АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/230/15 Справа № 705/7470/13-к Категорія: Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддів секретаря судового засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6
з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, українку, одружену, з середньою освітою, працює в ТОВ «Полянецьке», на утриманні має двох малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 , раніше не судима

засуджена ч. 2 ст.125 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 1 190 грн.; запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_8 16 жовтня 2013 року близько 23 години 00 хвилин в с. Полянецьке Уманського району Черкаської області, перебуваючи в приміщенні кафе-бару «Кальмар», що по вул. Леніна вказаного населеного пункту, на ґрунті триваючих неприязних відносин із ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, завдала останній удари лівою рукою по голові, а саме в область потилиці, лобної частини і по вухах, а в подальшому повалила її на підлогу та завдала декілька ударів ногами по тулубу. В результаті своїх протиправних дій ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забою м`яких тканин голови та обличчя, розтягнення та перенапруження зв`язкового апарату шийного відділу хребта, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 737 від 07 листопада 2013 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, обвинуваченою ОСОБА_8 та прокурором у кримінальному провадженні подані апеляційні скарги.

Обвинувачена ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду від 30.12.2014 року скасувати, постановити відносно неї новий вирок, яким її виправдати.

В апеляційній скарзі обвинувачена указує, що при ухваленні вироку суд першої інстанції керувався показами потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 та висновком судмедекспертизи № 737 від 07.11.2013 року. Однак, наведені докази в судовому засіданні не підтвердили пред`явленого обвинувачення.

Так, в судовому засіданні, вказує обвинувачена ОСОБА_8 , вона вину свою не визнала і від надання показів відмовилась. Незважаючи на заперечення захисника в суді щодо неоднакових і непослідовних показів потерпілої на досудовому слідстві і в суді у вироку в порушення вимог ст. 94 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК суд не обґрунтував належними доказами, чому саме він вважає встановленою версію подій, яка викладена в обвинувальному акті від 21.11.2013 року та не врахував показів потерпілої щодо механізму подій, викладених потерпілою безпосередньо в суді. Так, описаний у вироку спосіб завдання тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_12 істотно відрізняється від способу, описаного нею в суді. Такі суттєві розбіжності показів потерпілої щодо обставин її побиття і механізму завданих тілесних ушкоджень є істотними. Суд у вироку на цю розбіжність уваги не звернув. Викладена версія завдання тілесних ушкоджень в поясненнях потерпілої у вироку судом не спростована та не мотивована. Безпосередніх свідків події побиття сама потерпіла не вказала, а суд у вироку цю обставину в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України не зазначив.

Щодо доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_8 , яка підтверджується показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , то обвинувачена зазначає, що жоден із свідків не дав в судовому засіданні показів про те, яким саме способом обвинувачена завдавала побої потерпілій ОСОБА_12 та взагалі не наведено факту побиття останньої саме ОСОБА_8 .

Крім того, обвинувачена ОСОБА_8 не погоджується з доводами обвинувачення про доведення її вини показами висновку судмедекспертизи № 737 від 07.11.2013 р., у вироку відсутнє обґрунтування, чому його взято до уваги.

Так, вказує ОСОБА_8 вищезазначений доказ в реєстрі матеріалів досудового розслідування по даній кримінальній справі не значиться. Однак, 11.03.2014 р. стороною обвинувачення і потерпілою ОСОБА_12 було надано для дослідження і приєднання до матеріалів справи, як докази, документи, а саме: копію медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_12 від 18.10.2013 р., завірену печаткою районного відділу внутрішніх справ; висновок судово-медичного експерта ОСОБА_16 № 737 від 07.11.2013 р.; копію довідки № 219 від 23.10.2013 р. про тимчасову непрацездатність; довідку № 1581 на ім`я ОСОБА_19 без дати, підпису, печатки, реєстрації; довідку № 1581 без дати та без номеру на ім`я ОСОБА_19 та епікриз № 8433/408 хворої ОСОБА_12 .

З пояснень потерпілої ОСОБА_12 мета приєднання цих доказів є підтвердження її непрацездатності і лікування. Отже, дані документи повинні бути оцінені судом. Вважає необхідним врахувати, що ні сторона обвинувачення, ні потерпіла не надали суду доказів, що підтверджують дотримання ними порядку здобуття зазначених ними доказів на досудовому слідстві в даному кримінальному провадженні відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України. В числі доказів, що зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування, ці докази не значаться. Тому, процесуальне походження наданих документів, час і спосіб їх здобуття, їх відношення до цього кримінального провадження є невідомими.

Тому, приймаючи до уваги вище наведене, та згідно з ч. 1 ст. 84, ч. 1 ст. 86 КПК ОСОБА_8 вважає, що вищезазначені документи не можна визнати ні як докази взагалі, ні як допустимі докази, в кримінальному провадженні.

Також вважає необхідним врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України сторона обвинувачення при повідомленні про завершення досудового розслідування повинна була надати підозрюваному усі матеріали досудового розслідування. Підтвердженням переліку документів досудового розслідування відповідно до ч. 4 ст. 291 КПК України є реєстр матеріалів досудового розслідування.

Із наданого обвинуваченням реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що зазначені документи в реєстрі матеріалів досудового розслідування не значаться. Що дає підстави до висновку про те, що надані документи не було відкрито відповідно до вимог ст. 290 КПК, а тому необхідно застосувати положення ч. 12 ст. 290 КПК України, які передбачають наслідки не відкриття матеріалів кримінального провадження, а саме те, що суд не має право допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 291 КПК України передбачено заборону надання суду інших документів, крім тих, що містяться в реєстрі матеріалів досудового розслідування, який додається до обвинувального акту. Однак, стороною обвинувачення було проігноровано цю заборону закону і порушено вищезазначену норму КПК.

Вищенаведені документи досудовим слідством як докази не визнано і не оглянуто, про що свідчить відсутність протоколів в реєстрі матеріалів досудового розслідування. Також не оглянута медична картка стаціонарного хворого нейрохірургічного відділення ОСОБА_12 , амбулаторна карта б/н та дати Уманської поліклініки на ОСОБА_12 . Протоколи огляду в реєстрі матеріалів цих документів не значаться. З цих підстав суд позбавлений можливості надати оцінку заявленим документам, як доказам, згідно з ст. 94 КПК України.

За таких обставин використані експертом як вихідні дані медична карта стаціонарного хворого нейрохірургічного відділення і амбулаторна карта б/н та дати Уманської поліклініки на гр. ОСОБА_12 , які зазначені в судово-медичному висновку експерта № 737 від 07.11.2013 р., є неправомірними і не відповідають вимогам ст. 84 КПК України, главі 15, ст. 87 ч. 2 п. 1 КПК України, і є недопустимими. Про необхідність дотримання вимог кримінального-процесуального закону при проведенні судово-медичних експертиз також зазначено в п. 1.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затвердженого наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6, згідно з яким визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з КК і КПК України.

Беручи до уваги викладене, обвинувачена ОСОБА_8 просила надати оцінку щодо допустимості та визнати недопустимими доказами наступні документи: копію медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_12 від 18.10.2013 р., завірену печаткою районного відділу внутрішніх справ; висновок судово-медичного експерта ОСОБА_16 № 737 від 07.11.2013 р.; копію довідки № 219 від 25.10.2013 р. про тимчасову непрацездатність; довідку № 1581 на ім`я ОСОБА_19 без дати, без підпису, печатки, реєстрації; довідку № 1581 без дати та без номеру на ім`я ОСОБА_19 ; епікриз № 8433/408 хворої ОСОБА_12 , скасувати вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.10.2013 року та постановити новий вирок, яким її виправдати.

Прокурор, який приймав участь під час розгляду справи в суді, подав апеляційну скаргу, у якій він просить вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість; постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Так, прокурор, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченої та доведеності її вини, вважає, що покарання, призначене місцевим судом, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченої, оскільки за своїм видом та розміром є явно не справедливим через м`якість.

Вказує, що обвинувачена вину у вчиненому правопорушенні не визнала, належних висновків для себе не зробила, і, незважаючи на це, суд призначив обвинуваченій покарання у вигляді штрафу, який серед усіх видів покарань, які можуть бути застосовані КК України до осіб, визнаних судом винними у вчинені злочину, є найбільш м`яким видом покарання. Крім того, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у виді штрафу суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.

При призначенні судом обвинуваченій ОСОБА_8 покарання у виді штрафу не було враховано відповідно до ст. 53 КК України майновий стан обвинуваченої, а саме те, що вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Крім того, вказує прокурор, визначений судом вид покарання за своїм розміром не забезпечить належної поведінки та виправлення обвинуваченої ОСОБА_8 і є явно несправедливим через м`якість.

Також в порушення вимог ст. 95 КПК України суд у мотивувальній частині вироку посилався на показання потерпілої, які вона давала під час досудового розслідування, хоча відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показами, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. У мотивувальній частині вироку вказано про відсутність у даному кримінальному провадженні судових витрат, хоча статтею 124 КПК України не передбачено поняття «судових витрат», є поняття процесуальних витрат.

18. 02. 2015 року ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні. Вказує, що посилання прокурора на вчинення нею кримінального правопорушення є необґрунтованим. Факт вчинення кримінального правопорушення сторона обвинувачення у встановленому порядку не довела. Позиція прокурора в апеляційній скарзі про м`якість обраного судом покарання за своїм видом та розміром про явну несправедливість є непослідовною і не узгоджується з його власною позицією в суді. Так, в судових дебатах 30 грудня 2014 року прокурор просив призначити покарання у виді обраного судом штрафу.

В апеляції прокурор не наводить аргументів та доказів на підтвердження: що саме не врахував суд при призначенні покарання, на що він вказував в суді першої інстанції, доказів неврахованих судом; необхідності посилення тяжкості призначеного покарання. Прокурор не вказує, яка саме поведінка засудженої викликала потребу посилення покарання; вказуючи на незабезпечення поведінки засудженої обраного судом покарання, прокурор без будь-яких доказів, що стосуються особи, вказує, що мета покарання не може бути досягнута. Враховуючи наведене, обвинувачена ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Обвинувачена підтримала апеляційну скаргу з мотивів, які в них наведені. Остаточно просила скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження щодо неї.

Захисник підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої і заперечив проти апеляції прокурора. Захисник усно уточнив позицію сторони захисту з приводу того, що суд апеляційної інстанції має на підставі доводів апеляційної скарги скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження.

Прокурор частково підтримав апеляцію, вказавши, що підтримує її в частині необхідності виключення з мотивувальної частини вироку суду посилання на покази потерпілої ОСОБА_12 , які вона давала в ході досудового розслідування, а також в частині необхідності виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на поняття «судові витрати». В іншій частині апеляцію не підтримав.

Потерпіла ОСОБА_12 не прибула у судове засідання, однак у своїй письмовій заяві вказала, що вирок суду першої інстанції її не задовольнив, оскільки покарання є зам`яким для обвинуваченої, яка її жорстоко побила. Просила суд розглянути справу справедливо, боячись, що обвинувачена за допомогою адвоката, послуги якого вона має змогу оплатити, уникне законної відповідальності.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції було вирішено провести часткове судове слідство в частині допиту обвинуваченої, прослуховування аудіозапису показів потерпілої та свідка ОСОБА_14 , дослідження окремих матеріалів провадження.

Обвинувачена ОСОБА_20 відмовилася давати суду апеляційної інстанції покази відносно себе, посилаючись на ст. 63 Конституції України.

Відповідно до змісту аудіозапису показів потерпілої ОСОБА_12 у судовому засіданні в суді першої інстанції, вона показала, що 16 жовтня 2013 року вона з друзями пішла до бару «Кальмар» у с. Полянецьке, щоб відпочити. Вони сиділи, відпочивали. Через деякий час вони вийшли на вулицю, де також спілкувалися близько 10 хвилин. ЇЇ друзі зайшли назад до бару, а вона залишилася на вулиці разом з барменом, з якою ще деякий час спілкувалася. На вулиці було холодно, й вони також вирішили зайти в середину бару. Коли вони разом із барменом зайшли в середину бару, туди також зайшла й ОСОБА_8 , яка схопила її за волосся і почала бити по голові. Від таких дій ОСОБА_8 вона зразу впала на підлогу і вдарилася головою об стіну, однак ОСОБА_8 продовжила свої дії поки не розбила губу, з якої у неї сильно не пішла кров. Після цього ОСОБА_8 розвернулася і пішла. За цим усім спостерігала бармен, яка не втрутилася у ситуацію. Потім по черзі почали підходити її друзі. Їй було дуже погано, вона була вся в крові. Їй витерли кров, і її знайомий завіз її додому. Коли вона приїхала додому, то вирішила викликати міліцію. Коли приїхала міліції, її рідні відмовили її від того, щоб писати заяву, й вона вирішила її не писати, бо думала, що її травми будуть не такими значними. Але після ночі вона зрозуміла, що, встаючи з ліжка, вона втрачає свідомість, не може ходити. Тоді вона поїхала в міліцію і написала заяву до міліції і прокуратури. В міліції їй порадили звернутися до лікаря, тому що вона була у важкому стані. Коли вона звернулася до лікаря, лікар сказав, що їй необхідна госпіталізація. Вона лягла у нейрохірургічне відділення Уманської міської лікарні, де тиждень лежала і лікувалася. У неї був струс головного мозку. Зараз вона вимушена витрачати додаткові кошти на своє лікування. ЇЇ здоров`я серйозно підірване.

На запитання прокурора в суді першої інстанції щодо підстав таких дій ОСОБА_8 потерпіла назвала ревнощі з боку ОСОБА_8 щодо свого чоловіка і неї ( ОСОБА_12 ). ОСОБА_8 під час побиття сказала, що шкодує, що не зробила цього раніше, бо вона ( ОСОБА_12 ) зіпсувала їй все життя, й що немає сенсу їй звертатися до сільської ради чи міліції, бо вона нічого не доведе. З її друзів у побитому стані її бачили ОСОБА_21 і ОСОБА_22 . Бармен ОСОБА_23 не втрутилася у конфлікт, й лише стояла з боку і спостерігала. Події були близько 11 години вечора у вхідному тамбурі бару «Кальмар».

На запитання захисника в суді першої інстанції ОСОБА_12 повідомила, що до тамбура бару вони з барменом з вулиці увійшли через чорний вхід, куди її запросила бармен поспілкуватися з особистих питань. Через цей вхід всі ходили того вечора. Тамбур був освітлений. Коли вона зайшла в середину, то вони з барменом стояли і говорили ще близько двох хвилин. ОСОБА_8 зайшла через цей же вхід з вулиці, підійшла і схопила одною рукою за волосся без жодних слів і кинула в другий кінець тамбуру, потягнувши за волосся. Вона вдарилася головою (правою частиною потилиці) об стіну під дією руки ОСОБА_8 . Вона впала на підлогу, а ОСОБА_8 почала її бити тильною частиною кисті руки по голові, по всій поверхні, в тому числі і в обличчя. Всього ударів руками було близько десяти. Потім вона ще вдарила ногами по її ногах. Також вона била руками по плечам. Вона вся була побита.

Сідок ОСОБА_14 відповідно до змісту її показів у суді першої інстанції показала, що вона не знайома з ОСОБА_8 , але знайома з ОСОБА_12 . Вони разом сиділи у барі, відпочивали. ОСОБА_12 десь вийшла. Потім прийшла подруга ОСОБА_24 і сказала, що ОСОБА_25 побили. Вона вийшла й побачила Іру побиту. Вона взяла серветки і допомогла ОСОБА_26 вмитися. Події відбувалися вечором при вході у бар. Іра була у лівому дальньому кутку вхідної кімнати бару відносно входу в бар. Іра казала, що її побили, однак не казала хто, бо вона ( ОСОБА_27 ) в селі людей майже не знає.

Колегія суддів також у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції дослідила окремі матеріали кримінального провадження, зокрема:

- дані висновку експерта № 737 від 07 листопада 2013 року, де вказано, що у громадянки ОСОБА_12 виявлено струс головного мозку, забій м`яких тканин голови та обличчя, розтягнення та перенапруження апарату шийного відділу хребта. Ці тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, можливо в час та за обставин, вказаних у постанові та освідуваною, і відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 при власноручному їх нанесення практично виключається (а.м.к.п. 62-64);

- дані медичної карти стаціонарного хворого № 8433/498, де вказано, що ОСОБА_12 була госпіталізована до Уманської міської лікарні 18 жовтня 2013 року у нейрохірургічне відділення з діагнозом «Струс головного мозку, забої м`яких тканин голови та обличчя». Виписана з лікарні 26 жовтня 2013 року (а.м.к.п. 60);

- дані епікризу № 8433/498 з нейрохірургічного відділення Уманської міської лікарні щодо проведеного лікування ОСОБА_12 (а.м.к.п. 66);

- дані довідки № 219 від 25 жовтня 2013 року з Уманської міської лікарні, виписаної лікарем ОСОБА_28 , про тимчасову непрацездатність студентки ОСОБА_12 з 18 по 26 жовтня 2013 року, у зв`язку із загальною черепно-мозковою травмою та струсом головного мозку (а.м.к.п. 67);

- дані довідки № 1581, виданої лікарем ортопедом-травматологом Уманської міської лікарні ОСОБА_29 про те, що ОСОБА_12 17 жовтня 2013 року зверталася по допомогу до приймального відділення Уманської міської лікарні з приводу черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м`яких тканин потиличної ділянки голови. Їй була рекомендована консультація нейрохірурга (а.м.к.п. 68).

Крім цього, колегією суддів були детально досліджені дані, які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_8 . Так, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, українка, одружена, з середньою освітою, працює вагарем (працівником зі зважування товарів і вантажів) в ТОВ «Полянецьке», на утриманні має двох малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 , раніше не судима, у лікаря нарколога чи психіатра на обліку не перебуває, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно (а.м.к.п. 52-59).

Заслухавши доповідача, прокурора, обвинувачену, захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_8 та прокурора мають бути задоволені частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:

1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; 2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; 3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; 4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно встановив обставини інкримінованого ОСОБА_8 діяння, дав їм правильну кваліфікацію, обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винуватою у вчиненні поставленого їй у вину злочину та призначив ОСОБА_8 законне, необхідне і достатнє для її виправлення покарання.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 , колегія суддів не знаходить обґрунтованих підстав для задоволення більшості з них.

Доводи стосовно невідповідності на необґрунтованості висновку суду щодо способу вчинення злочину, а саме те, що описаний у вироку суду механізм завдання потерпілій тілесних ушкоджень не відповідає змісту показів потерпілої з цього питання, колегія суддів відхиляє. Апелянт надто вибірково наводить в апеляції зміст показів ОСОБА_12 щодо механізму завдання їй ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, вказуючи, що вона начебто говорила лише про те, що ОСОБА_8 схопила її за волосся та вдарила об стіну. Дослідження судом апеляційної інстанції змісту показів потерпілої ОСОБА_12 в суді першої інстанції вказують зовсім на інше. Потерпіла чітко вказує, що ОСОБА_8 , крім того, що, вхопивши її за волосся, вдарила головою об стіну, також била її руками по всій поверхні голови, в обличчя та інші частини тіла, а також била своїми ногами по її ногах, що й відображено у змісті обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Доводи ОСОБА_8 про те, що вирок суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості ОСОБА_8 не відповідає змісту показів свідків, колегія суддів відхиляє частково. За змістом вироку і матеріалами кримінального провадження, досліджених судом, єдиним прямим очевидцем конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 була ОСОБА_18 (бармен), яка згідно з її показами, які відображені у вироку суду, бачила цей конфлікт. Втім, суд першої інстанції не розкриває у вироку детально зміст її показів. Інші свідки бачили лише події до або після інциденту.

Апелянт ОСОБА_8 слушно вказує, що свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні в суді першої інстанції не вказувала на те, що ОСОБА_12 повідомляла їй, що її побила саме ОСОБА_8 . В цьому суд апеляційної інстанції переконався, дослідивши зміст показів цього свідка, які були надані в суді першої інстанції. Тому така вказівка підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку шляхом його зміни.

Разом з тим, колегія суддів вбачає, що цей аспект не впливає на правильність загального висновку суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні поставленого їй у вину злочину, оскільки це, як обґрунтовано визнав суд першої інстанції, достатньо підтверджується змістом показів потерпілої у сукупності з показами свідків щодо обставин до і після конфлікту, а також з даними висновку судово-медичної експертизи та медичних документів щодо лікування потерпілої ОСОБА_12 , які були також досліджені судом апеляційної інстанції безпосередньо у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає необґрунтованими і відхиляє доводи ОСОБА_8 про те, що зазначений нею висновок судово-медичної експертизи щодо потерпілої та медичні документи потерпілої мають бути визнані недопустимими доказами, не вбачаючи для цього достатніх підстав.

Зокрема, апелянт вказує на те, що висновок судово-медичної експертизи має бути визнаний недопустимим доказом, оскільки він не зазначений як доказ у реєстрі матеріалів кримінального провадження, не відкривався сторонам кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, а тому відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України не може бути допущений судом як доказ. Таку позицію апелянта колегія суддів вбачає необґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування. Необхідності вказувати в реєстрі матеріалів досудового розслідування інших даних чинний КПК України не передбачає.

В самому реєстрі (а.м.к.п. 7) в розділі «Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення» в п. 3 зазначається постанова про призначення судово-медичної експертизи від 04 листопада 2013 року як прийняте процесуальне рішення. Відтак, у реєстрі відображені відомості про процесуальну дію, наслідком якої став відповідний експертний висновок. В реєстрі також у розділі «Проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії» в п. 19 відображена така процесуальна дія як надання матеріалів досудового розслідування для ознайомлення підозрюваний ОСОБА_8 від 19 листопада 2013 року, що вказує на забезпечення її права ознайомитися з матеріалами досудового розслідування. Жодних обґрунтованих даних про те, що висновок експерта був відсутній у матеріалах досудового розслідування на час їх відкриття сторонам немає.

Тому апелянт не вірно тлумачить для себе положення п. 12 ст. 290 КПК України, вбачаючи, що нібито це положення вказує на те, що незазначений в реєстрі доказ автоматично має бути визнаний судом недопустимим. Таке тлумачення є невірним. Вказане положення закону говорить про те, що здобутий в ході досудового розслідування стороною обвинувачення доказ не може бути допущений як доказ судом, якщо він не був розкритий стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України. Натомість таке розкриття відбулося у передбачений законом спосіб, враховуючи відсутність заперечень з боку ОСОБА_8 в ході такого відкриття. Крім цього, якщо сторона обвинувачення (наприклад, потерпілий) здобуде певні докази винуватості обвинуваченого вже в ході судового провадження і надасть їх суду, то ці докази цілком можуть бути сприйняті судом як належні і допустимі, оскільки при поданні їх суду вони фактично відкриваються усім сторонам на рівних умовах, кожна з яких має право висловити своє бачення цих доказів щодо їх предметності і достовірності.

Так само й стосовно інших медичних документів, які просить визнати недопустимими як докази апелянт. Апелянт вбачає, що ці документи мають бути визнані недопустимими лише тому, що вони були подані на розгляд суду в ході судового провадження потерпілою. Однак, це не забороняється чинним КПК України. Більше того, чинний КПК України вказує на те, що кожна сторона подає докази суду вже безпосередньо у судовому засіданні, й надання таких доказів суду на більш ранніх стадіях може негативно впливати на неупередженість суду. Колегія суддів, дослідивши зміст вказаних медичних документів безпосередньо в суді апеляційної інстанції, вбачає, що вони логічно співвідносяться з хронологією подій, описаних в обвинуваченні, з показами потерпілої та змістом експертного висновку, й могли бути оцінені судом, а також могли бути взяті експертом як вихідні дані для експертизи.

Щодо вказівки апелянта на неповноту і неточність висновку експертизи № 737 від 07 листопада 2014 року, колегія суддів також вбачає їх необґрунтованими. Чинне законодавство та вимоги щодо проведення експертиз не виключають можливості проведення судово-медичної експертизи за змістом медичних документів, зокрема медичною картою стаціонарного хворого. Апелянт маніпулює змістом ч. 3 ст. 101 КПК України, вказуючи, що там нібито вказано, що висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт отримав безпосередньо. Натомість у вказаному положенні закону вказано, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо. Поняття «отримав» і «сприймав» мають абсолютно різний зміст. Вказане положення закону говорить про те, що експерт не мав би права скласти висновок, якби, наприклад, не бачив особисто тих медичних документів, на підставі яких цей висновок складався, а, скажімо, чув про їхній зміст від іншої особи. Однак, таких обставин немає. Зміст висновку експерта відповідає вимогам, які пред`являються до таких документів.

В цілому колегія суддів вбачає, що апеляція ОСОБА_8 спрямована на уникнення нею відповідальності за вчинене з мотивів, які носять формальний характер і є необґрунтованими.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вбачає їх слушними в частині вказівки на неправильність застосування судом першої інстанції поняття «судові витрати», тоді як чинний КПК України передбачає поняття «процесуальні витрати». В цій частині вирок суду має бути змінений. Щодо інших доводів, колегія суддів вбачає їх необґрунтованими.

Зокрема, прокурор вказує на те, що суд першої інстанції у вироку послався на покази потерпілої ОСОБА_12 , які остання давала в ході досудового розслідування. Однак, це не відповідає дійсності. Суд дійсно надто узагальнено виклав у вироку покази потерпілої, які вона надала у судовому засіданні, вказавши лише те, що 16 жовтня 2013 року ОСОБА_8 заподіяла їй тілесні ушкодження, чим вона підтвердила свої покази, які надавала під час досудового розслідування. Вказане формулювання не означає, що суд послався на покази потерпілої, які вона давала в ході досудового розслідування, оскільки жодних посилань суду на фактичні обставини події, про які говорила потерпіла в ході досудового розслідування, немає. Тому колегія суддів не вбачає цей аргумент обґрунтованим й таким, який вказує на необхідність змінювати вирок суду першої інстанції в цій частині.

Прокурор не оспорює правильності встановлення судом фактичних обставин злочину, його кваліфікації, визнання ОСОБА_8 винуватою, однак вказує, що призначене їй покарання у виді штрафу є зам`яким. На думку прокурора, до обвинуваченої більш доцільно застосувати більш суворе покарання у виді громадських робі.

Колегія суддів не вбачає таку позицію прокурора обґрунтованою, вбачаючи, що покарання у виді штрафу є законним, необхідним і достатньо суворим для виправлення обвинуваченої. Також колегія суддів вважає, що наявність на утримання ОСОБА_8 двох неповнолітніх дітей не перешкоджає застосуванню до неї основного покарання у виді штрафу, оскільки ОСОБА_8 має постійне офіційне місце роботи і дохід. Крім цього, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 раніше не судима й до кримінальної відповідальності притягується вперше.

Також колегія суддів бере до уваги, що стосовно обвинуваченої можуть бути застосовані положення Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки вона вперше вчинила злочин невеликої тяжкості й має двох неповнолітніх дітей. Однак, у судовому засіданні ОСОБА_8 категорично відмовилася від застосування до неї положень вказаного закону, вказавши, що вона не вчиняла жодного злочину. Тому застосування положень вказаного закону на етапі апеляційного розгляду кримінального провадження не є можливим.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 408 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги ОСОБА_8 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року щодо ОСОБА_8 змінити, виключивши з мотивувальної частини вироку щодо показів свідка ОСОБА_14 вказівку на те, що ОСОБА_12 вказала їй на ОСОБА_8 як на особу, яка її побила.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2014 року щодо ОСОБА_8 змінити і вважати, що у кримінальному провадженні відсутніми є процесуальні витрати.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :