АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/757/14-кГоловуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11/789/3/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.382 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченої - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальну справу за апеляцією прокурора Бучацького району ОСОБА_8 на постанову Монастириського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року.

Цією постановою кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Золотий Потік Бучацького району Тернопільської області, мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, з вищою освітою, одруженої, працюючої завідувачем аптечного кіоску №65 с. Бариш Бучацького району, раніше не судимої, -

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України направлено до прокуратури Бучацького району для організації проведення додаткового розслідування.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 підписку про невиїзд, залишено без змін.

Як зазначено у даній постанові, органом досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 17 грудня 2010 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 та Бариської сільської ради Бучацький районний суд виніс рішення про зобов`язання ОСОБА_6 знести самовільно збудовану у 2010 році прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказане рішення ОСОБА_6 оскаржила в апеляційний суд і ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Бучацького районного суду від 17 грудня 2010 року залишено без змін.

21 квітня 2011 року Бучацький районний суд відхилив заяву ОСОБА_6 про відстрочку виконання рішення Бучацького районного суду від 17 грудня 2010 року про знесення самочинного будівництва, а 16 червня 2011 року ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, ухвалу Бучацького районного суду від 21 квітня 2011 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Бучацького районного суду від 17 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2011 року залишено без змін.

05 квітня 2011 року у відділ державної виконавчої служби Бучацького районного управління юстиції на виконання поступив виконавчий лист №2-552/2010, виданий Бучацьким районним судом 30 березня 2011 року, про зобов`язання ОСОБА_6 знести самовільно збудовану у 2010 році прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 .

07 квітня 2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження і боржнику ОСОБА_6 запропоновано самостійно виконати рішення суду в строк до 14 квітня 2011 року.

Під час проведення виконавчих дій, 15 квітня 2011 року державним виконавцем встановлено, що боржник ОСОБА_6 рішення суду не виконала, про що було складено Акт державного виконавця, а останню зобов`язано в строк до 29 квітня 2011 року виконати судове рішення та попереджено про відповідальність за невиконання судового рішення і законних вимог державного виконавця відповідно до вимог ст.89 Закону України Про виконавче провадження, і про кримінальну відповідальність за ст.382 КК України.

22 квітня 2011 року державним виконавцем в порядку ст.ст. 5, 11, 75, 89 Закону України Про виконавче провадження винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_6 штрафу в сумі 170 грн. за порушення нею вимог ст.ст. 5, 75, 89 Закону України Про виконавче провадження та невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду, що зобов`язує боржника самостійно виконати певні дії.

29 квітня 2011 року повторно встановлено, що боржник ОСОБА_6 рішення суду після накладення на неї штрафу не виконала, про що складено Акт державного виконавця, а 06 травня 2011 року державним виконавцем в порядку ст.ст. 5, 11, 75, 89 Закону України Про виконавче провадження винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_6 штрафу в сумі 340 грн. за порушення вимог ст.ст. 5, 75, 89 Закону України Про виконавче провадження та невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду, що зобов`язує боржника самостійно виконати певні дії.

Постанови про накладення штрафів боржнику ОСОБА_6 були особисто вручені 22 квітня та 06 травня 2011 року у відділі державної виконавчої служби Бучацького районного управління юстиції. 12 вересня 2011 року ОСОБА_6 повністю сплатила накладені на неї штрафи.

Станом на 12 вересня 2011 року рішення суду про знесення самовільно збудованої у 2010 році прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 не виконано.

Таким чином, ОСОБА_6 , впродовж 03 березня по 12 вересня 2011 року в АДРЕСА_1 , умисно не виконувала рішення Бучацького районного суду від 17 грудня 2010 року у справі №2-552 про знесення самовільно збудованої в 2010 році прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Дії ОСОБА_6 органом досудового слідства кваліфіковано за ч.1 ст.382 КК України, як умисні дії, які виразилися в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність її повернення на додаткове розслідування, мотивуючи тим, що досудове слідство по цій справі проведено неповно та поверхнево, органом досудового слідства не вжито всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справ, а пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення є неконкретним, що виключає можливість постановлення законного та обґрунтованого вироку. Ці недоліки досудового слідства не можуть бути виправлені судом при судовому розгляді і підлягають усуненню під час додаткового розслідування шляхом з`ясування та встановлення усіх обставин, які входять у предмет доказування по справі.

Не погодившись з рішенням суду, прокурор Бучацького району ОСОБА_8 подав апеляцію у якій просить постанову суду від 05 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що підстави (недоліки допущені у ході проведення досудового слідства) з яких суд повернув справу на додаткове розслідування могли бути усунуті в судовому засіданні шляхом більш ретельного допиту ОСОБА_6 , свідків, виклику і допиту нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, давання судових доручень у порядку, передбаченому ст.315-1 КПК України, вчиненням інших процесуальних дій.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, міркування прокурора, під час виступу в судових дебатах, який підтримав подану апеляцію та, з викладених у ній мотивів, просить дане рішення суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд, думку обвинуваченої ОСОБА_6 і її захисника ОСОБА_7 , під час виступу в судових дебатах, про законність та обґрунтованість рішення суду і відсутність підстав для його скасування, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляції, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст.281 КПК України (в редакції 1960 року) та роз`яснень, що містяться у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 лютого 2005 року №2 Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування повернення справи на додаткове розслідування зі стадії судового розгляду справи допускається лише з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства.
Досудове слідство визнається неповним, якщо під час його провадження всупереч вимогам статей 22 і 64 КПК України (в редакції 1960 року) не були досліджені або були поверхово чи однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що через неповноту та поверховість досудового слідства, яка не може бути усунута в судовому засіданні, справа підлягає поверненню на додаткове розслідування.

Зокрема, будучи допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України не визнала і пояснила, що наміру не виконувати рішення суду не мала, оскільки нею частково воно виконано, зокрема зняті панелі перекриття, що може підтвердити в судовому засіданні свідок державний виконавець ОСОБА_10 .

Також ОСОБА_6 зазначила, що невиконання рішення суду зумовлено її незадовільним станом здоров`я, важким матеріальним становищем та неможливістю самостійно демонтувати добудову, так як такі роботи може проводити спеціалізоване підприємство, яке має відповідну техніку, обладнання та устаткування.

Окрім цього, ОСОБА_6 зауважила, що провести демонтаж добудови без згоди співвласників незакінченої добудови, а саме дочки ОСОБА_11 , чоловіка ОСОБА_12 та сина ОСОБА_13 , які такої згоди їй не надають, буде вважатися порушенням їх права власності.

Ці показання обвинуваченої ОСОБА_6 , на переконання колегії суддів, не спростовано та переконливих доказів її вини органом досудового слідства не зібрано.

У своїй постанові суд першої інстанції підставно вказав на те, що органом досудового слідства, під час розслідування справи, не дотримано ст.132 КПК України (в редакції 1960 року), яка встановлює вимоги до постанови про притягнення як обвинуваченого, чим порушено право на захист обвинуваченої ОСОБА_6 .

Так, за змістом ст.132 КПК України (в редакції 1960 року) у постанові про притягнення як обвинуваченого повинно бути зазначено: хто склав постанову; місце і час її складання; назву справи; прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, день, місяць та рік його народження; злочин, у вчиненні якого обвинувачується дана особа, час, місце та інші обставини вчинення злочину, наскільки вони відомі слідчому, і стаття кримінального закону, якою передбачений цей злочин.

Згідно до вимог п.п. 1-2 ст.64 КПК України (в редакції 1960 року) при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); винність обвинуваченого у вчинені злочину і мотиви злочину.

Виконання цих вимог закону у відповідності з вимогами ст.ст. 223, 277 КПК України (в редакції 1960 року) підлягає виконанню і при складанні обвинувального висновку чи зміні обвинувачення в суді.

У постанові про притягнення ОСОБА_6 в якості обвинуваченої від 24 жовтня 2011 року (т.1, а.с.114-116) не зазначено час та місце вчинення інкримінованого їй злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, які є факультативними ознаками об`єктивної сторону злочину, а також спосіб і мотиви його вчинення, які відповідно до ст.64 КПК України (в редакції 1960 року) підлягають обов`язковому доказуванню при провадженні досудового слідства.

Прокурором, який підтримував у суді першої інстанції державне обвинувачення, під час розгляду справи Бучацьким районним судом 24 жовтня 2013 року було змінено пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення.

В постанові про зміну обвинувачення лише частково усунуто недоліки постанови про пред`явлення обвинувачення та обвинувального висновку, і зазначено лише місце вчинення злочину. Проте, залишилися невідображеними спосіб та мотиви вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_6 .

Зокрема, обвинувачення не відображає конкретних вчинених ОСОБА_6 дій або навмисної бездіяльності, які були спрямовані на умисне невиконання нею рішення суду.

Із змісту ст.382 КК України слідує, що склад цього злочину, є формальним, а його об`єктивна сторона вичерпується діянням, з моменту вчинення якого злочин визнається закінченим і яке полягає: а) в невиконанні судового акта; б) в перешкоджанні його виконанню. З моменту невиконання судового акта злочин набуває триваючого характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 обвинувачується саме у невиконанні рішення суду.

Невиконання судового рішення полягає у невиконанні особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання особи виконати судове рішення. Ухилення та сама відмова, яка має завуальований характер: особа відкрито не заявляє про відмову виконати судове рішення, але діє таким чином, що фактично унеможливлює його виконання.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції у своїй постанові, ні постанова про пред`явлення обвинувачення, ні обвинувальний висновок, ні постанова про зміну обвинувачення ОСОБА_6 не містить конкретного формулювання способу вчинення злочину, оскільки не зазначено чи ОСОБА_6 прямо відмовилася виконувати рішення суду чи ухилялася від його виконання.

Крім цього, не містить обвинувачення й конкретного часу вчинення ОСОБА_6 злочину.

Як видно з постанови про зміну обвинувачення від 05 березня 2013 року, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що злочин, передбачений ч.1 ст.382 КК України, вона вчинила у період з 03 березня по 12 вересня 2011 року.

Проте, такі висновки щодо встановлення часу вчинення злочину не відповідають дійсності, оскільки, як убачається з матеріалів справи, 05 квітня 2011 року у відділ державної виконавчої служби Бучацького районного управління юстиції на виконання поступив виконавчий лист №2-552/2010, виданий Бучацьким районним судом 30 березня 2011 року, про зобов`язання ОСОБА_6 знести самовільно збудовану в 2010 році прибудову до житлового будинку.

07 квітня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження і боржнику ОСОБА_6 запропоновано добровільно виконати рішення суду в строк до 14 квітня 2011 року.

Під час проведення виконавчих дій, 15 квітня 2011 року державним виконавцем встановлено, що боржник ОСОБА_6 рішення суду самостійно не виконала, про що було складено Акт державного виконавця.

Із зазначеного випливає, що ОСОБА_6 , після набрання рішенням Бучацького районного суду від 17 грудня 2010 року про знесення нею самовільно збудованої у 2010 році прибудови до житлового будинку законної сили, що мало місце 03 березня 2011 року, надавався час для добровільного виконання рішення, як це передбачено ч.2 ст.25 Закону України Про виконавче провадження, зокрема в період з 07 квітня по 14 квітня 2011 року, а тому висновок про те, що ОСОБА_6 розпочала вчиняти інкримінований злочин 03 березня 2011 року не відповідає матеріалам справи.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення органом досудового слідства поза увагою того, що статтю 382 КК України, за якою ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення, згідно із Законом України від 07 липня 2010 року №2453-VI Про судоустрій і статус суддів викладено в новій редакції.

Втім, ні в постанові про пред`явлення обвинувачення ОСОБА_6 (т.1, а.с.114-116), ні в обвинувальному висновку (т.1, а.с.126-134), ні в постанові про зміну обвинувачення від 05 березня 2013 року (т.2, а.с.33-36) не зазначено за якою редакцією кримінального закону (чи від 05 квітня 2001 року, чи від 07 липня 2010 року) обвинувачується ОСОБА_6 .

Усе вищевказане, як підставно зазначив у своїй постанові суд першої інстанції, свідчить про грубе порушення органом досудового слідства вимог ст.ст. 64, 132, 223, 277 КПК України (в редакції 1960 року), що потягло за собою неконкретність пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, що є порушенням права на захист.

Як передбачено п.а ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі Абрамян проти Росії від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту а п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі Камасінскі проти Австрії, №9783/82, п.79).

Окрім того, Cуд нагадує, що положення підпункту а п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі Пелісьє та Сассі проти Франції [ВП], №25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі Матточіа проти Італії, №23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, №42780/98, п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01 березня 2001 р. у справі Даллос проти Угорщини, №29082/95, п.47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом b п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі Пелісьє та Сассі проти Франції, п.54, а також Даллос проти Угорщини, п.47).

Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 24 жовтня 2003 року №8 Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві, згідно з кримінально-процесуальним законодавством (статті 43, 431, 132, 142, 223, 263 і 334) КПК України (в редакції 1960 року) підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, засудженому мають бути роз`яснені їхні права. Зокрема, підозрюваний має право знати, в чому він підозрюється, обвинувачений у чому він обвинувачується, підсудний за якою статтею КК України йому пред`явлено обвинувачення, а засуджений у вчиненні якого злочину його визнано винним.

Пленум Верховного Суду України також зазначив, що суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом. Зокрема, в описовій її частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин. Недодержання органами досудового слідства вимог статей 132 і 142 КПК України (в редакції 1960 року) може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування.

Дані вимоги закону, як вірно вказав у своїй постанові суд першої інстанції, залишилися поза увагою органу досудового слідства.

Так, під час досудового слідства не перевірено доводи ОСОБА_6 щодо часткового виконання нею рішення суду, зокрема щодо зняття панелей перекриття та часткового демонтажу стін будови.

Взагалі не перевірялися органом досудового слідства покази ОСОБА_6 , дані нею 20 вересня та 24 жовтня 2011 року (т.1, а.с.81-83, 117-119), щодо затягування виконання нею рішення суду з поважних причин, а саме через її незадовільний стан здоров`я, важке матеріальне становище та неможливість самостійно демонтувати добудову.

Не з`ясовано органом досудового слідства також питання, чи можливо ОСОБА_6 особисто провести демонтаж не залучаючи при цьому спеціалізованої техніки, обладнання та устаткування, яка використовується задля виключення можливого пошкодження цілісності будинку, оскільки, як убачається із показів в.о. начальника відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції ОСОБА_14 , даних 07 жовтня 2014 року в судовому засіданні суду першої інстанції, демонтаж прибудови власними силами може призвести до пошкодження цілісності будинку та можливої аварійної ситуації.

Не враховано органом досудового слідства, що демонтаж здійснюється відповідно до системи стандартів безпеки праці спеціалізованим суб`єктом господарювання при дотриманні Державних будівельних норм (СНИП (Строительных Норм и Правил)) та вжиттям запобіжних заходів щодо уникнення можливих аварійних ситуацій та загрози для людей.

Не перевіреною органом досудового слідства залишилася і та обставина, чи була в ОСОБА_6 об`єктивна можливість залучити такого суб`єкта господарювання для проведення демонтажу будівлі у визначений державним виконавцем строк для самостійного виконання ОСОБА_6 судового рішення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_6 дійсно на час інкримінованого їй діяння мала об`єктивну можливість самостійно виконати рішення Бучацького районного суду від 17 грудня 2010 року про знесення самовільно збудованої у 2010 році прибудови до житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

У відповідності до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку (із змінами), і ст.257 КПК України (в редакції 1960 року), суди мають безпосередньо досліджувати всі зібрані у справі докази в умовах відкритого і гласного судового розгляду.

Згідно до вимог п.п. 4, 7 ст.263 КПК України (в редакції 1960 року) в судовому засіданні підсудний має право просити суд про виклик свідків, задавати питання свідкам.

За змістом ст.ст. 257, 323 КПК України (в редакції 1960 року) всі свідки в справі повинні бути допитані в судовому засіданні.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції, ОСОБА_6 наполягала на допиті свідка ОСОБА_10 , який на її думку міг би підтвердити, що нею демонтовано частину стіни й знято панель перекриття, яка була на прибудові, що могло б свідчити про її намагання виконати рішення суду.

Окрім цього, на думку ОСОБА_6 цей свідок може підтвердити факт неможливості, протягом 2011 року, віднайти та залучити спеціалізованого суб`єкта господарювання, який би демонтував прибудову, через об`єктивну відсутність такого суб`єкта на ринку.

На підставі п.d ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, обвинувачувана у вчиненні кримінального злочину, має право допитувати свідків, які свідчать проти неї, або вимагати їхнього допиту. Обвинувачення не повинно ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на тих свідченнях, які сторона захисту не могла оскаржити (Справа Жуковський проти України Страсбург 03 березня 2011 р., остаточне 15 вересня 2011 р.), рішення від 26 березня 1996 р. у справі Доорсон проти Нідерландів.

Вказане право, як підставно зазначив у своїй постанові суд першої інстанції, не було забезпечено прокурором обвинуваченій ОСОБА_6 .

При цьому, згідно до вимог ст.ст. 261, 264 КПК України (в редакції 1960 року), саме прокурор у судовому засіданні повинен подавати докази обвинувачення й брати участь у доведенні їх переконливості, що зроблено не було, оскільки свідок сторони обвинувачення ОСОБА_10 , для дачі показань, у суд першої інстанції не з`являвся, його неодноразові приводи в судове засіданні (від 23 липня, 06 серпня, 16 вересня, 07 та 20 жовтня, і 24 листопада 2014 року) не здійснені. Відповідно до поданих рапортів Бучацького РВ УМВС України в Тернопільській області свідок ОСОБА_10 за місцем проживання відсутній, перебуває з межами території України (т.2, а.с.199-200, 208-210, 241-243, 247-249).

Тому, у даному випадку має місце порушення права ОСОБА_6 на захист, гарантованого їй не тільки Конституцією та законами України, але й Міжнародною Конвенцією Про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, як слідує з ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2014 року, кримінальною колегією звернуто увагу на необхідності детального допиту свідка ОСОБА_10 з приводу обставин, на які вказувала обвинувачена ОСОБА_6 , щодо часткового виконання нею рішення суду від 17 грудня 2010 року, і вчинення нею дій, як вона ствердила, спрямованих на сприяння відділу ДВС у виконанні цього рішення, подачі 07 вересня 2010 року відповідної довідки про часткове виконання рішення суду, демонтаж частини стін, які були на прибудові, і відсутності в неї можливості виконати рішення у повному обсязі.

Тобто, без допиту свідка ОСОБА_10 суд першої інстанції позбавлений можливості правильно та повно встановити фактичні обставини справи, перевірити покази обвинуваченої ОСОБА_6 щодо часткового виконання нею рішення суду, виконати законні вказівки апеляційної інстанції, що відповідно до положень ч.7 ст.374 КПК України (в редакції 1960 року) є обов`язковими для суду при повторному розгляді справи й невиконання яких буде вважатися грубим порушенням кримінально-процесуального закону.

Зважаючи на наведене, твердження прокурора, викладені ним в апеляції, про те, що підстави з яких суд першої інстанції повернув справу на додаткове розслідування могли бути усунуті в судовому засіданні, на думку колегії судів не заслуговують на увагу.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що допущені органом досудового слідства порушення норм КПК України (в редакції 1960 року) є істотними, і не можуть бути усунуті в судовому засіданні, у зв`язку із чим справа підлягає поверненню прокурору Бучацького району для організації проведення додаткового розслідування, під час якого необхідно виконати вказівки суду першої інстанції викладені в даній постанові.

Підстав для скасування цієї постанови колегія суддів не вбачає, в зв`язку із чим залишає апеляцію прокурора без задоволення.

Керуючись п.п. 11, 13 розділу ХІ Перехідних положень КПК України та ст.ст. 362, 365, 366 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляцію прокурора Бучацького району ОСОБА_8 залишити без задоволення, а постанову Монастириського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року про направлення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України до прокуратури Бучацького району для організації проведення додаткового розслідування без змін.

Судді:
(підпис) (підпис) (підпис)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2