суддів Судової палати Верховного Суду України
справах у складі:
головуючого, судді
суддів
Заголдного В.В. та Лавренюка М.Ю.
розглянула в судовому засіданні 26 квітня
2007 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого
ОСОБА_1 та його захисника - адвоката ОСОБА_2. на вирок Апеляційного суду
Вінницької області від 9 жовтня 2006 року, яким засуджено
судимості,
за ст. 69 КК України 1960 року на десять
років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч.
2 ст. 17, п. п. “а”, “і” ст. 93 КК України 1960 року на десять років
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за п. п.
“а”, “г”, “з”, “і” ст. 93 КК України на тринадцять років позбавлення волі з
конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 142
КК України 1960 року на вісім років позбавлення волі з конфіскацією всього майна,
яке є його власністю, за ч. 6 ст. 19, ч. 2 ст. 142 КК України на сім років
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 3 ст.
142 КК України на вісім років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке
є його власністю, за ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960 року на шість
років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року на три роки
позбавлення волі, а на підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю
злочинів ОСОБА_1. призначено остаточне покарання - тринадцять років позбавлення
волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Суд
визнав, що ОСОБА_1 31 березня, 26 травня і 3 червня 2000 року пособничав у
вчиненні розбійних нападів іншим особам і тим, які вже засуджені вироком
Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2003 року зі змінами,
внесеними ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України від 20
листопада 2003 року.
ОСОБА_1 своїм автомобілем ВАЗ-2106 НОМЕР_1 підвіз особу, кримінальна справа
щодо якої закрита у зв'язку зі смертю, а також ОСОБА_3 і ОСОБА_4, озброєних
ножами і макетом пістолета “ТТ”, на АДРЕСА_1. Там він дочекався, поки вони
вчинили напад на ОСОБА_5., його дружину ОСОБА_6 та водія ОСОБА_7., при цьому
НОМЕР_2, на якому під'їхали до ОСОБА_1,
пересіли до його машини і разом утекли з місця події.
ОСОБА_1 привіз своїм автомобілем особу, справа щодо якої закрита, і двох
невстановлених осіб азербайджанської національності на АДРЕСА_2. В умовленому
місці дочекався поки вони вчинили напад на помешкання ІНФОРМАЦІЯ_2, заволоділи
10.000 грн. і потім вивіз їх з місця події. Викрадене всі разом, з ОСОБА_1,
ОСОБА_1 відвіз своїм автомобілем зазначену особу та ОСОБА_3 до АДРЕСА_3, де
останні двоє напали на ОСОБА_8. і ОСОБА_9., відібрали в них 1.800 дол. США, 600
німецьких марок та інше майно вартістю 18.528 грн., з яким сіли до його
автомобіля, а він вивіз у безпечне місце.
середині червня 2000 року ОСОБА_1 вступив до складу озброєної банди, учасниками
якої була інша особа (справа щодо неї закрита у зв'язку зі смертю), ОСОБА_10,
ОСОБА_11 і ОСОБА_12 (всі вони засуджені вироком Апеляційного суду Вінницької
області від 20.06.2003 р.), а 28 червня і 30 липня цього ж року він брав участь
у вчинюваних цією бандою нападах.
разом із ОСОБА_12, ОСОБА_10, зазначеною особою і ОСОБА_11 учинили бандитський
напад на ОСОБА_13, під час якого ОСОБА_1, виконуючи відведену йому роль, чекав
у засідці, а ОСОБА_12, перестрівши потерпілу на східцях, біля її квартири, та
побачивши, що вона йде не одна, а з ОСОБА_14., спочатку вистрілив у спину
ОСОБА_13. і тут же вирішив розстріляти ОСОБА_14. Він вистрілив у неї, але
промахнувся. Потерпіла кинулась на нього, і поки він намагався перезарядити
пістолет, вона вибила в нього зброю. Спроби ОСОБА_12 відібрати сумку з грошима
у тяжко пораненої ОСОБА_13., яку захищала ОСОБА_14., були невдалими. Тому він змушений був тікати
з місця події у засідку, де інші учасники вже чекали його разом із ОСОБА_1.
бандитський напад ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ще двоє учасників
банди вчинили у м. Вінниці на ОСОБА_15., ОСОБА_16 і ОСОБА_17. Ретельно
підготувавшись і розподіливши ролі, вони виманили цих потерпілих до складських
приміщень заводу “ІНФОРМАЦІЯ_4”, що на ІНФОРМАЦІЯ_5, де як і домовлялись напали
на них, розстріляли з пістолетів 6,35 мм і 9 мм калібрів і відібрали 7.200 грн.
касаційних скаргах засуджений ОСОБА_1 та
його захисник - адвокат ОСОБА_2 просять вирок скасувати, а справу - закрити.
Твердять, що в матеріалах справи немає доказів, які б свідчили про винуватість
ОСОБА_1 у злочинах, за які його засуджено. Вважають, що висновки суду
побудовані виключно на упереджених і необ'єктивних показаннях інших засуджених у цій справі.
доповідь судді Верховного Суду України, думку прокурора про необхідність зміни
вироку, скасування рішення суду щодо засудження ОСОБА_1 за ст. 19, ч. 3 ст.
215-3 КК 1960 р. із закриттям справи за недоведеністю участі у злочині та
виключення з вироку ч. 1 ст. 263 КК 2001 р. як зайвої, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до
наступного.

Суд правильно
встановив фактичні обставини справи і його висновки про те, що ОСОБА_1 був пособником
розбійних нападів на потерпілих:
ОСОБА_5,ОСОБА_6 і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 іОСОБА_9, а також брав
участь в озброєній банді й у вчинюваних нею нападах на: ОСОБА_13 і ОСОБА_14, на
обох ІНФОРМАЦІЯ_6 і ОСОБА_17 та в умисних убивствах трьох останніх потерпілих,
обґрунтовані викривальними показаннями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_18,
ОСОБА_12,ОСОБА_10 і ОСОБА_11, які вже засуджені вироком Апеляційного суду
Вінницької області від 20.06.2003 р. у справі, що виділялась в окреме
провадження. Їхні показання судом належно перевірені, змістовно наведені у
вироку і в колегії суддів сумнівів не викликають.

Однак суд не
добув доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 мав умисел на угон автомобіля ОСОБА_7
і на вбивство ОСОБА_13 та ОСОБА_14, і не вказав на них у вироку.

Мотивуючи
кваліфікацію злочинних діянь ОСОБА_1 по епізоду нападу на ОСОБА_5, суд послався
у вироку на показання зазначених співучасників злочинів про те, що ОСОБА_1
перебував у змові з ними і діяв у межах попередніх домовленостей. Виходячи з
цього, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був обізнаний у намірах співвиконавців
запланованих злочинів і допускав із їхнього боку будь-які дії і спосіб
заволодіння майном потерпілих, у тому числі з застосуванням зброї.

Як показав
ОСОБА_3 розбійні напади на потерпілих ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_8 дійсно
готувались за участю ОСОБА_1, але роль ОСОБА_1 у вчиненні цих нападів зводилась
виключно до забезпечення їх транспортними послугами і тільки. Такі дії ОСОБА_1
пропонувались і він їх виконував, а про те, що відбувалось під час виконання
задуманих нападів, ОСОБА_1 знати не міг, бо він щоразу перебував у засідці.
Перестрівали ОСОБА_5 і відбирали в нього гроші за участю ОСОБА_4, без ОСОБА_1.
Цього разу, твердив ОСОБА_3, сталося так, що поряд із ОСОБА_5 опинилась його
дружина і водій, тому останні теж зазнали нападу. Тікали з місця події на угнаному автомобілі.

ОСОБА_19
(справа стосовно якого закрита, у зв'язку зі смертю) на допитах підтверджував наведені
показання ОСОБА_3. При цьому він зізнавався, що всі його звернення допомогти
транспортом, ОСОБА_1 виконувались. Той безвідмовно підвозив їх своїм
автомобілем до місця нападу на ОСОБА_5 і сім'ю ІНФОРМАЦІЯ_2. Вивозив також до
м. Вінниці, де допомагав їм розшукувати потерпілу ОСОБА_8, а після обговорення
плану дій, яке відбулося в квартирі ОСОБА_20, за участю ОСОБА_18, ОСОБА_1 знову
вивозив їх на місце нападу. Всі співучасники нападів, за словами ОСОБА_19,
знали, де схованка ОСОБА_1, і куди треба було тікати з тим, щоб скористатись
його послугами.

Зазначені
показання ОСОБА_19 підтверджували як ОСОБА_18, так і ОСОБА_20.

Визнаючи
доведеною винуватість ОСОБА_1 у пособництві розбою на ОСОБА_5,ОСОБА_6, ОСОБА_7
і в пособництві угону автомобіля останнього та кваліфікуючи дії засудженого по
цьому епізоду обвинувачення за ст. 19, ч. 2 ст. 142 і ст. 19 ч. 3 ст. 215-3 КК
України 1960 р., суд указав у вироку на таке: доки ОСОБА_1 перебував у засідці,
чекаючи згідно з домовленістю, поки ОСОБА_3, ОСОБА_4 і зазначена особа
відберуть у ОСОБА_5 гроші, а ті, перестрівши потерпілого і побачивши, що він не
один, а з дружиною і в цей момент сідають у автомобіль, за кермом якого сидів
ще й водій, тут же втрьох вирішили напасти на всіх потерпілих. Погрожуючи їм
макетом пістолета і ножем, нападники не тільки відібрали в ОСОБА_5 гроші, а й
угнали ОСОБА_7 автомобіль, на якому з викраденим під'їхали до ОСОБА_1, пересіли
в його машину, і всі разом утекли з місця події. Тим самим суд фактично
сформулював висновок про те, що в даному конкретному випадку ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
зазначена особа в процесі виконання розбійного нападу на ОСОБА_5 вийшли за межі
попередньої домовленості з ОСОБА_1 і вчинили угон автомобіля, який не
охоплювався умислом останнього. Тому зазначені дії ОСОБА_3, ОСОБА_4 й іншої
особи, на думку колегії суддів, належить розцінювати як ексцес виконавців.

У
такому разі ОСОБА_1 по даному епізоду обвинувачення може нести відповідальність
тільки за пособництво розбою в межах домовленості. Із матеріалів справи видно,
що він дійсно пособничав виконавцям
цього конкретного злочину, доставляючи їх своїм автомобілем для вчинення
нападу.

За таких обставин
рішення суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого
ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960 р., є необґрунтованим і підлягає
скасуванню, а справа в цій частині - закриттю за недоведеністю його участі у
вчиненні злочину.

Визнаючи ОСОБА_1
винуватим у вчиненні замаху на вбивство потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_14 і
кваліфікуючи його дії по цьому епізоду обвинувачення за ст. 69 КК України 1960
р. і ст. 17, п. п. “а”, “і” ст. 93 КК України 1960 р., суд, як видно з
мотивувальної частини вироку, виходив виключно з факту перебування ОСОБА_1 у
складі банди і не дав належної оцінки діям її учасників, що передували злочину,
і поясненням останніх із цього приводу.

Із матеріалів
справи вбачається і це встановив суд, що ОСОБА_1 дійсно був учасником озброєної
банди. Про це свідчили ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_19 і ОСОБА_11. Разом із тим,
ніхто з них не підтвердив, що саме ОСОБА_1 брав участь у підготовці бандою
вбивства цих двох потерпілих чи знав про те, що під час цього нападу буде
вчинюватись розправа над цими потерпілими. Сам ОСОБА_1 свою участь у вчиненні
замаху на вбивство потерпілих заперечував і ці його доводи у судовому засіданні
не були спростовані.

За таких обставин
і враховуючи, що відповідно до положень ч. 2 ст. 30 КК України учасник стійкого
злочинного об'єднання (організованої групи, злочинної організації чи озброєної
банди) підлягає кримінальній відповідальності лише за ті злочини, у підготовці
або вчиненні яких він брав участь, незалежно від тієї ролі, яку він виконував у
таких злочинах, - рішення суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 17, п. п. “а”, “і” ст. 93 КК України 1960 р., є
безпідставним і підлягає скасуванню, а справа - закриттю за недоведеністю його
участі у вчиненні злочину. В зв'язку з цим має бути скасовано і рішення суду
щодо кваліфікації дій ОСОБА_1 за п. “з” ст. 93 КК України 1960 р.

Відповідно до
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в ч. 2 п. 21 постанови
№ 13 від 23 грудня 2005 року “Про практику розгляду судами кримінальних справ
про злочини, вчинені стійкими злочинними об'єднаннями”, дії учасників банди,
пов'язані з незаконним носінням, зберіганням, ремонтом та передачею (один
одному) предметів, якими вона озброєна, є складовими елементами бандитизму і
додаткової кваліфікації за ст. 263 КК України 2001 р. не потребують.

Оскільки у справі
доведено і про це вмотивовано зазначено у вироку, що ОСОБА_1 незаконно
поводився зі зброєю, перебуваючи в банді і беручи участь у бандитських нападах
на потерпілих: ОСОБА_13 і ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_6 і ОСОБА_17 та в умисних
убивствах трьох останніх потерпілих, то ці його діяння за своїми ознаками
утворюють склади злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 142 і п. п. “а”, “г”,
“і” ст. 93 КК України 1960 р., і додаткової кваліфікації за ч. 1 ст. 263 КК
України 2001 р. (як це зробив суд) не потребують. Тому зазначена стаття закону
у вироку є зайвою і підлягає виключенню.

Що стосується
доводів касаційних скарг про те, що ОСОБА_1 обмовили інші засуджені у вчиненні
злочинів, то вони за своїм змістом є аналогічними його заявам у судовому
засіданні, які були належно перевірені і свого підтвердження не знайшли.

Будь-яких даних
про те, що органи досудового слідства чи суд під час розгляду справи допустились
упередженості або порушень норм КПК України, які були б підставою для інших
змін чи скасування вироку, не виявлено.

Покарання ОСОБА_1
суд призначив з дотриманням положень ст. 65 КК України. Воно є необхідним і
достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Усі дані,
які пом'якшують покарання ОСОБА_1, змістовно описані у вироку і їх судом
ураховано. Тому колегія суддів не вбачає підстав для пом'якшення покарання
засудженому, навіть із урахуванням тих змін, про які зазначено в ухвалі.

На
підставі наведеного та керуючись ст. ст. 394 - 398 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 і його
захисника - адвоката ОСОБА_2 задовольнити частково.

Вирок
Апеляційного суду Вінницької області від 9 жовтня 2006 року щодо ОСОБА_1
змінити. Скасувати рішення суду щодо засудження ОСОБА_1: за ч. 2 ст. 17, п. п.
“а”, “і” ст. 93, п. “з” ст. 93 і ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960
р., а справу в цій частині закрити за недоведеністю його участі у вчиненні
злочинів; виключити з вироку ч. 1 ст. 263 КК України 2001 р. як зайву.

У
решті вирок залишити без зміни.

Судді:

Редька А.І. Заголдний
В.В. Лавренюк
М.Ю.