Дата документу Справа № 322/239/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1021/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний №322/239/15-к
Категорія: ст. 213 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000025, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Новомиколаївки Новомиколаївського району Запорізької області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 213 ч. 1 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26.03.2015 року з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_7 , в якій просить змінити оскаржуваний вирок та призначити йому покарання у виді громадських робіт.

В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що він повністю визнав свою вину та щиро покаявся у вчиненому, у зв`язку з чим, просив суд призначити йому покарання у виді громадських робіт, проте, судом йому було призначено покарання у виді штрафу в значній для нього сумі, яку він не зможе сплатити, оскільки отримує невелику заробітну плату, що і змусило його займатися збором металобрухту, від чого будь-яких доходів він ще не отримав, має на утриманні двох батьків-пенсіонерів, які хворіють та отримують невелику пенсію.

У запереченнях прокурор просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду без змін, посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи, то відповідно до вимог ст. 56 КК України, неможливе призначення йому покарання у виді громадських робіт, у зв`язку з чим суд, на думку прокурора, дійшов правильного висновку про призначення йому покарання у виді штрафу. Також прокурор зазначив, що відповідно до положень ст. ст. 537, 539 КПК України, питання, зазначені у скарзі обвинуваченого, відносяться до питань, що вирішуються судом під час виконання вироку.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 213 ч. 1 КК України до штрафу в розмірі 8 500 грн. в дохід держави.
Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Як вказано у вироку суду, ОСОБА_7 , у період з вересня 2014 року по січень 2015 року, не будучи суб`єктом підприємницької діяльності та не маючи дозволу на здійснення операцій з металобрухтом, у порушення вимог ст. 4 Закону України «Про металобрухт» здійснював операції з брухтом чорних металів без державної реєстрації та без спеціального дозволу (ліцензії), отримання якого передбачене законодавством, шляхом скуповування у населення, зберігання та реалізації чорного металу, організувавши для цього незаконний пункт прийому схову та збуту металобрухту на земельній ділянці, відведеній для розташування будівлі заготівельного пункту АДРЕСА_3 , що належить його брату - ОСОБА_8 на праві приватної власності, обладнавши для цього окрему частину вищезазначеної території.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, зазначених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються матеріалами провадження, ніким, у тому числі, обвинуваченим, не оспорюються та є обґрунтованими.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 в апеляційній скарзі також не оспорюється і є правильною.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення й попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченогота обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 213 КК України в редакції Закону № 4025 VІ від 15.11.2011 року, яке, на думку колегії суддів, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 56 КК України покарання у виді громадських робіт не призначається особам, визнаним інвалідами першої або другої групи, а ОСОБА_7 згідно з вироком суду є інвалідом другої групи у зв`язку з чим, йому неможливо призначити зазначене покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4