АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/767/15 Справа № 175/4219/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора прокуратури Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_10 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року у кримінальному провадженні № 0001544, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 червня 2014 року, яким

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

13 серпня 2012 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровськ, за ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 304 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки,

засуджено за ч.1 ст. 289 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 серпня 2012 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 4 років 7 місяців позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що 29 червня 2014 року близько 16 години 30 хвилин він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території садового будинку АДРЕСА_3 , реалізуючи раптово виниклий умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу сів за кермо автомобіля «Daewo Lanos D4ХS55D» державний номер НОМЕР_1 ринковою вартістю 78 896 грн. 46 коп. і, діючи умисно, незаконно заволодів зазначеним транспортним засобом, на якому з місця вчинення злочину зник і в подальшому скоїв на ньому дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 57 230 грн. 03 коп.

На вирок суду подано апеляції:
Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження. Вважає, що суд належними чином не з`ясував обставини, що характеризують об`єкт, об`єктивну та суб`єктивну сторону злочину, не з`ясував обставини, що виключають притягнення особи до кримінальної відповідальності. Наголошує, що ОСОБА_8 і раніше неодноразово користувався даним транспортним засобом в межах садового товариства з дозволу ОСОБА_9 , що підтвердив у судовому засіданні потерпілий, тому 29 червня 2014 року обвинувачений мав уявне право на керування автомобілем, що виключає склад злочину. Крім того, на думку апелянта, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_8 29 червня 2014 року був найманим працівником ОСОБА_9 , оскільки виконував для нього роботи по догляду на присадибній ділянці, тому відповідно до ст. 477 КПК України дане провадження є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення. Оскільки потерпілий ОСОБА_9 у суді заявив про відсутність претензій до обвинуваченого, захисник вважає, що фактично він відмовився від обвинувачення ОСОБА_8 , що є підставою для закриття кримінального провадження. В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання і про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, необґрунтоване незастосування судом положень частини 4 статті 289 КК України, оскільки вважає, що ОСОБА_8 , який вперше вчинив дії, передбачені ст. 289 КК України, без застосування насильства чи погрози застосування такого насильства, повернув транспортний засіб власнику і повністю відшкодував йому завдану шкоду, фактично заявив правоохоронним органам про факт використання транспортного засобу, тобто добровільно заявив про це органу досудового розслідування, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності. Також захисник ОСОБА_7 вважає, що ОСОБА_9 , який не є власником транспортного засобу, неправильно визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні, тим самим орган досудового розслідування та суд обмежили право на захист дійсного власника транспортного засобу ОСОБА_11 , яка і є потерпілою у даному провадженні.

Прокурор прокуратури Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_10 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, в апеляційній скарзі просить скасувати вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та порушення прав потерпілого і повернути кримінальне провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляції прокурор зазначає, що потерпілою у даному кримінальному провадженні є власник транспортного засобу ОСОБА_11 , а ОСОБА_9 є законним користувачем вказаного автомобіля. Таким чином, матеріальну шкоду завдано майну ОСОБА_11 , яка згідно зі ст. 55 КПК України є потерпілою, але суд першої інстанції в порушення вимог закону розглянув кримінальне провадження за відсутності потерпілої, яку належним чином не повідомив про дату, час і місце судового засідання. Зазначені порушення відповідно до ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення. Крім того, прокурор вважає кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 неправильною за ч.1 ст. 289 КК України, оскільки з урахуванням попередньої судимості за корисливий злочин, дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ознакою повторності, тому висновки суду, викладені у вироку щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 , не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

У судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги адвоката та прокурора, просили скасувати вирок суду першої інстанції з наведених у апеляціях підстав.

Потерпілий ОСОБА_9 просив залишити вирок суду без змін. Зазначив, що дозволу на керування автомобілем ОСОБА_8 не давав; автомобіль, яким заволодів обвинувачений та виїхав за межі садівничого товариства, де вчинив ДТП, є спільною власністю подружжя.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора та частково апеляцію захисника щодо підстав скасування вироку у зв`язку з істотним порушенням прав потерпілої, яка є власником транспортного засобу.

Вислухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши надані матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 і прокурора слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Суд правильно встановив фактичні обставини і зробив висновок про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину за викладених у вироку обставин. Такий висновок ґрунтується на доказах, ретельно перевірених у судовому засіданні наряду з доводами сторони захисту, які зазначені в апеляційній скарзі, належно оцінених судом і детально наведених у вироку.

Посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 на однобічність та упередженість судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладеним у вироку, фактичним обставинам, відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, є необґрунтованими.

Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, є правильними та підтверджуються сукупністю доказів, які зібрані з додержанням кримінального процесуального закону та ретельно перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Доводи захисника ОСОБА_7 про наявність у обвинуваченого уявного права на користуванням автомобілем спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції стверджував, що раніше ОСОБА_8 керував його автомобілем тільки з дозволу ОСОБА_9 , 29 червня 2014 року без його дозволу, після вживання спиртних напоїв, скориставшись відсутністю потерпілого, взяв ключі від автомобіля, сів за кермо та виїхав за межі садівничого товариства, тобто незаконно заволодів транспортним засобом. Дані обставини про відсутність згоди чи дозволу потерпілого на керування автомобілем не заперечує і сам обвинувачений, але іншим чином оцінює свої дії. Про достовірність показань потерпілого, а отже, про доведеність вини ОСОБА_8 у незаконному заволодіння транспортним засобом ОСОБА_9 , свідчать і такі дані, які наведено у вироку, - протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 29 червня 2014 року (т.1 а.п.7), в якій ОСОБА_9 просить прийняти міри до ОСОБА_8 , який 29 червня 2014 року вчинив угон автомобіля «Daewo Lanos D4ХS55D» державний номер НОМЕР_1 , що знаходився біля двору будинку № 7-а у садівничому товаристві «Самарський розлив» у селищі Олександрівка; протоколи огляду місця події та фототаблиці до них, згідно з якими до незаконного заволодіння зазначений автомобіль знаходився біля двору будинку, який вказав потерпілий у заяві; вказаний автомобіль з механічними пошкодженнями цього ж дня був виявлений біля будинку № 21 по вул. Дослідній в с.Олександрівка (т.1 а.п. 8-10, 27-34); копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, з якої вбачається, що власником даного транспортного засобу є ОСОБА_11 , а ОСОБА_9 є особою, що має право керувати цим транспортним засобом (т.1 а.п. 16-17); витяг, відповідно до якого 30 червня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001544 внесені відомості про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а саме 29 червня 2014 року дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі «ДЕО» державний номерний знак НОМЕР_2 (т.1 а.п. 21); постанова про закриття кримінального провадження за ч.1 ст. 286 КК України з притягненням ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності (т.1 а.п. 89-90); висновок товарознавчої експертизи про ринкову вартість автомобіля «Daewo Lanos D4ХS55D» державний номер НОМЕР_1 , яка складає 78 896 грн. 46 коп., та завдану володільцю транспортного засобу матеріальну шкоду у розмірі 57 230 грн. 03 коп. (т.1 а.п. 47-84). З урахуванням зазначених доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_8 уявного права на керування транспортним засобом.

Не підтверджені матеріалами кримінального провадження і доводи захисника про те, що ОСОБА_8 29 червня 2014 року був найманим працівником у ОСОБА_9 . За діючим законодавством наймані працівники це фізичні особи, які відповідно до законодавства уклали трудовий договір (контракт) про умови праці та оплату з підприємством, установою, організацією або з фізичною особою й отримують гарантовану винагороду за працю згідно з цим договором. Судовим розглядом встановлено, що 29 червня 2014 року ОСОБА_9 з ОСОБА_8 не укладав трудову угоду, його безоплатну допомогу на садовій ділянці не можна визнати роботою за наймом, тому дане кримінальне провадження, яке хоч і відкрито за заявою потерпілого ОСОБА_9 , не є провадженням у формі приватного обвинувачення.
Частиною 4 статті 289 КК України передбачене звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка вперше вчинила дії, передбачені цією статтею (за винятком випадків незаконного заволодіння транспортним засобом із застосування насильства до потерпілого чи погрозою застосування такого насильства), але добровільно заявила про це правоохоронним органам, повернула транспортний засіб власнику і повністю відшкодувала завдані збитки. Добровільною визнається заява про вчинене кримінальне правопорушення, зроблена за власною волею, незалежно від мотивів і не у зв`язку з тим, що вчинене стало відомо правоохоронним органам. Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в день вчинення щодо нього кримінального правопорушення, тобто 29 червня 2014 року, потерпілий ОСОБА_9 звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про притягнення ОСОБА_8 до відповідальності (т. 1 а.п. 7). 30 червня 2014 року було відкрите кримінальне провадження № 0001544. Вперше ОСОБА_8 був допитаний 11 серпня 2014 року ( т.1 а.п. 42-44). Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_8 не заявляв добровільно правоохоронним органам про незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_9 , а був допитаний в рамках кримінального провадження у зв`язку з повідомленням потерпілого про вчинений щодо нього злочин, тому доводи апеляції захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч.4 ст. 289 КК України колегія суддів вважає надуманими та такими, що задоволенню не підлягають.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_7 про порушення прав потерпілої ОСОБА_11 , яка є власником транспортного засобу, та розгляд кримінального провадження у відсутність потерпілої, яка належним чином не була повідомлена про час та місце розгляду провадження. Згідно з приміткою 1 статті 289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі. Таким чином, законодавець чітко визначив коло осіб, які можуть бути потерпілими від даного злочину. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_9 є особою, що має право керувати цим транспортним засобом (т.1 а.п. 16-17), і 29 червня 2014 року правомірно керував автомобілем, яким заволодів ОСОБА_8 , про що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку, 30 червня 2014 року за заявою ОСОБА_9 було відкрите кримінальне провадження. З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає порушення вимог ст. 55 КПК України, відповідно до якої потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, який кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Тому доводи апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_7 про істотні порушення прав потерпілого, яким є власник транспортного засобу, задоволенню не підлягають.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, які є достовірними, допустимими й достатніми, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про доведеність вини ОСОБА_8 у незаконному заволодіння транспортним засобом та кваліфікував його дії за ч.1 ст. 289 КК України. За вимогами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення та висунути додаткове обвинувачення. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції розглянув провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, де була зазначена правова кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст. 289 КК України. Під час судового розгляду прокурор не скористався правом, передбаченим ст. 338 КПК України, змінити обвинувачення в частині кваліфікації дій обвинуваченого. Суд першої інстанції, виходячи з обмежень, встановлених частиною 3 статті 337 КПК України, самостійно визначити кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.2 ст. 289 КК України не міг, оскільки це виходить за межі висунутого обвинувачення та погіршує становище обвинуваченого. Тому доводи апеляційної скарги прокурора не ґрунтуються на вимогах закону і задоволенню не підлягають.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування судового рішення, не виявлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора прокуратури Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_10 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року, яким ОСОБА_8 було засуджено за ч.1 ст. 289 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:
______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4