справа № 462/8281/14-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2015 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003565 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Скварява Золочівського району Львівської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, розлученого, працюючого слюсарем в ЛКП «Скнилівок», невійськовозобов`язаного, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого 18.11.2013 року Залізничним районним судом м.Львова за ч.1 ст.125 КК України на 1 рік виправних робіт з відрахування в дохід держави 10 % від заробітної плати, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 05.11.2014 року звільнений від відбування покарання умовно-достроково, невідбута частина покарання 4 місяці 24 дні,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

встановив:
ОСОБА_6 26.10.2014 року близько 21.00 год., знаходячись за місцем проживання в квартирі по АДРЕСА_1 , маючи умисел на заподіяння своїй колишній дружині ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, умисно наніс кілька ударів кулаками в ділянку правого ока та правої руки потерпілої.

Внаслідок нанесення ударів ОСОБА_4 спричинено синці в ділянці правого ока, на правій руці, які у відповідності до висновку експерта №1913 від 27.10.2014 року відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.1 ст.125 КК України, визнав частково, а саме в нанесенні ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, однак ствердив, що зробив це з необережності, умисно ударів не завдавав та показав суду, що 26.10.2014 року приїхав додому після роботи, щоб переодягнутися. Біля будинку зустрів колишню дружину ОСОБА_4 , з якою хоч і проживає в одній квартирі, однак має конфліктні, неприязні відносини, та сина ОСОБА_7 , з котрим також постійно виникають конфлікти. З ними було двоє його онуків. В них відбулась сварка, словесна перепалка. Через деякий час, коли син поїхав, він зайшов у квартиру, відкривши двері своїм ключем. В квартирі були ОСОБА_4 і внучка ОСОБА_8 . Вони з потерпілою сварились, під час цього він розмахував руками і припускає, що міг зачепити ОСОБА_4 , завдавши їй ушкоджень. Після цього залишив квартиру. Жалкує, що так сталося із ОСОБА_4 , однак наміру заподіювати тілесне ушкодження потерпілій в нього не було, він умисно ударів не наносив.

Не зважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні злочину, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 об`єктивно підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 дала суду показання, що вона проживає по АДРЕСА_1 , в цій квартирі також мешкає її колишній чоловік ОСОБА_6 , з яким шлюб розірвано ще в 2001 році. В неї з ОСОБА_6 постійно виникають конфлікти, він зловживає алкоголем, влаштовує скандали, погрожує їй і їхньому синові ОСОБА_7 26.10.2014 року біля 20.00 год. син підвіз її додому, в той час до них велосипедом під`їхав ОСОБА_6 , став кричати, вигукував образи. Син поїхав до себе додому, а вона з внучкою ОСОБА_8 пішла до свого помешкання. ОСОБА_6 поїхав за будинок, де знаходиться його гараж, але через деякий час він увірвався до квартири, на очах в дитини завдав їй кілька ударів кулаками в праве око, праву руку і по ребрах. Вона стала кричати, дитина злякалась, також кричала. ОСОБА_6 вибіг, навіть не закривши двері. В квартиру забігла її подруга ОСОБА_9 . Вони викликали телефоном міліцію і сина, який прийшов дуже швидко.

Свідок ОСОБА_7 , допитаний в судовому засіданні, показав суду, що, привізши маму додому, вони зустріли біля під`їзду його батька - ОСОБА_6 , який скандалив, чіплявся до них, проте кудись пішов. Залишивши доньку ОСОБА_8 з бабусею, він поїхав. Через 15 хв. йому зателефонувала мама і повідомила, що її побив батько. Повернувшись на АДРЕСА_2 він побачив, як вибігав із під`їзду батько, сів на велосипед і поїхав в сторону роботи. В матері було підбите око, розбитий ніс, боліли ребра. У квартирі знаходилась подруга матері ОСОБА_9 , в доньки була істерика, вона дуже злякалась, розповіла йому, що дід побив бабу.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показав, що того вечора вона гуляла з собакою і вирішила зайти до подруги ОСОБА_10 . Прив`язавши собаку, вона піднімалась в квартиру, їй назустріч вибіг ОСОБА_6 . Двері в квартиру були відчинені, зайшовши, вона побачила, що обличчя ОСОБА_4 все в крові. Внучка потерпілої була дуже налякана, кричала і плакала.

Відповідно до даних висновку судово-медичної експертизи №1913 від 27.10.2014 року (матеріали кримінального провадження, арк.12), у ОСОБА_4 виявлено синці в ділянці правого ока, на правій руці, які утворились від дії тупих предметів, могли виникнути 26.10.2014 року та відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що такі докази об`єктивно узгоджуються між собою, доповнюють один одного і не суперечать між собою, а тому в суду не виникає ніяких сумнівів щодо їх достовірності.
З врахуванням досліджених доказів, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_6 умисно цілеспрямовано завдав кількох ударів кулаками по обличчю та руці потерпілій ОСОБА_4 .

Суд критично оцінює показання обвинуваченого в тій частині, що він умисно ударів не наносив, оскільки це спростовується вказаними дослідженими в судовому засіданні доказами у їх сукупності, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , які є послідовними і узгоджуються з показаннями потерпілої. Отже, суд вважає дані доводи обвинуваченого надуманими і такими, що направлені на уникнення відповідальності за вчинення злочину.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що легке тілесне ушкодження спричинене потерпілій саме ударами ОСОБА_6 та перебуває в прямому причинному зв`язку з діями останнього.

Про наявність умислу в діях обвинуваченого на спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень свідчить спосіб, характер та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, а саме свідоме нанесення концентрованих ударів безпосередньо в обличчя та інші частини тіла потерпілої.

Вказані факти свідчать про цілеспрямовані, обдумані та умисні дії обвинуваченого, спрямовані на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.

Таким чином, сукупність наведених доказів дає підстави дійти висновку, що вина ОСОБА_6 у заподіянні легкого тілесного ушкодження доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.
Зокрема, судом не може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченого.

Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Основною формою прояву щирого каяття суд вважає повне визнання особою своєї вини та правдиву розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини скоєного злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Таким чином, щирого каяття в обвинуваченого щодо скоєного суд не вбачає, оскільки він змінював свої показання, приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що не сприяло встановленню судом істини, а посилання обвинуваченого та його захисника на повне визнання вини суд вважає формальним, оскільки ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, фактично не визнає.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 судом визнано рецидив злочинів.

Суд виключає таку обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, як таку, що не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, вчиненим умисно; особу винного, який раніше судимий за вчинення такого ж злочину відносно свого сина ОСОБА_7 (матеріали кримінального провадження, арк.39-41), розлучений, працює, на обліках в наркологічному і психоневрологічному диспансерах не перебуває (матеріали кримінального провадження, арк.33, 35), згідно наданих характеристик з місця проживання і місця праці характеризується позитивно (матеріали кримінального провадження, арк.37, 38).

Виходячи з викладеного, а також беручи до уваги обставини вчинення обвинуваченим злочину, характер його відносин із потерпілою, суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, у виді виправних робіт в межах санкції ч.1 ст.125 КК України, з відрахуванням в дохід держави 10 % від заробітку.

Оскільки ОСОБА_6 вироком Залізничного районного суду м.Львова від 18.11.2013 року був засуджений за ч.1 ст.125 КК України на один рік виправних робіт, з відрахуванням 10 % в дохід держави, і ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 05.11.2014 року звільнений від цього покарання умовно-достроково (невідбута частина покарання складає 4 місяці 24 дні арк.42 матеріалів кримінального провадження, а.с. 3 справи № 462/7322/13-к), але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, тому, згідно з вимогами ст.71 КК України,до призначеного покарання слід частково приєднати невідбуту частину покарання за вказаним попереднім вироком суду.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Підстав, передбачених ст.ст. 176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-375 КПК України, суд
засудив:
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначити йому покарання у виді виправних робіт строком на один рік, з відрахуванням в дохід держави 10 % від заробітку.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м.Львова від 18.11.2013 року у виді десяти днів виправних робіт та обрати остаточне покарання ОСОБА_6 у виді виправних робіт на строк один рік десять днів, з відрахуванням в дохід держави 10 % від заробітку.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: ОСОБА_1