Номер провадження: 11-кп/785/170/15
Номер справи місцевого суду: 496/3954/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.04.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю учасників судового провадження:
прокурора - ОСОБА_6

захисників - адвокатів ОСОБА_7

обвинувачених - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі кримінальне провадження №0000300 від 18.05.2014 року за апеляційними скаргами заступника прокурора Одеської області ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 20.11.2014 року щодо,-

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Одеської області м. Білгород - Дністровський, громадянина України, українця, неодруженого, працюючого СПД « ОСОБА_12 » на посаді крановщика, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця: м. Одеси, громадянина України, одруженого, зареєстрованого: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Одеської області, Великомихайлівського району, с. Новоборисівка, громадянина України, українця, освіта середня, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, -

встановив:
Згідно з оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 визнанні винними та засуджені за скоєння кримінального правопорушення при наступних обставинах:

У червні 2014 року, точну дату та час досудовим слідством та судом не встановлено, з метою подальшого викрадення чужого майна, а саме залізничних рейок, які належать Теплодарській міській раді Одеської області, невідомими особами у невстановлений спосіб було порізано 295 метрів обох ниток залізничної колії від ст. Вигода до м. Теплодар, яка розташована на території Біляївського району Одеської області.

14.06.2014 року, о 12 год. 30 хв., ОСОБА_13 із корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна вступив в злочинну змову з ОСОБА_10 , якому запропонував, як працівнику колійної машинної станції ДП «Одеська залізниця», який обізнаний у правилах монтажу та демонтажу залізничних колій, прийняти участь у демонтуванні колії, не вказавши місце її розташування, на що останній дав свою згоду.

14.06.2014 року, біля 23 год. 00 хв., ОСОБА_13 із корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна звернувся до ОСОБА_8 , який працює на крані марки КС-5473 реєстраційний номер НОМЕР_1 з пропозицією прийняти участь у викрадені колії не вказавши місце її розташування, на що останній дав свою згоду.

14.06.2014 року, біля 23 год. 00 хв., ОСОБА_13 із корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна звернувся до ОСОБА_9 , з пропозицією виїхати на місце викрадення залізничних рейок за кермом автомобіля «КРАЗ 250-82» реєстраційний номер НОМЕР_2 з причепом марки ПП «0906» реєстраційний номер НОМЕР_3 , з метою подальшого вивезення зазначеного майна з місця скоєння злочину, на що останній дав свою згоду.

15.06.2014 року, з 00 год. 30 хв. по 02 год. 30 хв., група осіб, за попередньою змовою, у складі ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інших невстановлених осіб, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, з використанням крану марки КС-5473 реєстраційний номер НОМЕР_1 завантажили раніше порізані 187,5 погонних метрів залізничних рейок марки Р-65 на автомобіль марки «КРАЗ 250-82» реєстраційний номер НОМЕР_2 з причепом марки ПП «0906» реєстраційний номер НОМЕР_3 . Після цього, місце скоєння злочину ОСОБА_13 покинув на автомобілі марки «Тойота», а ОСОБА_8 разом із ОСОБА_10 на автокрані марки КС-5473 реєстраційний номер НОМЕР_1 покинули місце події у напрямку м. Одеса. В свою чергу ОСОБА_9 на автомобілі марки «КРАЗ 250-82» реєстраційний номер НОМЕР_2 з причепом марки ПП « 0906» реєстраційний номер НОМЕР_3 покинув місце події у напрямку с. Василіївка Біляївського району Одеської області.

В подальшому, 15.06.2014 року, о 03 год. 25 хв., автомобіль марки «КРАЗ 250-82» реєстраційний номер НОМЕР_2 з причепом марки ПП « 0906» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 з викраденим майном був затриманий працівниками міліції на автомобільній дорозі між ст. Вигода та с. Василіївка Біляївського району Одеської області.

Крім того, 15.06.2014 року, о 03 год. 15 хв., автокран марки КС-5473 реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_8 , який знаходився разом з ОСОБА_10 , було затримано працівниками міліції на 2 км Кишинівської траси від повороту на с. Вигода Біляївського району Одеської області в напрямку м. Одеси.

Оскаржуваним вироком районного суду:

- ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України засудженого від відбування покарання звільнено з випробувальним терміном строком на 3 роки та у відповідності до ст. 76 КК України покладено відповідні обов`язки;

- ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років обмеження волі. Відповідно до ст. 75 КК України засудженого від відбування покарання звільнено з випробувальним терміном строком на 2 роки та у відповідності до ст. 76 КК України покладено відповідні обов`язки.

- ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років обмеження волі. Відповідно до ст. 75 КК України засудженого від відбування покарання звільнено з випробувальним терміном строком на 2 роки та у відповідності до ст. 76 КК України покладено відповідні обов`язки.

Цивільний позов Теплодарської міської ради Одеської області до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 53544,38 гривень залишено без задоволення.

Доля речових доказів вирішена у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Заступник прокурора Одеської області подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи доведеність вини засуджених у вчиненому кримінальному правопорушенні, правильності кваліфікації їх дій, а також призначеної судом міри покарання, просить вирок Біляївського районного суду Одеської області змінити у зв`язку з допущеним судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 істотно порушив конституційні права ОСОБА_13 , оскільки визнав його винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, без проведення відносно нього судового розгляду у встановленому законом порядку. Прокурор просить зміни мотивувальну частину вироку суду, виключивши з нього посилання на скоєння злочину обвинуваченими спільно, за попередньою змовою з ОСОБА_13 та зазначити, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України було скоєно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , спільно та за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок Біляївського районного суду Одеської області в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та закрити кримінальне провадження відносно нього за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або, у разі доведеності його вини, призначити йому більш м`яке покарання. В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 уточним свої апеляційні вимоги та просив апеляційний суд скасувати вирок Біляївського районного суду Одеської області в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та закрити кримінальне провадження відносно нього за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування доводів обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що в його діях не було складу злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, оскільки він не мав на меті викрадати залізничні рейки, з огляду на те, що до нього звернулись як до суб`єкта підприємницької діяльності, який надає послуги з вантаження та переміщення різного виду вантажів та він не усвідомлював, що посягає на чуджу власність та спричиняє комусь збитки.

Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області та просив її задовольнити; позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу з уточненнями та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку захисника - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав уточнену апеляційну скаргу обвинуваченого, просив її задовольнити та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати; колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Частина 2 статті 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором під час досудового розслідування та судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були допущені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Апеляційним судом встановлені істотні порушення вимог КПК України, які у відповідності до положень ст. 412 КПК України тягнуть за собою скасування вироку.

Згідно обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, потерпілим по даному кримінальному провадженню визнано ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с.5, 18, 19).

Разом з цим, матеріали кримінального провадження містять позовну заяву від 16.06.2014 року, яка підписана міським головою ОСОБА_15 , про визнання Теплодарської міської ради Одеської області цивільним позивачем по даному кримінальному провадженню, з вимогою про стягнення з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь міської ради матеріальні збитки у сумі 53544 гривні 38 коп. (т.1, а.с. 7-8).

Більш того, в обвинувальному акті та в вироку суду не наведено посилань на докази, які б підтверджували належність залізничних рейок, тій чи іншій юридичній або фізичній особі.

Таким чином, обвинувальний акт по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та вказана позовна заява Теплодарської міської ради Одеської області містять взаємовиключні данні щодо потерпілого та цивільного позивача по справі, що суперечить вимогам ст.ст. 55, 128 КПК України.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, журналів судових засідань та звукозапису судового провадження, судовий розгляд обвинувального акту щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 здійснено у відсутності потерпілого, або його представника.

При цьому, апеляційний суд не може визнати доручення Теплодарської міської ради Одеської області від 25.07.2014 року, яким громадянин ОСОБА_16 був уповноважений міською радою на вчинення необхідних дій, пов`язаних з представництвом міськради в судах. Вказане доручення не відповідає вимогам ч.ч. 2, 3 ст. 58 КПК України, оскільки не містить даних щодо вказана особа є працівником юридичної особи, яка є потерпілим, та до доручення не надано відповідних документів, які б підтверджували вказаний факт (т.1, а.с. 23).

З огляду на вказані факти, заяви від імені ОСОБА_16 , які не містять штампів вхідної кореспонденції районного суду, але наявні в матеріалах судового провадження, не могли бути підставою, для проведення судового розгляду без участі потерпілого, в тому разі, якщо потерпілим по даному кримінальному провадженні було визнано саме Теплодарську міську раду Одеської області, а не ОСОБА_14 (т.1, а.с.5).

Таким чином, апеляційним судом було встановлено, що судове провадження фактично було здійснено за відсутністю потерпілого.
Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутністю потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші порушення вимог КПК України, які також тягнуть за собою скасування оскаржуваного вироку суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду обвинувального акту та при постановленні вироку щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 районний суд не дотримався, оскільки не звернув уваги на порушення вимог КПК України при проведенні досудового розслідування, повідомлені про підозру та зверненні до суду з обвинувальним актом.

Апеляційним судом встановлені обставини, які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому викладені лише обставини завантаження вказаними особами раніше порізаних невстановленими особами залізничних рейок, без вказівки на конкретне місце, де знаходилися ці рейки на той час, які в подальшому 15.06.2014 року були виявлені працівниками міліції в автомобілі марки «КРАЗ 250-82» реєстраційний номер НОМЕР_2 з причепом марки ПП «0906» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 , який був зупинений на автомобільній дорозі між ст. Вигода та с. Василіївка Біляївського району Одеської області.

При цьому, в обвинувальному акті не міститься викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а саме обставин доведеності обізнаності обвинувачених про походження вказаних залізничних рейок, їх присутності при їх демонтажі та нарізці, тобто тих обставин, які були встановлені слідчим за результатами досудового розслідування.

Обвинувальний акт містить суттєві суперечності щодо встановлених фактичних обставин справи. Зокрема, посилання в абзаці 2 обвинувального акту на те, що ОСОБА_10 , 14.05.2014 року, отримав від особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, пропозицію щодо демонтажу залізничної колії спростовується змістом абзацу 1 обвинувального акту, відповідно до якого, ще у червні 2014 року, вказана залізнична колія була демонтована та порізана невстановленими слідством особами (т.1, а.с.1-6).

Обвинувальний акт не містить посилань на місце скоєння кримінального правопорушення, зокрема місця, в якому перебували нарізані залишки залізничної колії, на час їх завантаження за допомогою автокрану під керуванням ОСОБА_8 в автомобіль під керуванням ОСОБА_9 (т.1, а.с. 1-6).

Крім того, обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в ньому викладені лише анкетні данні обвинувачених, зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюються ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 й правова кваліфікація кримінального правопорушення, в якому підозрюються останні.
Разом з цим, такі відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а тому ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , за цим процесуальним рішенням, мають статус підозрюваних.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку про наявність обставини, що перешкоджали судовому розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Крім того, із обвинувального акту вбачається, що прокурор зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачені скоїли інкриміноване їм кримінальне правопорушення, а також про те, що вони вчинили його за попередньою змовою групою осіб разом з ОСОБА_13 , є безпідставними на недопустимими. При складанні обвинувального акту, з урахуванням положень ст. 17 КПК України, можливо вказувати тільки на те, що особи обвинувачуються у вчиненні певного кримінального правопорушення.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 висунуте не було у встановленому законом порядку, оскільки воно, в супереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в самому обвинувальному акті, а ОСОБА_13 згідно цього обвинувального акту, взагалі не притягується до відповідальності (а.с. 1-6).

Більш того, вказівка в обвинувальному акті про те, що обвинувачені скоїли кримінальне правопорушення - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Незважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції на вищезазначені порушення вимог закону уваги не звернув, розглянув справу, кваліфікував дії ОСОБА_17 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою обвинуваченими за попередньою змовою з ОСОБА_13 та ухвалив обвинувальний вирок (т.1, а.с.203-205).

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_17 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 415 КПК України, апеляційний суд визнає їх істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами попереднього розгляду законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 20.11.2014 року задовольнити частково.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 20.11.2014 року у відношенні ОСОБА_17 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції обвинувального акту відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обвинувачених за ч. 2 ст. 185 КК України, зі стадії підготовчого судового засідання, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді
апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4