Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7.,

за участю прокурора ОСОБА_8.,

засудженого ОСОБА_1,

розглянула в судовому засіданні 13 січня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2013 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, судимого,

останній раз 04 лютого 2008 року

вироком Білокуракінського районного

суду Луганської області за ч. 2 ст. 186 КК

України на 5 роки 6 місяців позбавлення

волі, звільненого від відбування

покарання на підставі ст. 75 КК України

з випробуванням з іспитовим строком

2 роки, постановою Білокуракінського

районного суду Луганської області від

21 березня 2008 року замінено іспитовий

строк на 4 роки 6 місяців позбавлення,

волі, звільненого умовно-достроково на

невідбутий строк 1 рік 1 місяць 19 днів,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Білокуракінського районного суду Луганської області від 04 лютого 2008 року й остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць із конфіскацією майна, яке є його власністю.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він у листопаді 2011 року, знаходячись за місцем свого тимчасового проживання в АДРЕСА_1, повторно, таємно викрав грошові кошти у сумі 3 000 грн., що належали його співмешканці ОСОБА_2, спричинив їй матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_1 у грудні 2011 року, знаходячись за вищезазначеною адресою, повторно, таємно викрав золоті вироби, що належали ОСОБА_2, спричинивши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 4 620 грн.

А також, ОСОБА_1 18 грудня 2011 року, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, проник до АДРЕСА_2 Закарпатської області, що належить ОСОБА_3, де, погрожуючи останньому кухонним ножем і заподіявши легких тілесних ушкоджень, заволодів його грошовими коштами в сумі 1 370 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо нього, через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, зокрема, порушення права на захист, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд не спростував його доводів щодо непричетності до вчинення інкримінованих йому злочинів, не розглянув скаргу на неправомірність дій працівників міліції. Вказує на те, що протоколи судових засідань не в повному обсязі відображають хід процесу. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції обмежив його в останньому слові, не викликав у судове засідання всіх учасників процесу, безпідставно зазначив в ухвалі, що він не оскаржував постанову прокурора щодо неправомірних дій працівників міліції та врахував явку з повинною як доказ винуватості, хоча вона була написана у стані алкогольного сп'яніння та під тиском працівників міліції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання поданої скарги, пояснення прокурора із запереченнями проти скарги, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року) підставами для скасування або зміни вироку, ухвали чи постанови касаційним судом є істотне порушення кримінально-процесуального закону.

Згідно з вимогами ст. 323 КПК України (1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, й оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи, керуючись законом. Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при провадженні у справі кримінально-процесуального закону.

Як убачається з вироку, судом не дотримано зазначених вимог кримінально-процесуального закону.

Так, згідно з протоколом судового засідання ОСОБА_1 під час судового розгляду не визнавав свої вини в інкримінованих йому злочинах, посилаючись на те, що грошей та золотих виробів у потерпілої ОСОБА_2 він не брав, вилучені у нього кошти були надані йому його рідними у м. Луганську, де був напередодні, та зазначав, що потерпілого ОСОБА_3 він взагалі не знає, неправомірних дій щодо нього не вчиняв. Крім того, засуджений указав, що свідок ОСОБА_4 його обмовив, будучи зацікавленою особою.

Однак, місцевий суд, визнавши ОСОБА_1 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України, не спростував його заперечення про непричетність до даних злочинів та не перевірив твердження, зазначені в письмових показаннях засудженого (а.с. 55 т. 3).

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого щодо неефективності перевірки органом досудового слідства його скарги на неправомірність дій працівників міліції під час досудового слідства, то вони, на думку колегії суддів, також є слушними.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що коли особа висуває небезпідставну скаргу про погане поводження щодо нього або неї зі сторони правоохоронних органів або інших представників держави, яке було незаконним та таким, що порушує ст. 3 Конвенції, це положення за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування, здатного привести до встановлення та покарання винних у цьому осіб ( «Вергельський проти України», 2009 р., п. 97; «Яременко проти України», 2008 р., п. 57; «Олександр Смирнов проти України», 2010 р., п. 56).

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду, що відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ як джерело права, не були враховані судовими інстанціями.

Так, висновки суду першої інстанції про відхилення доводів ОСОБА_1 щодо незаконних методів слідства зводяться до результатів службової перевірки та рішення органу досудового слідства про відмову в порушенні кримінальної справи за даним фактом за відсутністю складу злочину в діях певних працівників міліції.

Як видно зі змісту постанови старшого помічника прокурора Ужгородської міжрайонної прокуратури Закарпатської області від 09 квітня 2012 року, в ході проведеної перевірки були опитані працівники міліції, які проводили з затриманим процесуальні дії, а також ті, які спілкувались з ним під час перебування у відділенні міліції, та безпосередньо сам скаржник. У відібраних поясненнях правоохоронці заперечували здійснення ними будь-якого психологічного чи фізичного тиску на затриманого.

Зазначене рішення прокуратури не було оцінено місцевим судом з точки зору ефективності проведеного розслідування, залишено поза увагою те, що відповідно до листа ІТТ Ужгородського МУ УМВС України в Закарпатській області за № 3638 від 08 лютого 2012 року під час проведення обшуку затриманого ОСОБА_1 у нього було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця під лівим оком, подряпин на спині між лопатками та синця на литці лівої ноги.

Крім того, не було перевірено доводи засудженого про те, що явка з повинною була написана ним саме під тиском працівників міліції та з використанням його стану алкогольного сп'яніння, що, на думку колегії суддів, в поєднанні з висновком медичного огляду на стан сп'яніння, висновку судово-медичної експертизи та повідомлення з Ізолятору тимчасового тримання про виявлення у ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, робить їх небезпідставними.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що, відмовляючи в порушенні кримінальної справи щодо певних працівників міліції за відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ст.ст. 364, 365, 366 КК України, орган прокуратури фактично підтвердив наявність самої події - отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень у той період, коли він був під контролем держави.

Ст. 6 п. 3 «с» Конвенції передбачає один із ключових принципів права на справедливий судовий розгляд: захищати себе особисто чи використовувати правову допомогу захисника, обраного на власний розсуд, або - якщо він не має достатніх коштів для оплати правової допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, якщо цього вимагають інтереси правосуддя.

Питання про те, чи «інтереси правосуддя» вимагають надання безоплатної правової допомоги, значною мірою залежить від обставин, і вирішити це повинні насамперед самі компетентні національні органи. При цьому доцільно враховувати серйозність справи і її значення для обвинуваченого, а також відносну складність фактичних обставин і відповідного законодавства, тяжкість правопорушення та суворість передбаченого покарання ( «Пакеллі проти Німеччини», «Перкс та інші проти Сполученого Королівства»).

У справі щодо ОСОБА_1, як убачається з протоколів судового засідання, суд зазначених вимог не виконав: захисника, який захищав інтереси обвинуваченого під час досудового слідства, не викликав; право на захист обвинуваченому не роз'яснив; не з'ясував у обвинуваченого думку про необхідність участі захисника, а в разі відмови від нього - свідомість та добровільність такого рішення.

При цьому суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачалось покарання більше 10 років позбавлення волі, та він неодноразово заявляв про неможливість чіткого формулювання своєї позиції через відсутність юридичної освіти.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд.

Порушення вимог кримінально-процесуального закону, які допустив суд при розгляді справи щодо ОСОБА_1, є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі вироку.

Ці порушення не були виправлені апеляційним судом під час апеляційного перегляду справи. Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року), оскільки не містить докладних мотивів прийнятого рішення та підстав, через які апеляцію засудженого визнано необґрунтованою.

З цих підстав колегія суддів уважає за необхідне ухвалу суду апеляційної інстанції та в порядку ст. 395 КПК України (1960 року) вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно вжити всіх передбачених законом заходів до повного, всебічного та об'єктивного розгляду обставин справи, докази дослідити відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, дати їм належну оцінку та прийняти законне й обґрунтоване рішення, належним чином його мотивувавши.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року та в порядку ст. 395 КПК України (1960 року) вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2013 року щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7