Номер провадження: 11/785/543/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.12.2014 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляцію державного обвинувача - прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Троіцьке Біляївського району Одеської області, громадянин України, одружений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей 2002 та 2007 років народження, працюючий у ТОВ «Атлантіс» заступником начальника служби безпеки, раніше не судимий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

виправданий за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченому ст. 368 ч. 2 КК України.

ВСТАНОВИВ:
Органами досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, працюючи на посаді старшого оперуповноваженого СКР Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеської області, проводив перевірку, в порядку ст. 97 КПК України ( в редакції 1960 р.), за заявою ОСОБА_8 про вимагання у нього ОСОБА_9 грошових коштів в сумі 1000 доларів США.

ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8 про те, що останній шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 та, з використанням наданого йому службового становища, вимагав у ОСОБА_8 хабар в сумі 400 доларів США за виконання дій в інтересах ОСОБА_8 , які полягали в тому, що ОСОБА_7 не направить матеріали перевірки до слідчого відділу для порушення кримінальної справи у відношенні ОСОБА_8 , а також в тому, що ОСОБА_7 особисто винесе рішення про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_8 , на що останній погодився.

23.01.2008 року, близько 16:00 год., ОСОБА_7 , біля Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, розташованого за адресою м. Одеса, вул. Мечникова 53, отримав від ОСОБА_8 першу частину хабара в сумі 200 доларів США.

24.01.2008 року, після звернення ОСОБА_8 до УСБУ в Одеській області з письмовою заявою щодо вимагання в нього хабара ОСОБА_7 , близько 16:00 год., ОСОБА_7 , в своєму службовому кабінеті в Хмельницькому ВМ, отримав від ОСОБА_8 залишкову суму хабара в сумі 100 доларів США та 500 грн., після чого був затриманий працівниками УСБУ в Одеській області.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 виправданий за недоведеністю обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України, на підставі ст. 327 КПК України ( в редакції 1960 р.).

В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та повернути кримінальну справу на новий судовий розгляд посилаючись на те, що обвинувачення ОСОБА_7 доведено доказами, зокрема, поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також матеріалами звернення ОСОБА_8 в УСБУ в Одеської області, протоколом огляду місця події та висновками криміналістичних експертиз спецфарбника та засобів звукозапису, яким суд не дав належної оцінки.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляції, виправданого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляції, вивчивши матеріали справи та доводи апеляції, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляція прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно диспозиції інкримінованої ОСОБА_7 ч. 2 ст. 368 КК України, об`єктивна сторона одержання хабара характеризується обов`язковими ознаками, зокрема, виконанням чи невиконанням службовою особою, з використанням службового становища, дій, які вона могла або повинна була виконати, або які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу, в інтересах хабародавця або третьої особи,.

Згідно з п. 4 примітки до ст. 368 КК України, вимаганням хабара визнається вимагання службовою особою хабара з погрозою вчинення або невчинення, з використанням службового становища, дій, які можуть заподіяти шкоду правам чи законним інтересам особи, що дає хабар, або умисне створення умов, за яких особа вимушена дати хабар з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.

В обвинувальному висновку ознаками об`єктивної сторони вимагання хабара зазначено, що старший оперуповноважений СКР Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеської області ОСОБА_7 , з використанням службового становища, не направить матеріали перевірки за заявою ОСОБА_9 про скоєння шахрайських дій ОСОБА_8 до слідчого відділу для порушення кримінальної справи у відношенні ОСОБА_8 , а також особисто винесе рішення про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_8 за вчинення шахрайства, в інтересах ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції, з посиланням на конкретні докази, встановив, що в Хмельницькому ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеської області ніколи не було зареєстровано заяви ОСОБА_9 про скоєння шахрайських дій ОСОБА_8 , відповідно, ОСОБА_7 перевірки за такою заявою не проводив, матеріалів такої перевірки до слідчого відділу для порушення кримінальної справи у відношенні ОСОБА_8 направити не міг, а також не виносив та не міг винести постанову про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_8 , що в апеляції не оспорюється.

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що старший оперуповноважений СКР Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеської області ОСОБА_7 не міг виконати чи не виконати дії, які зазначені в обвинувальному висновку, оскільки не мав законних підстав для направлення неіснуючих матеріалів за заявою ОСОБА_9 до слідчого відділу, а також для винесення постанови про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_8 за ознаками шахрайства, в порядку, передбаченому ст. 99 КПК України (в редакції 1960 р.). Відповідальність за отримання хабара за вчинення незаконних дій, які службова особа не могла та неповинна була, згідно свого службового становища, виконувати, законом не передбачена.

Крім того, згідно ст.ст. 100, 104, 114-1 КПК України (в редакції 1960 р.), ОСОБА_7 , за своїм службовим становищем, не мав компетенції одноособово приймати зазначені рішення, оскільки постанова про відмову в порушенні справи, а також передача матеріалів перевірки іншому підрозділу є компетенцією керівника органу дізнання, погоджується з прокурором, що в судовому засіданні підтвердив безпосередній керівник ОСОБА_7 ОСОБА_15 (т. а.с. 23, 38). ОСОБА_7 не інкримінується вжиття заходів до цих службових осіб для прийняття зазначених рішень.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , після проведення перевірки заяви ОСОБА_8 , виніс постанову від 23.01.2008 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , з якою 24.01.2008 року, в службовому кабінеті, ознайомив ОСОБА_8 .

Таким чином, до інкримінованих часу та обставин отримання хабара ОСОБА_7 ознайомив ОСОБА_8 з постановою від 23.01.2008 року, якою фактично відмовив ОСОБА_8 в притягненні ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, що виключає створення ним умов для вимагання хабара у ОСОБА_8 за рішення, яке прямо суперечить його інтересам та відповідає інтересам ОСОБА_9 , в зв`язку з чим відсутні зазначені ознаки об`єктивної сторони злочину.

На підставі наведеного доводи апеляції прокурора про те, що ОСОБА_7 , скориставшись необізнаністю ОСОБА_8 в юриспруденції, повідомив останньому, що ОСОБА_9 нібито написав на нього заяву про шахрайство та став погрожувати ОСОБА_8 порушенням кримінальної справи, чим створив умови для передачі хабара, не можуть бути прийняті до уваги, так як ОСОБА_8 , до інкримінованої передачі хабара, було достовірно відомо, що постанова, винесена ОСОБА_7 , прямо суперечить його інтересам, тобто підстави для передачі хабара у ОСОБА_8 були відсутні.

На підставі наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що ознаки об`єктивної сторони інкримінованої ОСОБА_7 ч. 2 ст. 368 КК України, зазначені в обвинувальному висновку, не тільки не підтверджуються наведеними доказами, що містяться в матеріалах справи, а беззаперечно спростовуються ними.

В апеляції прокурор підставою для скасування вироку суду зазначає те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції не дав доказам належної оцінки, зокрема, показанням свідків на досудовому слідстві та при проведенні слідчих дій.

Однак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив докази по справі, оскільки при закінченні судового слідства від учасників процесу відповідних клопотань про дослідження інших доказів заявлено не було, суд дав цим доказам належну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність органами досудового слідства пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, який відповідає фактичним обставинам справи (т. 4 а.с. 90).

Так, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що органами досудового слідства не надано жодних доказів, які б підтверджували передачу ОСОБА_8 хабара ОСОБА_7 23.01.2008 року в сумі 200 доларів США, а 24.01.2008 року 100 доларів США и 500 грн., а також підтверджували те, що гроші в сумі 100 доларів США и 500 грн., які були знайдені працівниками СБУ при огляді місця події в службовому кабінеті, під стільцем, на якому сидів затриманий ОСОБА_16 , були туди викинуті ОСОБА_7 , крім пояснень самого ОСОБА_8 .

Так, ОСОБА_7 , показання якого, згідно ст. 65 ч. 2 КПК України (в редакції 1960 р.), є доказом, на досудовому та судовому слідстві послідовно пояснював, що він хабара у ОСОБА_8 не вимагав та не отримував. 24.01.2008 року, в службовому кабінеті, він та оперуповноважений ОСОБА_17 проводили слідчі дії з затриманими ОСОБА_16 та ОСОБА_18 . В кабінет прийшов ОСОБА_8 , на вимогу останнього про ознайомлення з постановою про відмову в порушенні справи щодо ОСОБА_9 , вони разом відійшли до сейфа. Він ознайомив ОСОБА_8 з матеріалами ЖРЗСП №245 від 16.01.2008 року, в яких була постанова від 23.01.2008 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 . Після цього, ОСОБА_8 , заяву якого про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 він не задовольнив, підкинув гроші під стілець, на якому сидів затриманий ОСОБА_16 , ці гроші виявили працівники УСБУ, які увійшли в кабінет. З врахуванням обстановки та взаєморозташування його, ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 в кабінеті №20, у нього була відсутня реальна можливість викинути гроші під стілець, а у останніх це бачити, про що всі присутні говорили під відеозапис працівникам УСБУ, але при огляді відеозапису ця частина відеозапису була відсутня.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які були присутні в кабінеті 24.01.2008 року, під час інкримінованого злочину, показання яких були досліджені судом в встановленому законом порядку, підтвердили, що з початку огляду місця події пояснювали працівникам СБУ, що не бачили самого факту передачі ОСОБА_8 хабара ОСОБА_7 , а також не бачили, що ОСОБА_7 кинув гроші, які були знайдені працівниками СБУ під стільцем, на якому сидів затриманий ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_19 давав аналогічні пояснення ( т. 3 а.с. 105-113, 126-136).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав достовірними зазначені показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , оскільки вони узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються встановленими судом обстановкою, та взаєморозташуванням свідків та інших осіб в кабінеті №20.

Також суд першої інстанції, перевіривши показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , обґрунтовано не прийняв до уваги їх показання на досудовому слідстві, в яких вони оговорювали ОСОБА_7 , оскільки ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які 24.01.2008 року були затримані за підозрою в незаконному обігу наркотичних засобів, мали на той час підстави оговорювати оперуповноваженого ОСОБА_7 , який проводив з ними дізнання.

Крім того, згідно інформації Малиновського РВ від 16.06.2014 року, матеріал ЖРЗСП № 408 від 06.03.2008 року відносно ОСОБА_16 та ОСОБА_18 був знищений, тобто рішення по факту затримання ОСОБА_16 та ОСОБА_18 за незаконний обіг наркотичних засобів немає, що підтверджує доводи сторони захисту та показання свідків про надання показань на досудовому слідстві ОСОБА_16 та ОСОБА_18 під загрозою притягнення до кримінальної відповідальності.

Доводи в апеляції прокурора про те, що добровільність показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_18 в ході досудового слідства підтверджується показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_14 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, свідки є зацікавленими особами, які проводили слідчі дії по справі.

В ході судового провадження сторона обвинувачення, в порядку ст. 94 КПК України (в редакції 1960 р.), не була позбавлена можливості перевірити твердження учасників процесу щодо психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів на свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , що полягали в погрозах притягнення останніх до кримінальної відповідальності за незаконний обіг наркотичних засобів, а також перевірити обставини, в зв`язку з якими відповідного рішення щодо ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , прийнятого в встановленому законом порядку, до цього часу немає, про що стороною захисту неодноразово повідомлялось суду під час судового розгляду справи.

В судовому засіданні також були досліджені показання понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_12 , але свідки пояснили, що 24.01.2008 року увійшли у кабінет ОСОБА_7 разом з працівниками СБУ, засвідчили факт виявлення грошей під стільцем, на якому сидів затриманий ОСОБА_16 , не бачили передачі ОСОБА_8 хабара ОСОБА_7 або того, що останній викинув гроші з матеріалів перевірки.

Свідок ОСОБА_10 давала пояснення щодо передачі її чоловіком ОСОБА_8 хабара ОСОБА_7 з слів самого ОСОБА_8 .

Доводи прокурора при розгляді апеляції про те, що суд першої інстанції неналежним чином дослідив показання зазначених свідків не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, згідно вимог кримінально-процесуального закону, докази вини підсудного збирає не суд, а надає сторона обвинувачення. За клопотанням державного обвинувача судом виносилися численні постанови, в порядку ст. 315-1 КПК України ( в редакції 1960 року), про привод зазначених свідків обвинувачення в судове засідання, виконання яких тривалий час стороною обвинувачення належним чином не контролювалося. Рішення про дослідження показань свідків, у відповідності до вимог 306 КПК України ( в редакції 1960 року), тобто шляхом їх оголошення, судом приймалися за згодою учасників судового розгляду, зокрема, державного обвинувача.

Таким чином, апеляційним судом перевірені доводи апеляції про те, що обвинувачення ОСОБА_7 підтверджується показаннями свідків, але, з урахуванням наведених показань свідків в судовому засіданні, зазначені доводи є голослівними. Висновки у вироку суду про те, що пояснення свідка ОСОБА_8 про передачу ОСОБА_7 хабара свідками-очевидцями події не підтверджуються, є обґрунтованими.

Суд першої інстанції дослідив показання свідка ОСОБА_8 на досудовому слідстві щодо обставин вимагання та отримання від нього хабара ОСОБА_7 , викладених в обвинувальному висновку.

Однак, суд першої інстанції також дослідив пояснення свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні при першому розгляді справи, згідно яких свідок не бачив, як гроші, які він поклав у папку з матеріалами, опинились на підлозі. Також ОСОБА_8 не зміг пояснити відсутність в заяві та первинному поясненні в СБУ обставин проведення ним ініціативного запису 23.01.2008 року, а також обставин надання та отримання ним від працівників СБУ зазначеного диктофону, з врахуванням акту огляду та прослуховування диктофону «Олімпус» від 24.01.2008 року, а також пояснити мотиви передачі ОСОБА_7 хабара після ознайомлення з постановою про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , яка не відповідала його інтересам (т. 3 а.с. 113-114).

Показання свідка ОСОБА_8 не знаходять підтвердження не тільки показаннями інших свідків, але й доказами, що є в матеріалах кримінальної справи.

Так, в протоколі огляду місця події від 24.01.2008 року зафіксовано, що в службовому кабінеті ОСОБА_7 працівниками СБУ були виявлені під стільцем грошові кошти в сумі 100 доларів США і 500 грн., які під ультрафіолетовою лампою світилися жовто-зеленим кольором.

Однак, в зазначеному протоколі також зафіксовано, що аркуші матеріалів перевірки ЖРЗСП №245 від 16.01.2008 року за заявою ОСОБА_8 , в які, як стверджував останній, він поклав помічені гроші, а також руки та одяг ОСОБА_7 під ультрафіолетовою не світились, що об`єктивно підтверджує достовірність пояснень ОСОБА_7 про те, що він грошей, помічених люмінесцентною речовиною, не торкався, під стілець їх кинув ОСОБА_8 .

При цьому, органами досудового слідства не було встановлено та доведено механізму, за яким ОСОБА_7 , не торкаючись грошей, які ОСОБА_8 , після ознайомлення з постановою про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , нібито поклав в ці матеріали перевірки, мав реальну можливість кинути ці гроші під стілець.

Крім того, як зазначалось, аркуші матеріалів ЖРЗСП №245 від 16.01.2008 року, між якими, за твердженням ОСОБА_8 , знаходились гроші, також не світились.

Зазначені обставини, зафіксовані в протоколі огляду, підтвердили всі учасники огляду місця події від 24.01.2008 року, та не оспорювала сторона обвинувачення.

При цьому, у вироку суд зазначив, що експерт ОСОБА_22 при попередньому розгляді справи пояснила, що тільки при наявності світіння під ультрафіолетовою лампою люмінесцентної речовини на руках ОСОБА_7 могла мати місце наявність цієї речовини на змивах з рук останнього, відібраних при огляді місця події.

При таких обставинах, суд першої інстанції обґрунтовано поставив під сумнів висновок криміналістичної експертизи спецфарбника №1563 від 07.02.2008 року, згідно якого на змивах з рук ОСОБА_7 , які не світилися під ультрафіолетовою лампою при огляді місця події, була виявлена люмінесцентна речовина.

При огляді місця події 24.01.2008 року вівся відеозапис цієї слідчої дії, але при дослідженні відеозапису судом першої інстанції було встановлено, що огляд проводився 4 години, в зв`язку з чим час відеозапису, який становить 1 час 22 хв., не співпадає з фактичним часом проведення цієї дії, тобто вівся епізодично (т. 1 а.с. 18).

При цьому, на відеозапису відсутнє фіксування понятих при відібранні змивів з рук ОСОБА_7 та процедури їх опечатування, на що посилався ОСОБА_7 .

Доводи в апеляції прокурора про те, що відеозапис закінчився в зв`язку з закінченням дії батарейок, та посилання на показання свідка ОСОБА_13 , який проводив слідчі дії, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відеозапис вівся і поновлювався епізодично.

При судовому розгляді в першій інстанції прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про призначення судово-криміналістичної експертизи для перевірки версії щодо порушення цілісності відеоплівки, епізодичності відеозапису та його монтажу, яке після дослідження відеозапису заявляла сторона захисту, клопотання задоволено не було, зазначені в ньому питання не перевірені (т. 3 121, 122, 137,138).

Також в апеляції прокурор, в обґрунтування достовірності показань свідка ОСОБА_8 , посилається на проведені свідком ініціативно звукозаписи розмов з ОСОБА_7 .

Однак, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що надані ОСОБА_8 звукозаписи, які він проводив ініціативно, в тому числі після звернення в правоохоронні органи, отримані незаконним шляхом, в зв`язку з чим визнав їх недопустимим доказом.

Відповідно, недопустимими доказами є висновки криміналістичної експертизи відео-звукозапису №1564, 4274, 4275/07 від 19.03.2008 року та мікроаудіокасета «Олімпус ХВ-6, предметом дослідження яких були зазначені недопустимі докази.

Посилання в апеляції прокурора на те, що зазначені висновки суду першої інстанції необґрунтовані, оскільки ОСОБА_8 ініціативно проводив аудіозаписи розмов з ОСОБА_7 , які не стосувалися його особистого або сімейного життя, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки законодавством встановлений порядок проведення негласних слідчих дій, в даному випадку дозволу суду на їх проведення надано не було.

На підставі наведеного суд першої інстанції обґрунтовано поставив під сумнів допустимість та достовірність протоколу огляду місця події в частині відібрання та опечатування змивів з рук ОСОБА_7 , висновок криміналістичної експертизи спецфарбника №1563 від 07.02.2008 року, висновки криміналістичної експертизи відео-звукозапису №1564, 4274, 4275/07 від 19.03.2008 року.

В апеляції прокурор, в обґрунтування достовірності показань свідка ОСОБА_8 , також зазначає, що до первинних пояснень ОСОБА_8 в УСБУ від 24.01.2008 року долучений аркуш, на якому ОСОБА_8 записав серії та номера двох купюр, які 23.01.2008 року передав ОСОБА_7 , та які були виявлені у ОСОБА_7 при огляді на місці події 24.01.2008 року (т.1 а.с. 9, 8, 19).

Однак, записана на аркуші серія однієї купюри не тільки не співпадає з записаним на аркуші номером купюри, яка була вилучена у ОСОБА_7 при огляді місця події 24.01.2008 року, разом з іншими грошами, які належали йому особисто, але ця серія є на купюрі з іншим номером, яка записана наступною у протоколі огляду місця події, та не була органами досудового слідства зазначена, як предмет хабара, в в`язку з чим не могла бути відома ОСОБА_8 до її вилучення у ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 19).

Крім того, органами досудового слідства процесуального рішення про визнання цього аркуша речовим доказом та долучення до матеріалів справи, відповідно до вимог ст. ст. 78,83 ч. 4 КПК України (в редакції 1960 р.), не приймалось.

Таким чином, суд першої інстанції врахував наведені обставини та обґрунтовано визнав цей аркуш недопустимим доказом.

Апеляційний суд вважає, що пояснення ОСОБА_7 також не спростовуються матеріалами звернення ОСОБА_8 до УСБУ.

Так, заява ОСОБА_8 в УСБУ в Одеської області від 24.01.2008 року, його розписка про надання особистих грошових коштів для використання в якості хабара, а також протокол огляду та помітки грошових коштів від 24.01.2008 року підтверджують тільки звернення ОСОБА_8 в УСБУ в Одеської області та документування отримання грошей в сумі 100 доларів США и 500 грн. для подальшої передачі ОСОБА_7 в якості хабара, але не доводять факт отримання ОСОБА_7 зазначених грошей в якості хабара та те, що ОСОБА_7 їх викинув.

В апеляції прокурор зазначив, що обвинувачення підтверджується показаннями ОСОБА_7 , а також звертає увагу на те, що ОСОБА_7 мав можливість прийняти рішення по заві ОСОБА_8 21.01.2008 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 послідовно заперечував пред`явлене обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 97 ч. 4 КПК України (в редакції 1960 р.), перевірка заяви про злочин до порушення справи здійснюється в строк не більше 10 днів. З урахуванням отримання ОСОБА_7 матеріалів за заявою ОСОБА_8 17.01.2008 року останній завершив перевірку до 23.01.2008 року, тобто в встановлений законом строк, після чого постанова про відмову в порушенні кримінальної справи мала бути затверджена начальником ОСОБА_23 та погоджена прокурором Малиновського району м. Одеси ( т. 1 а.с. 38).

Разом з тим, прокурор в апеляції зазначив, що суд обґрунтував вирок тільки показаннями ОСОБА_7 , але це не відповідає дійсності з урахуванням наведених обставин, які вбачаються з належним чином мотивованого судового рішення, а також протоколу судового засідання.

Суд першої інстанції, згідно вимог ст.ст. 22, 65, 66 КПК України ( в редакції 1960 р.), дослідив всі докази, надані стороною обвинувачення, з врахуванням вимог кримінально-процесуального закону (в редакції 1960 р.), який діяв станом на 24.01.2008 року. З врахуванням дотримання органами досудового слідства порядку збору доказів, суд дав доказам належну оцінку щодо їх належності та допустимості. Зокрема, у вироку суд встановив порушення вимог закону при проведенні відповідних негласних слідчих дій та слідчих процесуальних дій, а також встановив протиріччя в ряді доказів, проаналізував їх та прийшов до обґрунтованого висновку, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , не доведено належними та допустимими доказами.

При таких обставинах, з посиланням на ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини, норми національного законодавства, зокрема, ст. 62 Конституції України та ст. 327 КПК України ( в редакції 1860 р.), згідно яких обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях та постановлюється тільки при умові доведеності вини підсудного в пред`явленому обвинувачені, суд обґрунтовано прийняв рішення про виправдання ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченому ст. 368 ч. 2 КК КК України.

Апеляційний суд, з врахуванням вимог ст.ст. 369, 374 ч. 2 КПК України ( в редакції 1860 р.), приходить до висновку про те, що передбачених законом підстав для скасування вироку суду першої інстанції та направлення справи на новий судовий розгляд не вбачається, доводи апеляції прокурора про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи підтвердження не знайшли, кримінальна справа розглянута судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального законодавства, в зв`язку з чим апеляція задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України ( в редакції 1960 р.), апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляцію прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2014 року - залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2014 року у відношенні ОСОБА_7 , виправданого за ст. 368 ч.2 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі 3 місяців з моменту набрання ухвалою законної сили.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

(підпис) (підпис) (підпис)

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного

суду Одеської області ОСОБА_2