за обставин справи, не могли передбачатися ОСОБА_8 , враховуючи відсутність прямого причинного зв`язку між тяжким тілесним ушкодженням у вигляді перелому кісток носа і смертю потерпілого, а інші тяжкі тілесні ушкодження до смерті не призвели.
Органом досудового розслідування у чинному провадженні ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що, перебуваючи у неприязних стосунках з ОСОБА_25 та маючи намір на позбавлення життя останнього, 15 грудня 2012 року, близько 15 години, досяг змови з ОСОБА_8 та ОСОБА_23 , прийняти участь у скоєнні вбивства ОСОБА_25 , з метою чого вони приготували дерев`яні бити та інші предмети, придатні для нанесення ударів, які поклали в автомобіль ОСОБА_7 «Хонда-Акорд», і взявши із собою ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , які не були освідомленні про їх змову, близько 16 години, заклеївши номерні знаки автомобіля з метою недопущення їх подальшого викриття, під`їхали до магазину ПП «Бронченко» по вул. Маяковського, 29, в с. Мішково-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області, де озброївшись дерев`яними битами, нанесли ОСОБА_25 численні удари в область голови, тулуба, верхніх і нижніх кінцівок.
Після цього, намагалися помістити ОСОБА_25 до багажника автомобіля та з метою досягнення злочинного наміру, направленого на умисне вбивство ОСОБА_25 , нанесли йому дерев`яними битами не менше трьох ударів в область голови, тулуба і нижніх кінцівок, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, з переломом кісток зводу черепа, забою головного мозку, від яких ОСОБА_25 помер на місці події.
Вчинене ним органом досудового розслідування кваліфіковано за п.12 ч.2 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою.
Цим же вироком ОСОБА_7 виправдано в інкримінованому обвинувачені за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд вказав, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу, який поза розумним сумнівом довів його винуватість у вчиненні вбивства потерпілого ОСОБА_25 , або обставини будь-якої його участі у таких діях.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку представника потерпілих про скасування вироку та повернення кримінального провадження на новий судовий розгляд, думку обвинувачено ОСОБА_8 та виправданого ОСОБА_7 і їх захисників про залишення оскаржуваного вироку без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши докази відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, обговоривши доводи скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим, є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви його ухвалення.
За ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожен доказ з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно роз`яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 р. (з подальшими змінами), висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Проте, зазначені положення кримінально-процесуального закону та роз`яснення Верховного Суду України при судовому розгляді чинного кримінального провадження дотриманні не належно.
Так, виправдовуючи ОСОБА_7 за п.12 ч.2 ст.115 КК України та змінюючи кваліфікацію вчиненого ОСОБА_8 на ч.1 ст.121 КК України, суд визнав, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу участі ОСОБА_7 у будь-якому виді в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_25 , тому винуватість ОСОБА_7 є не доведеною, так само як і вчинення ОСОБА_8 злочину за попередньою змовою групою осіб.
Це рішення суд мотивував поясненнями самих обвинувачених та свідків, допитаних у судовому засіданні.
У вироку викладенні пояснення свідків, ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 і ОСОБА_19 , які були очевидцями побиття потерпілого, та стверджували у суді, що ОСОБА_7 участі у побитті не приймав, хоча і знаходився на місці події, а удари потерпілому палкою наносив лише ОСОБА_8 .
Ще один очевидець події, свідок ОСОБА_28 , повідомив, що біля магазину чув сварку та бачив людей, відносно чого його знайомий ОСОБА_19 говорив, що там сварились двоє людей.
Свідчення цих осіб, які узгоджувались з поясненнями самих обвинувачених щодо їх ( ОСОБА_29 і ОСОБА_22 ) участі у конфлікті з ОСОБА_25 суд визнав достатнім для виправдання ОСОБА_7 та недоведеності вчинення ОСОБА_8 злочину з іншими особами.
Разом з тим, усі ці свідки, залучені до кримінального провадження стороною обвинувачення, раніше були допитані у цьому провадженні у попередньому судовому розгляді, де надали інші пояснення щодо подій, які безпосередньо спостерігали.
Зокрема:
- ОСОБА_16 повідом суду, що ОСОБА_25 били 4-5 чоловіків, в двох з них були бити;
- ОСОБА_13 свідчив про те, що бійку з потерпілим без будь-яких розмов розпочав водій автомобіля «Хонда», тобто ОСОБА_7 . Після чого до них прибіг інший чоловік з металевим прутом. Також він бачив, як ОСОБА_25 тягли до автомобіля;
- ОСОБА_20 надав пояснення, що ОСОБА_7 тягнув за куртку потерпілого до свого автомобіля, а ОСОБА_30 та В`ячеслав били ОСОБА_25 дерев`яними битами по тулубу і спині;
- ОСОБА_15 свідчив, що потерпілого били ОСОБА_7 , ОСОБА_31 та ОСОБА_22 , в якого була палка;
- ОСОБА_19 повідомив, як бачив, що потерпілого били три чоловіки битами і стальним прутом;
- ОСОБА_32 надав пояснення, що ОСОБА_25 били троє незнайомих людей, двоє - з битами. Також описав зовнішній облік всіх нападників.
Апеляційний суд звертає увагу, що пояснення свідків, надані у двох судових розглядах відносно однієї події, мають явно суперечливий зміст між собою, і більш того, є взаємовиключними.
Однак, за наявності таких суперечностей, районний суд не звернув на них уваги, не з`ясував при допиті причину зміни показів, фактично, на протилежні, не вжив заходів для усунення цих протиріч, внаслідок чого і не надав оцінки отриманим доказам у сенсі їх відповідності фактичним обставинам провадження, правдивості та допустимості.
Крім того, не перевірив суд причину розбіжностей і між поясненнями свідків із змістом наданих ними свідчень, зафіксованих на досудовому розслідуванні при проведенні слідчих дій за участю ОСОБА_13 при пред`явленні особи для впізнання за фотознімками, та ОСОБА_16 і ОСОБА_15 під час проведення з ними слідчого експерименту.
Замість того, з посиланням на положення ст.ст.23,370 КПК України щодо безпосередності дослідження доказів, суд відкинув дані цих письмових доказів, які свідки не підтвердили у суді.
Зазначене, на переконання суду апеляційної інстанції, є істотним порушенням вимог ст.96 КПК України стосовно з`ясування судом достовірності показань свідка, у тому числі щодо його допиту відносно попередніх показань, які не узгоджуються із наданими ним суду.
Також, суд допустився невідповідності своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Безпідставно і без дослідження відкинув докази, що могли вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинувачених, а також на правильність застосування закону про кримінальну відповідальність.
Така однобічність та неповнота дослідження доказів завадила суду встановити ступінь достовірності, об`єктивності та щирості наданих очевидцями події пояснень, що потягло передчасність висновку про виправдання ОСОБА_7 та зміну кваліфікації ОСОБА_8 .
Крім того, неповнота та неправильність судового розгляду провадження і дослідження доказів вбачається і стосовно кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України, оскільки судом взагалі полишений поза оцінкою факт самої смерті потерпілого ОСОБА_25 , внаслідок чого у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, ця обставина відсутня.
У вироку суд не навів своїх міркувань стосовно невинуватості ОСОБА_8 у спричиненні смерті, більш того, не об`єктивно виклав зміст висновку комісії експертів № 8-к від 12.02.2015 р., вказавши, що безпосередньою причиною смерті ОСОБА_25 була асфіксії внаслідок кровотечі, а інші тяжкі тілесні ушкодження, за висновком експертів, до смерті не призвели.
Це суперечить змісту зазначеного висновку, за яким смерть ОСОБА_25 настала від сукупності двох тяжких тілесних ушкоджень: відкритої черепно-мозкової травми, що супроводилася втратою свідомості, і механічної асфіксії в результаті вдихання крові, яка витікала із області переломів кісток носу у дихальні шляхи.
Висновок експертів не містить відомостей про те, що інші тяжкі тілесні ушкодження, як це зазначив у вироку суд, не призвели до смерті.
Отже, через неправильне дослідження судом вказаного висновку, є невірним і рішення суду, що ним спростовано висновки попередньої судово-медичної експертизи № 848 щодо неминучості настання смерті потерпілого від черепно-мозкової травми і давало підстави кваліфікувати дії обвинуваченого, як умисне вбивство.
Натомість, при встановленні зазначеного факту насильницької смерті потерпілого, суд визнав ОСОБА_8 винуватим у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Також, судом проігноровано встановлені судово-медичним експертом тілесні ушкодження в області тулуба потерпілого: крововиливи в області передньої брюшної стінки, задньо-бокової поверхні грудної клітини справа, перелом 9-11 ребер справа, які мають прижиттєве походження та утворились незадовго до настання смерті від не менше 10-12 впливів ударного характеру тупих твердих предметів з обмеженою видовженою поверхнею, а в області голови ушкодження від не менше 7 ударних впливів.
У вироку не наведено будь-якого мотивування стосовно непричетності ОСОБА_8 до утворення цих тілесних ушкоджень.
Отже, суд фактично відкинув частину обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_33 , взагалі не вмотивувавши свого рішення.
За правилами ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Як видно з матеріалів чинного кримінального провадження, суд 1-ї інстанції розглядав його стосовно лише двох обвинувачених - ОСОБА_7 іа ОСОБА_8 та відносно них же постановив вирок.
Разом з тим, у мотивувальній частині цього вироку судом зазначено про відсутність обставин, які б вказували на змову ОСОБА_8 з іншими особами вбити потерпілого, зокрема ОСОБА_23 , оскільки всі тілесні ушкодження потерпілому заподіяв лише ОСОБА_8 .
Отже, суд вийшов за межі судового розгляду і, всупереч викладеним вище правилам ч.1 ст.337 КПК України, фактично визнав невинуватою у вбивстві потерпілого особу - ОСОБА_23 , щодо якого провадження не розглядав. Тобто наперед вирішив обвинувачення, яке є предметом розгляду іншим судом стосовно обвинуваченого ОСОБА_23 , що є неприпустимим.
З урахуванням наявних суперечностей між визнаним доведеним обвинуваченням та дослідженими судом доказами (п.2 ч.1 ст.409, п.1 ч.1 ст.411 КПК України), істотних порушень кримінально-процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (п.3 ч.1 ст.309, ч.1 ст.412 КПК України), неповноти судового розгляду - залишення без дослідження обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного рішення (п.1 ч.1 ст.409, ч.1 ст.410 КПК України), суд апеляційної інстанції визнає постановлений відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вирок таким, що не відповідає вище викладеним положенням ст.ст.94,370 КПК України, а тому не може бути залишений в силі.
Зважаючи на специфіку та процесуальні межі апеляційного перегляду кримінального провадження, апеляційний суд полишений можливості виправити зазначені недоліки та порушення, допущені судом 1-ї інстанції у чинному провадженні.
Згідно з правилами п.1 ч.1 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ї інстанції і призначає новий розгляд у суді 1-ї інстанції, якщо встановлені порушення, передбачені п.п.2,3,4,5,6,7 ч.2 ст. 412 КПК України.
Однак, положеннями КПК України не врегульовані питання кримінального провадження, які полягають у вище наведених порушеннях судом норм кримінально-процесуального кодексу.
Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.
Значення загальних засад полягає в тому, що вони мають вищий ступінь нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та для подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Хоча у даному кримінальному провадженні встановлені порушення, передбачені ч.1 ст.409, ч.1 ст.410, ч.1 ст.412 КПК України, але, враховуючи наведені положення ч.6 ст.9 КПК України та порушення судом 1-ї інстанції загальної засади кримінального провадження - законності (п.2 ч.1 ст.7 КПК України) ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду районним судом в іншому складі суду.
У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, апеляційним судом не перевірялись доводи прокурора по суті ухваленого судового рішення.
Проте, його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки містить вимогу про скасування вироку.
При новому розгляді кримінального провадження, суду 1-ї інстанції слід врахувати вище наведене, належним чином перевірити пред`явлене обвинувачення, здобуті докази в їх сукупності, а також при наявності до того можливості, вирішити питання щодо об`єднання цього провадження з кримінальним провадженням стосовно ОСОБА_23 , який вказаний в обвинувальному акті, як співучасник вбивства потерпілого ОСОБА_25 .
Це надасть змогу суду встановити роль і ступінь вини кожного з обвинувачених, дати належну правовому оцінку їх діям та прийняти законне, умотивоване і справедливе рішення.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу обох обвинувачених, ОСОБА_8 , який тримається під вартою, апеляційний суд не вбачає підстав для його зміни, враховуючи, що на даний час ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились; стосовно ОСОБА_7 - це питання має вирішуватись судом 1-ї інстанції, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості його вирішувати.
Керуючись ст.ст.405,407,416,424,426,532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Миколаївської області задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2015 року у відношенні виправданого ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати.
Призначити новий розгляд у суді 1-ї інстанції в іншому складі суду.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 - тримання під вартою - залишити без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий Судді: