Справа № 11-263/2007
року Головуючий:
в 1-й інстанції: Панасюк В. А.
286 ч.2 КК України Доповідач:
ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» квітня
2007 року колегія суддів
судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Хмельницької
області в складі:

головуючого-судді:
Ковтун В.П.,

суддів:
Бережного С.Д., Бойко Л.В., з участю прокурора: Луня Р.В.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальну справу за
апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_2 на вирок Хмельницького міськрайонного
суду від «20» лютого 2007 року.

Цим вироком

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., уродженця смт. Полонне, Хмельницької області, мешканця
АДРЕСА_1 українця, з незакінченою вищою освітою, студента Хмельницького
державного університету, не одруженого, раніше не судимого

засуджено за ч.2
ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого від відбування
основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку у 2
роки.

Цивільний позов ОСОБА_3 залишено без
розгляду.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 задоволено частково -
стягнуто на її користь з засудженого 34 349 грн. у відшкодування моральної
шкоди та 10 600 грн. у відшкодування витрат на встановлення надмогильного
пам'ятника загиблій, з зарахуванням у відшкодування цих сум, отриманих ОСОБА_4
44 949 грн. і шкоду в цій частині постановлено вважати відшкодованою.

Крім того, постановлено стягувати з засудженого щомісяця
по 187 грн. 50 коп. на користь потерпілої ОСОБА_2 до закінчення нею навчання,
але не більше, як до досягнення 23 річного віку, починаючи з 6 жовтня 2006
року. В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в закону силу залишено
попередню - підписку про невиїзд.

За вироком суду ОСОБА_1 засуджено за те, що він 6 жовтня 2006 року, біля 13
год., перебуваючи
за кермом автомобіля «Мерседес-Бенц», д.н. НОМЕР_1 і рухаючись по вул.
Львівське шосе у м. Хмельницькому заднім ходом, проявив неуважність, на
порушення п.п. 10.1, 10.9. Правил дорожнього руху не переконався у

безпеці руху, в результаті чого, у районі зупинки завод «Катіон», вчинив
наїзд на пішохода ОСОБА_5, спричинивши останній множинні тяжкі тілесні
ушкодження, зокрема, у вигляді тупої травми грудної клітини живота з переломами
ребер, розчавлення селезінки, розривів нирки та печінки, що ускладнилося
гострою внутрішньою кровотечею, що спричинило смерть потерпілої на місці події.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_2 просить скасувати вирок місцевого
суду та постановити новий, яким призначити засудженому реальне покарання та
задовольнити заявлений нею цивільний позов в повному об'ємі.

При цьому
апелянт посилається на порушення судом вимог закону, зокрема, на:

- невідповідність призначеного
Муравському покарання тяжкості вчиненого ним

злочину його особі;

безпідставність
задоволення цивільного позову лише частково, а не повністю. Так, на думку
потерпілої, суд не в повній мірі при вирішенні цивільного позову та призначенні
засудженому покарання врахував, що:

·
злочин відноситься до категорії тяжких;

·
засуджений характеризується негативно, оскільки був
звільнений з військової служби через порушення військової дисципліни;

·
внаслідок злочину загинула її матір, тому їй було завдана
шкода, яка не може бути відшкодована в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення засудженого проти апеляції, який
просив залишити вирок без зміни, думку прокурора про законність та
обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає задоволенню.

Суд обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним в порушенні правил безпеки
дорожнього руху, під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть
потерпілої.

Даний висновок суду підтверджується розглянутими в судовому засіданні
доказами і відповідає фактичним обставинам справи, яким суд дав належну оцінку.

Доведеність вини засудженого та кваліфікація його дій за ч.2 ст. 286 КК
України в апеляції не оспорюється.

Як вбачається з вироку, суд призначив засудженому покарання у відповідності
до вимог ст. 65 КК України у межах санкції статті, що передбачає
відповідальність за вчинений злочин.

При цьому судом враховано визнання вини засудженим, який вперше вчинив
злочин, його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, прийняття ним реальних
заходів до відшкодування заподіяної шкоди, його молодий вік, позитивну
характеристику, що визнано судом обставинами, які пом'якшують покарання.

Посилання апелянта на негативну характеристику засудженого спростовуються
характеристиками на останнього з місця проживання на а.с. 65 та місця служби на
а.с. 101.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що у місцевого суду були
підстави для призначення покарання ближче до мінімальної межі покарання,
передбаченою санкцією ст. 286 ч.2 КК України та звільнення засудженого від
відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Доводи апеляції потерпілої щодо безпідставності незадоволення цивільного
позову в повному обсязі, на думку колегії суддів, не відповідають фактичним
обставинам справи.

Як вбачається з вироку, суд стягнув з засудженого на користь ОСОБА_2
щомісячно по 187 грн. 50 коп. до закінчення останньою навчання, але не більше
як до досягнення нею 23-річного віку.

Це рішення суду спростовує довід апеляції, що потерпіла
позбавлена засобів на проживання та навчання.

Судом стягнуто
на користь потерпілої й суму матеріальної та моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав
позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо)
та з урахуванням інших обставин.

Оскільки смертю матері ОСОБА_2 були заподіянні моральні страждання, колегія
суддів вважає, що сума в 34 349 грн., стягнута районним судом, компенсує
моральні страждання і, виходячи з засад розумності, виваженості та
справедливості є обґрунтованою.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду без
зміни, апеляції - без задоволення. Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Вирок Хмельницького міськрайонного суду від «20» лютого 2007 року відносно
ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляцію потерпілої ОСОБА_2 - без задоволення.