АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2013 року
місто Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - Лашевича В.М.,

суддів - Жук О.В., Паленика І.Г.,

з участю:

прокурора - Мінакової Г.О.,

засуджених - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

їх захисників - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
кримінальну справу за апеляціями
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом першої інстанції,
засудженого ОСОБА_1 та його захисника
ОСОБА_3, засудженого ОСОБА_2 та його
захисника ОСОБА_4 на вирок
Дніпровського районного суду міста
Києва від 11 червня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_1, який
народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року у місті
Прилуки Чернігівської області,
громадянин України, з середньою
спеціальною освітою, який працює
охоронцем в охоронній фірмі «Фенікс»,
не одружений, зареєстрований та
проживає за адресою: АДРЕСА_1, раніше не
судимий,

засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України до
покарання у виді позбавлення волі
строком на сім років; за ч. 2 ст. 185 КК
України до покарання у виді
позбавлення волі строком на два роки;
за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у
виді обмеження волі строком на один рік
шість місяців.

За сукупністю злочинів, у
відповідності до ст. 70 КК України,
ОСОБА_1 остаточне покарання визначено
шляхом поглинення менш суворих
покарань більш суворим і він
вважається засудженим до семи років
позбавлення волі.

Крім того, за даним вироком

ОСОБА_2, який
народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року у місті
Осіповичи Могильовської області
Республіки Білорусь, громадянин
України, з вищою освітою, який працює
охоронцем в ПП «Сейфіті Систем»,
одружений, має малолітню дитину,
ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований та
проживає за адресою: АДРЕСА_2, раніше не
судимий,

засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України до
покарання у виді позбавлення волі
строком на сім років.

_________________________________________

Справа № 11/796/2064/2013

Категорія КК: ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст.
357 КК України

Головуючий у першій інстанції:
Марченко М.В.

Доповідач: Лашевич В.М.

Згідно з вироком суду першої інстанції,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнані винними в
заподіянні потерпілому умисного
тяжкого тілесного ушкодження, тобто
тілесного ушкодження, небезпечного для
життя в момент заподіяння, яке було
вчинене групою осіб.

ОСОБА_1 крім того, визнаний винним у
таємному викраденні чужого майна
(крадіжці), вчиненому повторно, та у
незаконному заволодінні важливим
особистим документом.

Ці злочини були вчинені за обставин,
викладених у вироку наступним чином.

Зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, працюючи
охоронцями в ПП «Сейфіті Систем» та
знаходячись 11 жовтня 2011 року близько 20
години 00 хвилин в приміщенні
розважального клубу «Фабор» ТОВ
«Дніпрянка», що розташоване в парку
культури і відпочинку «Гідропарк» в
місті Києві, здійснювали охорону
вказаного розважального закладу. Цього
ж числа близько 21 години 30 хвилин до
приміщення даного розважального клубу
прийшли відпочивати ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
невстановлена органом досудового
слідства особа, які пройшли до зимового
залу РК «Фабор» та сіли за стіл.
Приблизно о 02 годині 15 хвилин 12 жовтня
2011 року ОСОБА_7 побачив, що ОСОБА_2
намагається розбудити ОСОБА_8, який,
сидячи за столом, заснув. У зв'язку з цим
між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розпочалась
розмова, а згодом за пропозицією ОСОБА_2
вони вийшли до приміщення літнього
залу РК «Фабор». Там між ними
розпочався словесний конфлікт, під час
якого ОСОБА_2 вирішив заподіяти ОСОБА_7
тілесні ушкодження. З цією метою він
близько 02 години 20 хвилин 12 жовтня 2011
року схопив рукою за голову ОСОБА_7 та
став наносити потерпілому удари
коліном правої ноги по тулубу, в тому
числі і в область живота. При цьому
потерпілий ОСОБА_7, намагаючись
уникнути подальшого побиття, став
чинити ОСОБА_2 опір. Даний конфлікт між
ОСОБА_7 та ОСОБА_2 помітив ОСОБА_1, у
зв'язку з чим підбіг до них та,
приєднавшись до останнього, вони вдвох
стали наносити потерпілому ОСОБА_7
удари в живіт та по іншим частинам тіла.
Після цього ОСОБА_1 завдав ОСОБА_7 два
удари обома руками в голову, від яких
ОСОБА_7 впав на підлогу та знепритомнів,
а ОСОБА_2, в свою чергу, також завдав
потерпілому ОСОБА_7 один удар ногою по
тулубу. Переконавшись, що потерпілий
втратив свідомість, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з
метою уникнення кримінальної
відповідальності за вчинене стали
витягати непритомного ОСОБА_7 з
приміщення розважального клубу
«Фабор» на вулицю. Коли вони дотягли
потерпілого до вхідних дверей, то там у
нього випав з кишені джинсів мобільний
телефон «Нокіа N 82», вартістю 900 гривень,
зі вставленою флеш-картою об'ємом 8 ГБ,
вартістю 280 гривень, та сім-картою
оператора мобільного зв'язку «Лайф»,
вартістю 30 гривень, на рахунку якої
було 7 гривень, а також випало
посвідчення працівника міліції серії
НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_7.

Дану обставину помітив ОСОБА_1, який
станом на 12 жовтня 2011 року був
притягнутий 18 серпня 2011 року СВ
Сакського МВ ГУ МВС України в АР Крим до
кримінальної відповідальності за ч. 1
ст. 186 КК України за вчинення відкритого
викрадення чужого майна, що мало місце
17 серпня 2011 року.

Скориставшись тим, що за його діями
ніхто не спостерігає, а потерпілий
ОСОБА_7 знаходиться в непритомному
стані, ОСОБА_1, діючи таємно від ОСОБА_2
та оточуючих, повторно викрав чуже
майно, а саме вчинив крадіжку належного
потерпілому мобільного телефону
«Нокіа N 82» та заволодів посвідченням
працівника міліції серії НОМЕР_1 на ім'я
ОСОБА_7

Викраденим у ОСОБА_7 майном ОСОБА_1
розпорядився на власний розсуд, чим
завдав цьому потерпілому матеріальну
шкоду на загальну суму 1217 гривень.

Внаслідок спільних умисних дій ОСОБА_2
та ОСОБА_1 потерпілому ОСОБА_7 були
заподіяні тілесні ушкодження у виді
множинних гематом та саден обличчя, які
відносяться до легких тілесних
ушкоджень, і закрита травма живота у
вигляді розриву тонкої кишки на
відстані 40 см від зв'язки Трійця, який
ускладнився розвитком дифузного
фібринозно-гнійного перитоніту, тобто
умисне тяжке тілесне ушкодження,
небезпечне для життя в момент
заподіяння.

В своїй апеляції прокурор, який брав
участь у розгляді справи судом першої
інстанції, не оспорюючи фактичні
обставини справи та кваліфікацію дій
засуджених, просить вирок суду
скасувати в частині призначеного
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покарання у зв'язку з
його невідповідністю ступеню тяжкості
вчиненого злочину та особі кожного із
засуджених внаслідок м'якості. Зокрема,
апелянт стверджує, що судом першої
інстанції, всупереч положенням п. 1
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 24 жовтня 2008 року «Про
практику призначення судами
кримінального покарання», не повною
мірою враховано, що злочин,
передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, який
вчинили ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відноситься
до категорії тяжких, а засуджені під
час судового слідства у справі не
визнали своєї вини і у скоєному не
розкаялися.

На підставі цього прокурор просить
постановити новий вирок, за яким ОСОБА_1
призначити покарання за ч. 2 ст. 121 КК
України у виді позбавлення волі
строком на вісім років; за ч. 2 ст. 185 КК
України у виді позбавлення волі
строком на три роки; за ч. 3 ст. 357 КК
України у виді обмеження волі строком
на два роки. На підставі ст. 70 КК
України, апелянт просить призначити
ОСОБА_1 остаточне покарання у виді
позбавлення волі строком на вісім
років, а ОСОБА_2 за вчинення злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
призначити покарання у виді
позбавлення волі строком на вісім
років.

Засуджений ОСОБА_2 та його захисник
ОСОБА_4, також не погоджуючись з вироком
суду першої інстанції, подали на нього
апеляції, в яких просять вирок
місцевого суду в частині засудження
ОСОБА_2 скасувати у зв'язку з істотним
порушенням кримінально-процесуального
закону та невідповідністю висновків
суду фактичним обставинам справи.

Зокрема, засуджений ОСОБА_2 стверджує,
що він під час досудового
розслідування сприяв слідству у
з'ясуванні обставин справи. При цьому
апелянт звертає увагу, що потерпілий
ОСОБА_7 під час досудового і судового
слідства вказував, що ОСОБА_2 не
завдавав йому ударів в живіт, а також не
має до останнього претензій морального
чи матеріального характеру. Також
автор апеляції вважає, що районний суд
не прийняв до уваги протокол перегляду
відеозапису від 03 листопада 2011 року та
протокол очної ставки між ОСОБА_2 та
потерпілим ОСОБА_7 від того ж числа, де
останній вказував, що до втрати ним
свідомості ОСОБА_2 не наносив йому
ударів в живіт. Крім того, засуджений
ОСОБА_2 наполягає, що районний суд при
призначенні йому покарання не врахував
пом'якшуючі обставини, а саме, що на
його утриманні знаходиться малолітня
дитина ОСОБА_9 та хворі батьки, за
місцем роботи, навчання та проживання
він характеризується позитивно, щиро
розкаюється у заподіянні потерпілому
ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Захисник ОСОБА_4 в своїй апеляції
вважає, що районним судом були порушені
вимоги ст. 334 КПК України, а саме у
вироку не наведено беззаперечних
доказів причетності ОСОБА_2 до
нанесення потерпілому ОСОБА_7 тяжких
тілесних ушкоджень. При цьому автор
апеляції запевняє, що під час
проведення очної ставки між потерпілим
ОСОБА_7 та ОСОБА_2, як і при наданні
потерпілим показань в судовому
засіданні, ОСОБА_7, з урахуванням
перегляду відеозапису, заявляв, що
ОСОБА_2 наніс йому удари коліном в плече
або по тулубу і ногою в голову, а в живіт
він його не бив. Далі апелянт зазначає,
що жоден із свідків, які були допитані
під час досудового слідства та в
судовому засіданні, а також і ОСОБА_1, не
вказують, що ОСОБА_2 наносив удари
потерпілому в живіт. Також захисник не
погоджується з висновками місцевого
суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 в частині того, що вони вчинили
злочин групою осіб. При цьому автор
апеляції стверджує, що злочин
визнається таким, що вчинений групою
осіб, якщо дії цих осіб погоджені
стосовно об'єкта та об'єктивної сторони
злочину і особи усвідомлюють, що діють
спільно для досягнення єдиного
злочинного результату.

З урахуванням вищенаведеного
засуджений ОСОБА_2 та його захисник
просять постановити новий вирок, яким
визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 125 КК
України.

Не погоджуються з вироком суду першої
інстанції і засуджений ОСОБА_1 та його
захисник ОСОБА_3, які в своїх
апеляційних скаргах вказують на те, що
даний вирок є незаконним та
необґрунтованим, а тому просять його
скасувати і закрити кримінальну справу
відносно ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю
в діях останнього складів
інкримінованих йому злочинів.

Зокрема, апелянти стверджують, що
районний суд при постановленні вироку
допустив істотну неповноту досудового
і судового слідства, залишивши
недослідженими обставини, з'ясування
яких, на їх думку, обов'язково мало б
ключове значення для правильного
вирішення справи. В той же час, як вони
переконані, місцевий суд поклав в
основу вироку висновки, які не
відповідають фактичним обставинам
справи, а також застосував
кримінальний закон, який не підлягав
застосуванню.

Крім того, захисник ОСОБА_3 не
погоджується також з висновком
судово-медичної експертизи № 1978Е,
оскільки, як він зазначає, цей висновок
містить описання двох хірургічних
втручань, проведених в різний час,
результати яких категорично усувають
одне одного, а описані ознаки травми з
енциклопедичною категоричністю
вказують на більшу давність утворення
травми. При цьому він звертає увагу, що
висновок про давність утворення травми
експерт обґрунтував на підставі
матеріалів, які не можна розглядати, як
медичні фактичні дані, а саме постанови
слідчого та відеозапис камер
відеоспостереження. Також апелянт
зазначає, що у висновку судово-медичної
експертизи не вказується, яка
кількість ударів знаходяться в
причинному зв'язку з виникненням
травми.

Крім того, ОСОБА_3 вважає, що районний
суд безпідставно визнав ОСОБА_1 винним
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2
ст. 185 КК України та ч. 3 ст. 357 КК України.
Зокрема, як стверджує захисник, суд
першої інстанції визнав ОСОБА_1 винним
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2
ст. 185 КК України, за кваліфікуючою
ознакою повторність, в той час як на
момент винесення вироку останній не
мав судимості за корисливий злочин,
який би утворював дану кваліфікуючу
ознаку. При цьому районний суд
помилково, на його думку, послався
рішення органів досудового слідства
про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК
України, оскільки щодо вказаного
злочину вироку чи іншого судового
рішення не має. Одночасно автор
апеляції запевняє, що дії ОСОБА_1 не
свідчать і про його намір присвоїти
майно та заволодіти документом
потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора в підтримку апеляції
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом першої інстанції, просив
її задовольнити, а апеляції
засудженого ОСОБА_1 та його захисника
ОСОБА_3, засудженого ОСОБА_2 та його
захисника ОСОБА_4 залишити без
задоволення, пояснення засудженого
ОСОБА_1 і його захисника ОСОБА_3, які
підтримали подані ними апеляції,
просили їх задовольнити, на розсуд суду
залишили вирішення питання з
апеляціями засудженого ОСОБА_2 та його
захисника ОСОБА_4 і заперечували проти
задоволення апеляції прокурора,
пояснення засудженого ОСОБА_2, його
захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які
підтримали доводи апеляцій цього
засудженого і його захисника ОСОБА_3,
заперечували проти задоволення
апеляції прокурора та на розсуд суду
залишили вирішення апеляцій
засудженого ОСОБА_1 та його захисника
ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи та
перевіривши доводи кожної апеляції,
провівши судові дебати та вислухавши
останнє слово кожного із засуджених,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, засудженого ОСОБА_2 і його
захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_1
не підлягають задоволенню, а апеляція
захисника ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

На час розгляду апеляційним судом
даної кримінальної справи набрав
чинності новий Кримінальний
процесуальний кодекс України від 13
квітня 2012 року (надалі КПК України).

Відповідно до п. 11 розділу XI «Перехідні
Положення» нового КПК України, який
набрав чинності 20 листопада 2012 року,
кримінальні справи, які до набрання
чинності цим Кодексом надійшли до суду
від прокурорів з обвинувальним
висновком, розглядаються судами
апеляційної інстанції в порядку, який
діяв до набрання чинності цим КПК, а
згідно з п. 15 цього ж розділу
«Перехідних Положень» КПК України,
апеляційні скарги у кримінальних
справах, які були розглянуті до
набрання чинності цим Кодексом,
подаються і розглядаються в порядку, що
діяв до набрання чинності цим КПК,
тобто в порядку КПК України (1960 року).

Суд першої інстанції, всупереч доводів
засуджених і їх захисників, достатньо
повно, об'єктивно та всебічно дослідив
всі обставини даної справи, ретельно
перевірив та проаналізував зібрані у
справі докази з позиції їх
достовірності і прийшов до правильного
висновку про доведеність вини ОСОБА_2
та ОСОБА_1 в спричиненні ними, тобто
групою осіб, умисного тяжкого
тілесного ушкодження ОСОБА_7, яке є
небезпечним для життя в момент
заподіяння, а також у доведеності вини
ОСОБА_1 у незаконному заволодінні
важливим особистим документом ОСОБА_7
та у таємному викраденні чужого майна
(крадіжка) цього ж потерпілого.

Зокрема, що стосується заподіяння
потерпілому ОСОБА_7 умисного тяжкого
тілесного ушкодження.

Згідно з Правилами судово-медичного
визначення ступеня тяжкості тілесних
ушкоджень, затверджених наказом МОЗ
України від 17 січня 1995 року № 6 та
зареєстрованих у Мін'юсті України 26
липня 1995 року за № 255/79 (надалі -
Правила), до числа тяжких відносяться
ушкодження, що є небезпечними для життя
в момент заподіяння, і такими
ушкодженнями Правила визначають в тому
числі і закриті ушкодження органів
черевної порожнини за наявності
загрозливих для життя явищ.

Як встановлено висновком
судово-медичного експерта № 1978/Е від 14
грудня 2011 року, на момент поступлення
до стаціонару 12 жовтня 2011 року о 03
годині 50 хвилин у ОСОБА_10 мали місце в
тому числі і закрита травма живота у
вигляді розриву тонкої кишки на
відстані 40 см від зв'язки Трійця, який
ускладнився розвитком дифузного
фібринозно-гнійного перитоніту (до 1 л
мутного гнійного випоту з пластівцями
фібрину). Локалізація та характер цього
та інших наявних у ОСОБА_10 ушкоджень, з
урахуванням обставин справи у своїй
сукупності дозволяють стверджувати, що
вони утворилися внаслідок дії тупого
(тупих) предмету (предметів), від
нанесення ударів руками та ногами, в
тому числі і в ділянку передньої
черевної стінки, в термін, який
вказаний в постанові слідчого, тобто 12
жовтня 2011 року, та за обставин
відеозапису камер відеоспостереження.
Закрита травма живота, у відповідності
до п. п. 2.1.3. Л вищезгаданих Правил,
відноситься до тяжкого тілесного
ушкодження за критерієм небезпеки для
життя (т. 1, а. с. 56 - 59; т. 3, а. с. 55 - 58).

Оскільки даний висновок
судово-медичного експерта є
допустимим, як доказ, а сам експерт,
який проводив цю експертизу, має стаж
роботи за фахом 11 років, п'ятий
кваліфікаційний клас судового
експерта і першу кваліфікаційну
категорію, що сумнівів у його
компетентності не викликає, то колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно визнав цей висновок
достовірним і об'єктивним. Тому доводи
захисника ОСОБА_3 щодо
необґрунтованості висновку
судово-медичного експерта, як і його
ствердження про неправильність
встановлення давності утворення
тілесних ушкоджень у потерпілого, слід
визнати непереконливими. При цьому
слід зазначити, що описання двох
хірургічних втручань, проведених в
різний час, на які апелянт звертає
увагу, дійсно має місце у висновку
експерта, але результати цих втручань
ніяким чином не усувають одне одного, а
навпаки, свідчать про небезпечність
для життя заподіяної ОСОБА_7 травми,
оскільки йому було виставлено
попередній діагноз - розрив селезінки і
лише після першого хірургічного
втручання та проведення медичних
досліджень виявлено розрив тонкої
кишки.

Хоча ОСОБА_2 та ОСОБА_1 категорично
заперечують наявність у них умислу на
заподіяння ОСОБА_7 тяжкого тілесного
ушкодження, але, як випливає зі змісту
ст. 121 КК України, у тих випадках, коли
умисел винного був спрямований на
заподіяння невизначеної шкоди здоров'ю
потерпілого, відповідальність настає
за тілесне ушкодження, яке було
фактично спричинене, тобто у даному
випадку за заподіяння потерпілому
умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Умисне тяжке тілесне ушкодження,
вчинене групою осіб, має місце у
випадках, якщо в ньому брали участь
декілька виконавців навіть без
попередньої змови між собою, але вони
мали єдиний умисел і допомагали один
одному у досягненні мети. Про єдність
умислу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заподіяти
ОСОБА_7 невизначену шкоду здоров'ю, а
фактично спричинити йому тяжке тілесне
ушкодження, та їх допомогу один одному
в досягненні цієї мети свідчать
об'єктивні дані, які містяться в
матеріалах кримінальної справи.

Так, самі засуджені ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 116 -
118, 128 - 132, 139 - 140; т. 2, а. с. 62 - 65, т. 3, а. с. 108 -
109, 119 - 123, 130 - 131; т. 4, а. с. 53 - 56) та ОСОБА_1
(т. 2, а. с. 158 - 163, 177 - 178, 226 - 228), кримінальні
справи щодо яких були об'єднані
районним судом (т. 4, а. с. 199), не
заперечували на досудовому слідстві
той факт, що кожен з них нанесли ОСОБА_7
удари в різні частини тіла, але кожен з
них заперечував, що наносив
потерпілому удари в живіт. При цьому
ОСОБА_1 також вказував, що не виключає,
що один з його ударів міг потрапити в
живіт ОСОБА_7, але від цього удару не
могло бути спричинено потерпілому
тяжке тілесне ушкодження. Крім того, як
ОСОБА_2, так і ОСОБА_1 послідовно
пояснювали, що спочатку бійка виникла
між ОСОБА_2 і ОСОБА_7, а коли цю бійку
побачив ОСОБА_1, то він підбіг до
учасників бійки та почав допомагати
ОСОБА_2 вгамувати ОСОБА_7 Тоді ж вони
обидва одночасно спільно наносили
останньому удари в голову, по рукам і
ногам.

На таких своїх показаннях ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 наполягали і під час очної
ставки між ними (т. 2, а. с. 188 - 192) та в суді
першої інстанції (ОСОБА_2 - т. 4, а. с. 164 -
168, 226 - 230, 239 - 240; ОСОБА_1 - т. 4, а. с. 234 - 239,
240).

Обставини заподіяння ОСОБА_7 тілесних
ушкоджень, в тому числі і тяжкого, як
вони викладені в описовій частині
вироку районного суду, встановлені
також протоколом усної заяви та
показаннями потерпілого ОСОБА_7 (т. 1, а.
с. 13, 40 - 44; т. 2 а. с. 129 - 130; т. 3, а. с. 15, 39 - 43;
т. 4, а. с. 173 - 176, 245 - 249), протоколами очних
ставок між потерпілим ОСОБА_7 та
обвинуваченим ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 166 - 168; т.
3, а. с. 149 - 151) і між обвинуваченим ОСОБА_1
та свідком ОСОБА_11 (т. 2, а. с. 193 - 196),
показаннями на досудовому слідстві
свідка ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 68 - 70; т. 3, а. с. 63 -
65), показаннями на досудовому і
судовому слідстві свідків ОСОБА_12 (т. 1,
а. с. 71 - 73, 76 - 80; т. 3, а. с. 66 - 67, 68 - 72; т. 5, а.
с. 8 - 11), ОСОБА_13 (т. 1, а. с. 81 - 84; т. 3, а. с. 75 -
78; т. 5, а. с. 44 - 47), ОСОБА_14 (т. 1, а. с. 36 - 37, 87 -
89; т. 3, а. с. 81 - 83; т. 5, а. с. 47 - 50), ОСОБА_11 (т.
1, а. с. 95 - 98; т. 3, а. с. 89 - 92; т. 5, а. с. 5 - 7),
протоколом огляду місця події від 12
жовтня 2011 року (т. 1, а. с. 16 - 20; т. 3, а. с. 19 -
21), протоколом огляду від 12 жовтня 2011
року речового доказу - диску з копією
відеозапису камер відеоспостереження,
розташованих в приміщенні РК «Фабор»
ТОВ «Дніпрянка» (т. 1, а. с. 23, 25; т. 3, а. с. 24,
26) та протоколами перегляду цього
відеозапису з участю потерпілого
ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_2 (т. 1, а.
с. 162 - 165; т. 3, а. с. 145 - 148), а також з участю
обвинуваченого ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 164 - 167).

З огляду на вищенаведене колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в
частині заподіяння ОСОБА_7 тяжкого
тілесного ушкодження правильно
розцінив як такі, що були вчинені
групою осіб без попередньої змови між
собою, тобто кожний з них, незалежно від
того, куди наносив удари, виконав
об'єктивну сторону цього злочину,
оскільки в даному випадку діяльність
одного виконавця була приєднана до
діяльності другого в процесі вчинення
злочину, коли злочин уже почався, але ще
не закінчився. При цьому співучасники
діяли спільно, спиралися у своїх діях
один на одного, між їх діями існував
причинний зв'язок і вони усвідомлювали,
що спільно вчиняють злочин та, наносячи
удари ногами і руками в область голови
і тулуба потерпілого, свідомо
допускали настання суспільно
небезпечних наслідків, в тому числі і
тих, які фактично наступили. Тому
доводи засуджених та їх захисників про
непричетність як ОСОБА_2 з одного боку,
так і ОСОБА_1 з іншого боку, до
заподіяння ОСОБА_7 умисного тяжкого
тілесного ушкодження, про відсутність
у їх діях спільності, а також про
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та про
порушення районним судом вимог
кримінально-процесуального закону
слід визнати безпідставними.

Непереконливими є і доводи засудженого
ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_3 про
відсутність у цього засудженого складу
злочинів, пов'язаних з таємним
викраденням чужого майна та із
заволодінням важливим особистим
документом.

Зокрема, безпосередньо перегляд
третього фрагменту відеозапису, про
який зазначено вище, показує, що
чоловік, зовнішньо схожий на ОСОБА_1,
правою рукою робить рухи в області
правої кишені штанів чоловіка,
зовнішньо схожого на ОСОБА_7, а потім
просовує правою ногою вперед по
підлозі поблизу останнього предмет,
схожий на мобільний телефон темного
кольору, після чого на мить засовує
свою праву руку до кишені своєї куртки
(т. 2, а. с. 166).

Наявність такого відеозапису в
сукупності з вищезгаданими доказами,
як і дії самого ОСОБА_1, який не вчинив
жодної спроби повернути мобільний
телефон і посвідчення потерпілому,
свідчать про обґрунтованість
висновків суду першої інстанції щодо
доведеності вини цього засудженого у
таємному викраденні чужого майна та в
заволодінні важливим особистим
документом потерпілого.

Разом з тим, як вбачається зі змісту
вироку, районний суд кваліфікував дії
ОСОБА_1 в частині таємного викрадення
чужого майна за ч. 2 ст. 185 КК України,
визнавши кваліфікуючою ознакою складу
даного злочину повторність. При цьому
місцевий суд мотивував таке рішення
тим, що ОСОБА_1, будучи притягнутим 18
серпня 2011 року СВ Сакського МВ ГУ МВС
України в АР Крим до кримінальної
відповідальності за ч. 1 ст. 186 КК
України за вчинення 17 серпня 2011 року
відкритого викрадення чужого майна, 12
жовтня 2011 року повторно вчинив таємне
викрадення чужого майна.

Висновок суду першої інстанції про
вчинення ОСОБА_1 таємного викрадення
чужого майна саме за ознакою
повторності є помилковим, оскільки той
факт, що він раніше вчинив відкрите
викрадення чужого майна не
встановлений, а його вина у цьому
злочині не доведена. Саме у зв'язку з
цим районний суд, вичерпавши
передбачені законом можливості
перевірити зібрані у справі докази на
підтвердження доведеності вини ОСОБА_1
у відкритому викраденні чужого майна,
своєю постановою від 06 червня 2013 року
виділив матеріали в цій частині з даної
кримінальної справи і повернув їх для
організації проведення додаткового
розслідування.

Оскільки доводи захисника ОСОБА_3 про
неправильне застосування місцевим
судом в цій частині кримінального
закону знайшли своє підтвердження, то
вирок районного суду підлягає зміні, а
саме з нього необхідно виключити
кваліфікуючу ознаку складу злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -
вчинення крадіжки повторно, у зв'язку з
чим змінити кваліфікацію цього злочину
на ч. 1 ст. 185 КК України, визначивши в
межах її санкції і покарання ОСОБА_1 за
таємне викрадення чужого майна.

Що стосується дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
пов'язаних із заподіянням потерпілому
ОСОБА_7 групою осіб умисного тяжкого
тілесного ушкодження, то вони
правильно кваліфіковані судом першої
інстанції за ч. 2 ст. 121 КК України.

Також районний суд правильно
кваліфікував за ч. 3 ст. 357 КК України дії
ОСОБА_1, пов'язані із заволодінням
важливим особистим документом цього ж
потерпілого.

Незважаючи на зміну кваліфікації
злочину і застосування до ОСОБА_1 за
один із злочинів, про який вказано вище,
кримінального закону про менш тяжкий
злочин, колегія суддів вважає, що за
сукупністю вчинених ним злочинів
остаточне покарання йому визначено
місцевим судом правильно. При цьому суд
першої інстанції, всупереч доводів
прокурора, належним чином врахував
характер та ступінь суспільної
небезпечності вчинених ОСОБА_1
злочинів, один з яких відноситься до
категорії тяжких, всі обставини їх
вчинення та дані про його особу.
Зокрема, як вбачається з вироку,
місцевий суд при вирішенні питання про
міру покарання ОСОБА_1 врахував, що він
працював, за місцем проживання та
колишнім місцем проходження служби в
Збройних Силах України
характеризувався позитивно, раніше не
судимий, а обставин, які б пом'якшували
чи обтяжували його покарання, не
встановлено.

Це ж саме стосується і ОСОБА_2, якому
районний суд, всупереч доводів
прокурора, при вирішенні питання про
міру покарання врахував характер та
ступінь суспільної небезпечності
вчиненого ним злочину, всі обставини
справи та дані про його особу, а саме те,
що він працював, одружений, за місцем
проживання та роботи характеризується
позитивно, має неповнолітню дитину
ІНФОРМАЦІЯ_4 та батька, який є інвалідом
другої групи, раніше не судимий,
відшкодував потерпілому ОСОБА_7
завдану шкоду. Останню обставину
місцевий суд визнав обставиною, що
пом'якшує покарання ОСОБА_2, а обставин,
які б обтяжували його покарання, не
встановлено.

За таких даних колегія суддів
приходить до висновку, що за своїм
видом і розміром призначене судом
першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_1
покарання є законним і справедливим, а
тому доводи прокурора щодо
невідповідності призначеного їм
місцевим судом покарання ступеню
тяжкості злочинів та особі засуджених
внаслідок м'якості слід визнати
непереконливими.

Керуючись п. п. 11, 15 розділу ХІ
Перехідних Положень КПК України та ст.
ст. 365, 366, 367, 373 КПК України (1960 року),
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора, який брав
участь у розгляді справи судом першої
інстанції, засудженого ОСОБА_2 та його
захисника ОСОБА_4, засудженого ОСОБА_1 -
залишити без задоволення, а апеляційну
скаргу захисника останнього - адвоката
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду
міста Києва від 11 червня 2013 року щодо
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - змінити.

Виключити з вироку в частині
засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 185 КК
України кваліфікуючу ознаку цього
злочину - вчинення крадіжки повторно.

У зв'язку з цим змінити кваліфікацію
даного злочину і вважати ОСОБА_1
засудженим за ч. 1 ст. 185 КК України до
одного року позбавлення волі.

Згідно зі ст. 70 КК України, за
сукупністю злочинів, передбачених ч. 2
ст. 121, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 185 КК України,
вважати ОСОБА_1 засудженим до покарання
у виді семи років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

СУДДІ:

__________________ ___________________
___________________

ЛашевичВ.М. Жук О.В.
Паленик І.Г.