Ухвала

іменем україни

2 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року

встановила:

вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2014 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянин України, уродженець

м. Білозерське Добропільського району Донецької області, проживаючий АДРЕСА_1,

раніше судимий вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2013 року за частиною 1 статті 309 КК України на 2 роки обмеження волі та звільнений від його відбування з випробуванням на 1 рік,

засуджений за частиною 2 статті 289 КК України на 6 років позбавлення волі без конфіскації належного йому майна.

На підставі частини 1 статті 71, статті 72 КК України частково приєднано покарання призначене за вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2013 року за частиною 1 статті 309 КК України та ОСОБА_1 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

громадянин України, уродженець

м. Білозерське Добропільського району Донецької області, проживаючий АДРЕСА_2,

відповідно до статті 89 КК України є такий, що судимості не мав,

засуджений за частиною 2 статті 289 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації належного йому майна.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_2 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2 - 4 частини 1 статті 76 цього Кодексу.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 змінено в частині призначеного покарання.

ОСОБА_1 призначено покарання за частиною 2 статті 289 КК України із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців без конфіскації належного йому майна. На підставі статті 71 КК України шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_1 за сукупністю вироків остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без конфіскації належного йому майна.

В порядку частини 2 статті 404 КПК України вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_2 змінено. ОСОБА_2 призначено покарання за частиною 2 статті 289 КК України із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації належного йому майна.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_2 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки.

В решті вирок щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без зміни.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор не погоджується з ухвалою суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 2, 3 статті 427 КПК України у касаційній скарзі зазначаються, у тому числі, вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися зі статтею 436 КПК України, та застереження щодо участі особи в касаційному розгляді, а також наводяться обґрунтування вимог щодо незаконності чи необґрунтованості судових рішень з урахуванням підстав для їх скасування або зміни судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК України.

Однак, прокурором вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримано.

Як убачається з касаційної скарги, прокурор, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підстави незгоди з судовим рішенням, тоді як у мотивувальній частині здійснив лише перелік даних про особу засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та навів зміст судових рішень. Крім того, ним не зазначено яких порушень допустив суд апеляційної інстанції при застосуванні статті 69 КК України на підтвердження вимог.

Тобто, мотивувальна частина касаційної скарги прокурора не містить обґрунтувань того, в чому полягає незаконність ухвали апеляційного суду із зазначених ним підстав.

А, посилаючись на норми кримінального процесуального закону, прокурор у мотивованій частині касаційної скарги не зазначає їх як підстави для скасування ухвали апеляційного суду, чим допустив суперечності. Вказане, також, позбавляє касаційний суд можливості визначитися з предметом розгляду кримінального провадження.

Також, вимоги прокурора до суду касаційної інстанції про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та залишення вироку суду першої інстанції без зміни не узгоджуються зі статтею 436 КПК України та викладені не конкретно.

До того ж, касаційна скарга прокурора не містить його застереження щодо участі в касаційному розгляді.

Таким чином, недодержання прокурором вимог, передбачених статтею 427 КПК України, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.

На підставі викладеного та керуючись частиною 1 статті 429 КПК України, колегія суддів

постановила:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року щодо засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без руху, надавши йому п'ятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5