ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-1044кМ15 У х в а л а
21 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_5,
суддів - ОСОБА_6, ОСОБА_7, при секретарі судового засідання - ОСОБА_8,
з участю прокурора - ОСОБА_9,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-1044км15 за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Карлівського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2014 року -

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженку та жительку АДРЕСА_1, раніше не судиму,

визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, до покарання у виді громадських робіт на строк 160 годин.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватою в умисному заподіянні, в ході сварки, 19 травня 2014 року, близько 15-ї години, в квартирі АДРЕСА_1, своїй сестрі ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров'я.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_1 порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції, щодо неї, та закриття кримінального провадження, в зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Як зазначається в касаційній скарзі судами обох інстанцій не враховано, що ОСОБА_1, при нанесенні тілесних ушкоджень потерпілій, перебувала в стані необхідної оборони, позаяк до квартири, в якій вона проживає із своєю матір'ю ОСОБА_3, прийшла її старша сестра ОСОБА_2, яка погрожувала виселенням, ображала нецензурною лайкою, хазяйнувала в її домі, порушила право ОСОБА_1 на недоторканність її особистих майнових та немайнових благ, наносила удари по обличчю дерев'яною дощечкою.

Крім цього, автор касаційної скарги вказує на відсутність очевидців початку конфлікту і відсутність доказів того, що його ініціатором була саме вона - ОСОБА_1 Засуджена вважає невстановленим судом мотиву вчинення кримінального правопорушення та недоведеність умислу на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень.

Також ОСОБА_1 вважає, що судом апеляційної інстанції не дотримано вимог ст.404 КПК України, оскільки їй було відмовлено в задоволенні клопотання про витребування з Карлівського районного суду протоколу додаткового допиту ОСОБА_2 від 04 червня 2014 року, згідно якого потерпіла визнала, що наносила удари ОСОБА_1 дерев'яною дощечкою, що давало останній підстави для самооборони.

Вказуючи на незаконність ухвали суду апеляційної інстанції засуджена покликається на невстановлення цим судом дійсних обставин заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_2, перекручування показань свідків, безпідставне врахування, як одного з доказів винуватості, заяви ОСОБА_1 про відмову проходити судово-медичну експертизу.

Заслухавши доповідь судді, з'ясувавши доводи прокурора, яка проти задоволення касаційної скарги засудженої заперечувала, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки судів про наявність у діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин встановлених судом і наведених у вироку, правильність кваліфікації її дій за цією нормою закону у колегії суддів касаційної інстанції сумнівів не викликає.

Винуватість засудженої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, вмотивовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.

Доводи засудженої про заподіяння потерпілій ОСОБА_2 тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони були перевірені судом і обґрунтовано спростовані.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної й достатньої для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як встановлено судом на підставі показань потерпілої ОСОБА_2 між нею та засудженою виник спочатку словесний конфлікт, який переріс у бійку, в ході якої вони наносили удари одна одній.

Ці обставини підтвердили і свідок ОСОБА_3, яка під час словесного конфлікту та бійки між засудженою та потерпілою знаходилася в квартирі, та свідок ОСОБА_4, який припинив бійку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

З цих свідчень та інших зібраних у справі доказів вбачається, що конфлікт відбувався один-на-один і обидві його учасниці взаємно застосували насильство, що саме по собі не було небезпечними для життя і здоров'я.

Посилання засудженої на те, що бійка відбулася в квартирі, в якій вона постійно проживає зі своєю матір'ю ОСОБА_3, потерпіла ОСОБА_2 погрожувала виселенням, ображала нецензурною лайкою, хазяйнувала в її домі, порушила право ОСОБА_1 на недоторканність її особистих майнових та немайнових благ не є свідченням того, що на ОСОБА_1 було здійснено суспільно-небезпечне посягання.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильних висновків про те, що засуджена ОСОБА_1 у стані необхідної оборони не перебував, а заподіяла потерпілій ОСОБА_2 тілесні ушкодження в ході обопільної бійки, яка виникла на ґрунті неприязнених стосунків між ними.

Твердження засудженої про відсутність доказів того, що його ініціатором була саме вона не є підставою для скасування судових рішень та закриття кримінального провадження щодо винної у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

За відсутності суспільно-небезпечного посягання, що було встановлено судом, ініціатива розв'язання бійки не впливає на правову кваліфікацію дій особи, якими потерпілій були заподіяні легкі тілесні ушкодження.

Відсутність очевидців конфлікту також не є підставою для закриття кримінального провадження, оскільки, у відповідності до положень ст.ст.84, 94 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню і оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом.

Кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Цих вимог процесуального закону порушено не було.

Так судом першої інстанції, на підставі досліджених в ході судового розгляду доказів у їх сукупності, встановлено, що бійка між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулася на грунті неприязнених стосунків, а тілесні ушкодження ОСОБА_2 ОСОБА_1 заподіяла умисно, тобто усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання.

Отже твердження авторки касаційної скарги про невстановлення судом мотиву вчинення кримінального правопорушення та недоведеності у неї умислу на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень слід вважати безпідставними.

Щодо твердження ОСОБА_1 про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст.404 КПК України, оскільки їй було відмовлено в задоволенні клопотання про витребування з Карлівського районного суду протоколу від 04 червня 2014 року додаткового допиту ОСОБА_2 в ході досудового слідства, то колегія суддів порушень кримінального процесуального закону не вбачає, позаяк зазначеною нормою кримінального процесуального закону не передбачено обов'язок суду досліджувати процесуальні документи органу досудового розслідування, які судом першої інстанції, не досліджувалися. Як вбачається журналу судового засідання та з даних, що містяться на носіях технічної фіксації судового провадження протокол додаткового допиту ОСОБА_2 від 04 червня 2014 року предметом дослідження в ході судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_1, не був.

Також безпідставними є і інші доводи засудженої щодо незаконності ухвали суду апеляційної інстанції.

Як вбачається з ухвали від 11 грудня 2014 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області належним чином перевірила доводи обвинуваченої ОСОБА_1, які частково аналогічні доводам касаційної скарги, і дала на них обґрунтовані відповіді, виклавши їх в судовому рішенні, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З врахуванням наведеного та керуючись ст. ст. 376, 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Карлівського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7