ухвала іменем україни 10 червня 2014 року м. Київ Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_15

суддів ОСОБА_16., ОСОБА_17

при секретарі ОСОБА_18

з участю:

прокурора ОСОБА_19

захисника ОСОБА_1,

засудженої ОСОБА_2,

розглянула в режимі відеоконференцзв'язку в судовому засіданні у м. Києві касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженої ОСОБА_2 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 17 жовтня 2014 року.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2014 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, раніше не судиму, уродженку м. Суми, яка зареєстрована у цьому АДРЕСА_1, а фактично мешкає на АДРЕСА_2,

засуджено:

за ч. 2 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна;

за ч. 2 ст. 302 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

за ч. 2 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_2 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.

Цим вироком ОСОБА_2 визнано винною в тому, що вона за обставин, встановлених судом і детально наведених у вироку, за попередньою змовою з особами - громадянами Республіки Туреччина, з корисливих мотивів у м. Сумах вчинила дії, пов'язані з торгівлею людьми з метою їх сексуальної експлуатації та залученні потерпілих у боргову кабалу, займаючись у такий спосіб сутенерством, втягуючи жінок у заняття проституцією шляхом обману, примушуючи їх надавати сексуальні за інших ніж обумовлено умов.

Зокрема, наприкінці вересня 2012 року вона увійшла у довіру до потерпілої ОСОБА_5 та, використовуючи її уразливий стан, пообіцяла доправити до Туреччини для надання сексуальних послуг на вигідних для тієї умовах, гарантуючи добровільність такої діяльності, високий заробіток, нормальні побутові умови, завідомо знаючи, що цих обіцянок виконуватиме не буде.

Діючи з корисливих мотивів, отримавши через банківську систему миттєвих грошових переказів від невстановленої досудовим слідством особи 200 доларів США, ОСОБА_2 06 жовтня 2012 року супроводила ОСОБА_5 до м. Анталія Республіки Туреччина, де остання з 06 жовтня 2012 року до 21 грудня 2012 року надавала сексуальні послуги за винагороду під повним контролем ОСОБА_2 та інших осіб.

За таких же обставин ОСОБА_2 за попередньою змовою з невстановленою особою з Туреччини, діючи повторно, з корисливих мотивів, наприкінці березня 2013 року вчинила всі необхідні дії стосовно потерпілої ОСОБА_6 з метою її переправлення у Туреччину для надання сексуальних послуг. 17 квітня 2013 року близько 16:00 год. потерпілу ОСОБА_6 було затримано працівниками прикордонної служби під час проходження нею митного контролю в аеропорту м. Харкова.

Крім того, ОСОБА_2 10 квітня 2013 року з метою наживи вчинила звідництво для розпусти між раніше незнайомими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за місцем свого проживання - АДРЕСА_2.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 17 жовтня 2014 року вирок суду у частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих змінено, збільшено її розмір до: 20 000 грн. - на користь ОСОБА_5, 4000 грн - на користь ОСОБА_6

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_3, даючи свій аналіз доказам у провадженні, стверджує, що судом неправильно застосований кримінальний закон. Вважає, що в діях ОСОБА_2 немає складу злочинів, за які її засуджено, а покладені в обґрунтування вироку докази зібрані з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує про обмову засудженої з боку потерпілих та порушення захисником ОСОБА_8 правил адвокатської етики. Просить постановлені щодо засудженої судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_1 та засудженої ОСОБА_2 на підтримку касаційної скарги захисника ОСОБА_3, заперечення прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 149, ч. 2 ст. 303 КК України, за якими її засуджено, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у провадженні та безпосередньо перевірених у судовому засіданні у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, зокрема: послідовними й незмінними показаннями потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_6 про їх уразливий стан, наміри покращення свого матеріального становища шляхом працевлаштування за кордоном, вербування їх для роботи в Туреччині з метою надання сексуальних послуг, втягнення їх ОСОБА_2 у боргову кабалу шляхом оплати витрат за оформлення документів для виїзду за кордон та при перевезенні, про дійсні умови роботи ОСОБА_5; показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_14, даними протоколів обшуку та виявлення речових доказів, які містили інформацію щодо злочинної діяльності ОСОБА_2, даними легалізованих матеріалів прослуховування її телефонних дзвінків та протоколів оперативно-технічних заходів із записами розмов ОСОБА_2 щодо вербування і переправлення жінок для сексуальної експлуатації за кордон, іншими наведеними у вироку доказами.

Підстав для обмови ОСОБА_2 потерпілими під час судового розгляду провадження не встановлено.

Доводи захисників і засудженої про те, що потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 раніше добровільно надавали сексуальні послуги і ініціатором усіх подій були саме вони, є безпідставними та матеріалами справи не підтверджуються.

Об'єктивність оцінки зазначених у вироку доказів і викладених в апеляції захисника ОСОБА_8 доводів щодо незаконності засудження ОСОБА_2 були предметом перевірки апеляційного суду, яким ці доводи обґрунтовано визнані такими, що спростовуються наведеними у вироку доказами. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених у вироку доказів з боку органів досудового слідства та суду першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Крім того, відповідно до ст. 94 КПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. Перевіркою матеріалів провадження касаційним судом встановлено, що судом першої інстанції вимоги зазначеного закону дотримані.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ст. 436 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка зазначених у статтях 410, 411 КПК України обставин щодо однобічності або неповноти досудового і судового слідства та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, що фактично оскаржуються у касаційній скарзі.

Дані про те, що під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 порушила правила адвокатської етики, умовила ОСОБА_2 змінити свою позицію та визнати свою вину у цих злочинах, голослівні, нічим не підтверджені. Натомість захисник ОСОБА_8, всупереч тому, що засуджена змінила своє ставлення до вчиненого, послідовно підтримувала подану в інтересах засудженої апеляційну скаргу. І це в касаційному суді засуджена не заперечувала.

З висновку стаціонарної психолого-психіатричної експертизи вбачається, що будь-яких психічних захворювань у засудженої не виявлено і її визнано осудною. А посилання захисника на недостатній загальноосвітній рівень ОСОБА_2 ці висновки не спростовують.

При цьому право на захист засудженої порушено не було.

Дії засудженої ОСОБА_2 за 2 ст. 149, ч. 2 ст. 303 КК України кваліфіковано правильно.

Правильно встановив суд фактичні обставини вчиненого ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України, належним чином обґрунтувавши свої висновки доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Разом із тим, кваліфікуючи її дії за цим законом, суд помилково вказав на кваліфікуючі ознаки цього злочину - «створення або утримання місць розпусти». Оскільки у такому об'ємі обвинувачення за ч. 2 ст. 302 КК України ОСОБА_2 не пред'являлось, а апеляційний суд на це уваги не звернув, ці кваліфікуючі ознаки з вироку та ухвали мають бути виключені.

Покарання ОСОБА_2 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, яке за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. А виключення кваліфікуючих ознак за ч. 2 ст. 302 КК України на це не впливає. Підстав для його пом'якшення колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, у цьому провадженні не встановлено.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 17 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_2 змінити, виключити з вироку й ухвали кваліфікуючі ознаки за ч. 2 ст. 302 КК України «створення або утримання місць розпусти».

У іншій частині ці судові рішення залишити без зміни.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і

ОСОБА_16 ОСОБА_15 ОСОБА_17