У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого

- Присяжнюк Т.І.

суддів

- Школярова В.Ф. і Таран Т.С.,

за участю прокурора

- Сухарєва О.М.

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 16 жовтня 2007 року кримінальну справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1 на вирок Сихівського районного суду м.Львова від 4 серпня
2006 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2006
року.

Цим вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,
останнього разу судимого 19.10.2001р. за ст.ст.185 ч.3, 145 ч.1, 42 КК України
на 4 роки позбавлення волі,

засуджено:

- за ст.185 ч.3 КК
України на 3 роки позбавлення волі;

- за
ст.186 ч.2 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- за ст.187
ч.2 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому
майна;

- за ст.309
ч.2 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На
підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів йому визначено остаточне
покарання 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Постановлено
стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7305 грн. 84 коп. матеріальної шкоди та 2000
грн. моральної шкоди, а також з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 3250 грн.

Ухвалою
Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2006 року вирок щодо ОСОБА_1 залишений без
зміни.

Цим же
вироком також засуджений ОСОБА_2, судові рішення щодо якого в касаційному порядку
не оскаржено.

За
вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він за попередньою змовою з
ОСОБА_2, 28 квітня 2006 року близько 22 год., біля будинку АДРЕСА_1, в стані
алкогольного сп'яніння, вчинив напад на потерпілого ОСОБА_5, поєднаний з насильством,
небезпечним для життя та здоров¢я
останнього, відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_5 на загальну суму 1280
гривень.

Крім
того, ОСОБА_1 30 березня 2006 року о 10
годині, АДРЕСА_2, звідки таємно викрав майно ОСОБА_7 на загальну суму 3250 гривень.

1 квітня
2006 року о 20 год., АДРЕСА_3, повторно відкрито викрав майно потерпілого
ОСОБА_6 на загальну суму 2400 гривень.

4 квітня
2006 року о 14 год., в під'їзді будинку АДРЕСА_4, повторно відкрито викрав
майно потерпілого ОСОБА_8 на загальну суму 1000 гривень.

18 квітня
2006 року о 23 год. 20 хв., біля будинку АДРЕСА_5, шляхом застосування
насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров¢я
потерпілої ОСОБА_9, повторно викрав, вирвавши з рук, її майно на загальну суму
115 гривень.

23 травня
2006 року о 9 год., АДРЕСА_6, повторно незаконно придбав і зберігав наркотичний
засіб - макову соломку вагою у сухому стані 62,38 г без мети збуту. Того ж дня,
о 9 год.20 хв. біля ЛВК-48 по вул.Хуторівка у м.Львові він був затриманий
працівниками міліції, які виявили та вилучили у нього наркотичний засіб.

У
касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1посилається на неповноту судового слідства,
недоведеність його вини за епізодами таємного та відкритого викрадення майна у
потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, незаконного придбання та
зберігання наркотичних засобів, порушення норм кримінально-процесуального
закону, оскільки судом не вирішено його клопотання про фіксування судового
процесу технічними засобами. З цих підстав просить судові рішення щодо нього скасувати,
виправдати його за ст.187 ч.2 КК України, а справу направити сна додаткове
розслідування.

Заслухавши
доповідь судді, міркування прокурора про необґрунтованість касаційної скарги
ОСОБА_1 та залишення її без задоволення, а постановленні щодо ОСОБА_1 судові
рішення без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого
ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а вирок в частині засудження його за
ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК України скасуванню з направленням справи
на новий судовий розгляд.

Відповідно
до вимог ст.323 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обгрунтованим.
Суд обгрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні
і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді всіх
обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Проте, ці
та інші вимоги кримінально-процесуального закону при розгляді справи щодо
ОСОБА_1 судом дотриманні не були, обставини, які мають істотне значення для
правильного вирішення справи, судом не дослідженні або дослідженні з порушенням
встановленого кримінально-процесуальним законом порядку.

Відповідно
до вимог ст.257 КПК України, під час судового розгляду справи суд зобов'язаний
безпосередньо дослідити всі докази: допитати підсудних, потерпілих, свідків,
заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та
інші документи.

У
судовому засіданні ОСОБА_1 заявив про часткове визнання своєї вини. Проте суд
не з'ясував у якій частині він визнав свою вину, не з'ясував також його
відношення до висунутого проти нього обвинувачення за епізодами таємного та
відкритого викрадення майна у потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів і за цими епізодами,
всупереч вимогам ст.300 КПК України, його взагалі не допитував, хоча підсудний
не відмовлявся давати показання і відповідати на запитання.

Судом
також було порушено вимоги закону щодо порядку дослідження доказів, зокрема
допиту свідків та потерпілих.

Порядок
допиту зазначених осіб у судовому засідання визначено ст.ст.303,308 КПК
України, а ст.306 КПК України передбачено, що оголосити показання свідків і
потерпілих, дані ними під час дізнання чи досудового слідства, суд може з
власної ініціативи або за клопотанням учасників процесу у випадку наявних
суперечностей між показаннями даними у суді та під час слідства або неявки у
судове засідання свідків чи потерпілих і явка їх з тієї чи іншої причини є
неможливою.

В
порушення вищезазначених вимог закону, суд, не з'ясувавши причини неявки в
судове засідання потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та не вживаючи мір для забезпечення їх явки, оголосив
показання зазначених осіб в судовому засіданні і послався на них у вироку.

Судом не
дотриманні також вимоги кримінально-процесуального закону щодо аналізу та
оцінки доказів по справі. Посилаючись у вироку в обґрунтування своїх висновків
на докази по справі, суд має зазначити джерело доказу, фактичні дані, що
містяться у ньому і стосуються доказуваної обставини, а також вказати, які
обставини тими чи іншими доказами спростовуються або підтверджуються. Остаточну
оцінку доказам суд дає з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності
і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.324 КПК України. Висновки
суду щодо оцінки доказів повинні бути викладенні в точних і категоричних
судженнях, які виключали б сумніви в їх достовірності.

Обгрунтовуючи
свої висновки щодо винності ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3
ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК України, суд послався на показання потерпілих
та свідків, які були дослідженні з порушенням порядку, встановленого
ст.ст.303,306,308 КПК України, перерахував частину інших доказів, що є в
матеріалах справи, коротко розкривши зміст лише деяких з них, не зазначаючи у
вироку, які обставини цими доказами підтверджуються або спростовуються.

Крім
того, як убачається з матеріалів справи, до початку розгляду справи
ОСОБА_1звернувся із заявою до суду про те, що під час досудового слідства до
нього було застосовано незаконні методи, внаслідок чого він написав явки з
повинною за епізодами таємного та відкритого викрадення майна у потерпілих
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та незаконного придбання та зберігання
наркотичних засобів.

Однак ці
обставини судом належним чином також перевіренні не були, ОСОБА_1навіть не був
допитаний за цими епізодами обвинувачення.

Відповідно
до ч.3 ст.22 КПК України, забороняється домагатись показань обвинуваченого та
інших осіб, які беруть участь у справі, шляхом насильства, погроз та інших
незаконних заходів, а ст.62 Конституції України встановлено, що обвинувачення
не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, в тому числі і
якщо вони здобуті за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Про
необхідність ретельної перевірки заяв обвинувачених та підсудних про
застосування щодо них незаконних методів слідства, вказав Верховний Суд України
у постанові Пленуму №2 від 11.02.2005 року “Про практику застосування судами
України законодавства, що регулює повернення справ на додаткове розслідування”,
зазначивши, що такі заяви самі по собі не є підставою для направлення
кримінальної справи на додаткове розслідування, однак повинні бути направленні
за належністю прокурору для перевірки викладених у ній обставин і прийняття
рішення. Результати перевірки таких заяв підлягають оцінці разом з іншими
доказами. Необхідність перевірки заяв обвинувачених та підсудних про
застосування щодо них незаконних методів слідства, оцінка результатів перевірки
цих заяв разом з іншими доказами, випливає також з вимог ст.ст.323,334 КПК
України.

На ці
порушення кримінально-процесуального закону засуджений ОСОБА_1 посилався у
своїй апеляції на вирок суду і, відповідно до вимог ст.377 КПК України, при
розгляді справи в апеляційному порядку всі доводи апеляції мають бути
розглянуті, при залишенні апеляції без задоволення мають бути зазначені
підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

Як
убачається із змісту ухвали апеляційного суду, ці доводи засудженого ОСОБА_1
спростовані не були, на підтвердження його винуватості за цими епізодами
обвинувачення, апеляційний суд послався на ті ж докази, що й суд першої
інстанції, без ретельного їх аналізу, залишивши поза своєю увагою порушення
норм кримінально-процесуального закону при дослідженні та оцінці доказів у цій
частині обвинувачення.

Зазначенні
порушення кримінально-процесуального закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 є
істотними, оскільки ставлять під сумнів висновки суду щодо доведеності його
винності у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.185 ч.3, 186 ч.2, 309 ч.2 КК
України, а тому постановлені щодо нього судові рішення у цій частині необхідно
скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

Колегія
суддів не убачає підстав для скасування вироку щодо ОСОБА_1 в частині його
засудження за ст.187 ч.2 КК України.

Доводи
касаційної скарги засудженого у цій частині стосуються фактичних обставин
вчинення злочину, що відповідно до ст.398 КПК України не є предметом
касаційного розгляду. Фактичні обставини вчинення цього злочину судом
встановленні правильно, істотних порушень кримінально-процесуального та
кримінального закону при розгляді справи у цій частині судом не допущено, тому
колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судом.

Необґрунтованими
є також доводи засудженого про те, що судом було порушено вимоги ч.2 ст.87 КПК
України, на його клопотання процес не фіксувався технічними засобами. Як
убачається з матеріалів справи, таке клопотання засудженим не заявлялось, про
це відсутні записи як в протоколі судового засідання, так і в зауваженнях на
протокол засудженого ОСОБА_1

Керуючись
ст.ст.394-396 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

касаційну
скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково, вирок Сихівського
районного суду м.Львова від 4 серпня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
Львівської області від 14 листопада 2006 року
в частині засудження його за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК
України, тобто за епізодами таємного викрадення майна у потерпілого ОСОБА_4,
відкритого викрадення майна у потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів - скасувати, справу у
цій частині направити на новий судовий розгляд до Сихівського районного суду
м.Львова в іншому складі суду.

У решті
вирок суду залишити без зміни.

Судді :

Присяжнюк
Т.І. Школяров В.Ф. Таран Т.С.