Справа №473/2467/13-к 08.06.2015 08.06.2015 08.06.2015
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційними скаргами прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року у відношенні
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Електросталь Московської області Росії, який проживає та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого за ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 194 КК України.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Вознесенськ Миколаївської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий,
- за ч.2 ст.194 КК України виправданий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення.
Прокурор Вознесенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_6 оскаржують вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в частині їх виправдання за ч.2 ст. 194 КК України.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20.04.2015 року апеляційне провадження у відношенні обвинуваченого ОСОБА_9 зупинено у зв`язку із його розшуком, а відносно ОСОБА_7 апеляційне провадження продовжено.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_10
потерпілі ОСОБА_11
ОСОБА_6
представники потерпілих ОСОБА_12
ОСОБА_13
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг відносно ОСОБА_7 .
Прокурор просить вирок скасувати в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 194 КК України та ухвалити новий вирок, яким:
- ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі;
вважати його засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до 12 років позбавлення волі,
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.
Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати та направити справу на додаткове розслідування.
Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить вирок скасувати та кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 в частині засудження за ч. 1 ст. 115 КК України закрити на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.194 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправданий через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про стягнення 70210 грн 12 коп. майнової шкоди та 100000 грн моральної шкоди залишений без розгляду.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертиз в сумі 6867 грн 04 коп.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .
Прокурор вважає, що вирок в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 194 КК України підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку апелянта, судом неправильно оцінено надані стороною обвинувачення докази на підтвердження обвинувачення за ч. 2 ст. 194 КК України, а саме, не враховані показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_14 , які вказали на ОСОБА_7 та ОСОБА_9 як на осіб, які вчинили злочин.

Зазначає, що за даним епізодом докази зібрані в рамках КПК України в редакції 1960 року, а тому суд мав прийняти до уваги показання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про визнання вини, які надані ними при проведенні досудового розслідування, та розцінити їх як допустимі докази.

Тому вважає, що судом всупереч нормам КПК 1960 року не враховані показання обвинувачених, надані ними під час досудового розслідування, дані протоколу відтворення обстановки і обставин події від 22.02.2012 року та дані відеозапису відтворення обстановки події злочину від 22.02.2012 року. Зазначає, що ці показання надавалися в присутності захисника, що теж не враховано судом.

Вказує, що судом не вмотивовано, чому не взято до уваги показання свідків ОСОБА_15 (понятого), ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які підтвердили, що показання обвинувачені надавали без тиску правоохоронних органів.

Посилається на те, що судом не взято до уваги той факт, що обвинувачені перебували у СІЗО в одній камері з ОСОБА_18 , де останній погодився визнати вину за ч.2 ст. 194 КК України, написавши явку з повинною. Зазначає, що при проведенні досудового розслідування за даним фактом з`ясовано, що ОСОБА_18 не вчиняв цей злочин. Апелянт вважає, що таким чином обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 намагалися перекласти свою вину у вчиненні злочину та уникнути відповідальності.

Потерпілий ОСОБА_6 вважає вирок в частині виправдання обвинувачених за ч.2 ст. 194 КК України незаконним та необґрунтованим, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, і що судом допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що призвело до незаконного виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 194 КК України.

Зазначає, що судом не враховано його показання та показання свідка ОСОБА_14 , а також показання обвинувачених, які вони надавали під час досудового розслідування. Вважає, що у кримінальному провадженні достатньо доказів, які в своїй сукупності доводять вину обвинувачених, та наводить доводи, які аналогічні доводам прокурора.

Вважає, що суд не звернув увагу на суперечності в пред`явленому обвинуваченні щодо ідентифікації знищеного майна та не усунув ці неточності під час судового розгляду. Зазначає, що йому на праві власності належав автобус БАЗ А07919, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що був знищений внаслідок вчинення злочину, проте в обвинуваченні невірно зазначено реєстраційний номер транспортного засобу як НОМЕР_2 .

Посилається на безпідставність незадоволення його клопотання під час досудового розслідування про допит працівників АЗС, де обвинувачені придбали бензин, та про вилучення з АЗС носіїв інформації з запису камер спостереження.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що судом надана невірна оцінка його діям, а органом досудового слідства не доведено наявність у нього умислу на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_19 .

Зазначає, що йому довелося рятувати своє життя та життя друзів, а тому в той момент він не міг оцінювати свої дії, що підтверджується висновком судово-психологічної експертизи. Зазначає, що не допитані важливі свідки у справі, а допитані підтверджують те, що в момент зустрічі з ОСОБА_19 в останнього був пістолет. Тому вважає за необхідне направити справу на додаткове розслідування для перекваліфікації його дій.

Висловлює щире каяття та вважає занадто суворим призначене покарання, яке, на його думку, призначено без врахування його сімейного стану.

Захисник ОСОБА_8 в частині засудження обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України вважає висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, і що судом неправильно застосовано кримінальний закон.

На думку апелянта, судом взагалі не враховані показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснив, що йому заздалегідь було відомо про наявність у потерпілого ОСОБА_20 пістолету, і що ініціатором зустрічі на березі річки був саме потерпілий, який прибув туди з особами в кількості біля 15 осіб, та замість розмови стали бити ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а ОСОБА_21 достав пістолет. Тому, діючи в стані сильного душевного хвилювання, з відстані 3-4 м, ОСОБА_7 здійснив постріл з мисливської рушниці.

Посилається на невиконання в даному кримінальному провадженні вказівок апеляційного суду, які висловлені в ухвалі від 26.03.2013 року про повернення справи на додаткове розслідування.

Вважає, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, є необґрунтованими та такими, що протирічать матеріалам кримінального провадження, а саме: не встановлено, чи мала місце домовленість на зустріч на березі річки, ніхто з осіб, які прибули з ОСОБА_22 , допитаний не був; встановлені та допитані особи свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , не підтвердили обвинувачення; вважає невірними висновки суду про те, що ОСОБА_7 заздалегідь приготував рушницю, маючи умисел на вбивство; зазначає, що показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_15 не містять будь-яких фактичних даних, а тому посилання на їх показання судом зроблені невірно; наводить показання свідка ОСОБА_30 , які вважає такими, що не мають значення по справі.

На думку апелянта, показання свідка ОСОБА_23 у вироку спотворені та інтерпретовані на користь сторони обвинувачення, а його допит проводився судом з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону; суд дав невірну оцінку показанням свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_9 та ОСОБА_31 , показання яких наводить, та, зокрема, зазначив, що свідок ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_7 здійснив постріл лише після того, як ОСОБА_32 пересмикнув затвор.

Оспорює висновки суду про відсутність погроз пістолетом з боку потерпілого.

На думку апелянта, суд безпідставно не врахував висновок судово-психологічної експертизи та належним чином не мотивував цього рішення. Вважає, що ОСОБА_7 діяв в межах необхідної оборони

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Органами досудового слідства ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні 13 лютого 2012 року умисного знищення та пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу, тобто у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст.194 КК України, і за цим обвинуваченням судом першої інстанції ОСОБА_7 виправданий через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Згідно пред`явленому обвинуваченню, 13 лютого 2012 року близько 2 години ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , з мотивів раніше виниклих особистих неприязних відносин, маючи на меті умисне знищення чужого майна, прибули до території ПП «Зеніт», яка розташована в с. Таборівка, пров. Лісний, 1, у Вознесенському районі Миколаївської області.

ОСОБА_9 з метою безперешкодного вчинення злочину, підпер вхідні двері до будівлі, в якій перебував охоронець, а ОСОБА_7 , використовуючи заздалегідь приготовлену легкозаймисту речовину (бензин), умисно підпалив автобус БАЗ А 07919 Т13110, тим самим знищили майно, а також в результаті пожежі пошкодили автобуси «ПАЗ 3205» д/н НОМЕР_3 та «Рута-20» д/н НОМЕР_4 , які стояли поряд, чим спричинили ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 150210 грн. 12 коп., у великих розмірах.

Виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , суд вказав, що стороною обвинувачення не доведено, що саме обвинувачені вчинили вищевказані дії, а надані докази в їх сукупності не доводять вину обвинувачених в межах пред`явленого обвинувачення, а усі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених суд тлумачить на їх користь.

Суд послався на показання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які в суді вину за ч. 2 ст. 194 КК України не визнали, а надані показання про визнання вини, які вони надали під час відтворення обстановки події злочину від 22.02.2012 року та при допиті в якості підозрюваних, - не підтвердили, пояснивши, що надавали їх під тиском з боку працівників слідства, та у відсутності захисника, що, за висновками суду, є порушенням їх права на захист.

Суд поставив під сумнів показання потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_14 зазначивши, що свою впевненість в тому, що злочин вчинили обвинувачені, обґрунтовували тим, що ОСОБА_6 виграв тендер на маршрут у діда обвинуваченого ОСОБА_7 , - ОСОБА_33 , який погрожував йому помститися, що вважає припущеннями.

Крім того, суд зазначив, що жоден із свідків сторони обвинувачення, допитаних в судовому засіданні, не підтвердили того, що злочин вчинений саме обвинуваченими, а тому показання свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_15 суд визнав не допустимими та неналежними доказами.

Суд послався на пояснення ОСОБА_7 при проведенні відтворення обстановки і обставин події від 22.02.2012 року, та зазначив, що згідно даним відеозапису цієї слідчої дії, кожен із обвинувачених пояснював, що саме він вчинив підпал автобуса, і ОСОБА_7 вказував на одне вікно, а ОСОБА_9 - на інше, через яке вони нібито вчинили підпал. Крім того, суд вважає, що показання обвинувачених не відповідають пред`явленому обвинуваченню, оскільки, як зазначено в наданому обвинувальному акті, автобус підпалював ОСОБА_7 , а ОСОБА_9 в цей час підпирав двері сторожки, де знаходився охоронець.

Як зазначив суд, письмові докази не містять даних на підтвердження пред`явленого обвинувачення, зокрема: дані протоколу огляду місця події, висновок авто товарознавчої експертизи щодо вартості автобусу, висновок комплексної хімічної та пожежо-технічної експертизи.

Суд послався на те, що немає доказового значення за пред`явленим обвинуваченням постанова про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_18 , оскільки вона не підтверджує вину саме ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України.

Оцінюючи як доказ протокол відтворення обстановки і обставин події та відеозапис відтворення обстановки події злочину від 22.02.2012 року, суд зазначив, що ці докази були отриманні в період чинності КПК України 1960 року, а тому допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Проте, суд критично оцінив показання обвинувачених про визнання ними вини при проведенні вказаних слідчих дій, пославшись, що ці показання надані у відсутності захисника і не були підтверджені сукупністю доказів, досліджених по справі, а тому дійшов висновку, що є недопустимими доказами вини показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 під час досудового слідства.

За висновками суду, стороною обвинувачення не доведено мотиви вчинення злочину на ґрунті виниклих особистих неприязних відносин, оскільки досліджені докази не підтвердили факту існування таких відносин між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченими.

З огляду на положення ч. 3 ст.129 КПК України суд залишив позов потерпілого ОСОБА_6 без розгляду.

Крім того, судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні 19 лютого 2012 року умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_19 за таких обставин.
17 лютого 2012 року між ОСОБА_39 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 з одного боку, та ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 та ОСОБА_43 , з іншого боку, виникла конфліктна ситуація щодо автомобіля «БМВ», належного ОСОБА_44 . Вказаний конфлікт продовжувався декілька днів та 19 лютого 2012 року між зазначеними особами виникла домовленість про зустріч для обговорення та вирішення конфлікту.

19 лютого 2012 року близько 17 год. до обумовленого заздалегідь місця - берега річки Мертвовод в м. Вознесенську поблизу вул.Танасчишина, прибули: ОСОБА_45 разом з особами на прізвисько « ОСОБА_46 », « ОСОБА_47 » та ОСОБА_48 , до цього ж місця прибули ОСОБА_49 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 на автомобілі «ГАЗ-2410» під керуванням ОСОБА_50 . При цьому, в автомобілі останніх знаходилась двохствольна гладкоствольна мисливська рушниця «ТОЗ-Б» НОМЕР_5 , яку ОСОБА_7 заздалегідь зібрав та спорядив двома патронами 16-го калібру, таким чином заздалегідь приготував знаряддя для вчинення злочину.

В ході спілкування між зазначеними особами, до місця події прибули ОСОБА_32 разом з ОСОБА_24 , ОСОБА_40 , ОСОБА_25 та ОСОБА_23 , через деякий час також приїхав ОСОБА_51 . В ході подальшого спілкування ОСОБА_32 рукою наніс удар в обличчя ОСОБА_7 , а ОСОБА_9 почав відтягувати ОСОБА_52 , і між ними виникла бійка.

В цей момент у ОСОБА_7 на ґрунті особистої неприязні виник умисел на вбивство ОСОБА_20 , з метою вчинення якого ОСОБА_7 підбіг до автомобіля «ГАЗ 24140», в якому знаходилась рушниця, взяв цю рушницю та, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи на виконання злочинного умислу, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_20 , наблизився на відстань 2-х метрів до останнього.

З метою умисного вбивства, застосовуючи мисливську рушницю, ОСОБА_7 здійснив постріл в область грудної клітини ОСОБА_20 , внаслідок чого заподіяв вогнепальне поранення з пошкодженням серця та лівої легені, в результаті чого настала смерть ОСОБА_19 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури та потерпілого ОСОБА_53 , а також заперечення прокурора стосовно апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника; потерпілого ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілого та просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданих ними апеляційних скарг та їх заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_53 ; думку потерпілої ОСОБА_11 та її представника ОСОБА_12 про залишення без задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, а вироку суду стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 без змін в частині його засудження за ст. 115 ч.1 КК України; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, за клопотанням прокурора повторно дослідивши докази за епізодом обвинувачення за ч. 2 ст. 194 КК України, апеляційній суд встановив наступне.

За епізодом обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 194 КК України.
Висновки суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, за вище наведених обставин, та його виправдання з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, є невірними.

Апеляційний суд встановив, що 13 лютого 2012 року близько 2 години, ОСОБА_7 та інша особа, щодо якої постановлений виправдувальний вирок, який оскаржений в апеляційному порядку та апеляційне провадження зупинено у зв`язку із його розшуком (далі - інша особа), діючи за попередньою змовою, з мотивів раніше виниклих особистих неприязних відносин, з метою умисного знищення чужого майна, прибули до території ПП "Зеніт", яка розташована в с. Таборівка, пров. Лісний, 1, у Вознесенському районі Миколаївської області.

Інша особа з метою безперешкодного вчинення злочину, підпер вхідні двері до будівлі, в якій перебував охоронець, а ОСОБА_7 , використовуючи заздалегідь приготовлену легкозаймисту речовину (бензин), умисно підпалив автобус БАЗ А 07919 Т13110 реєстраційний номер НОМЕР_1 , тим самим знищили майно, а також в результаті пожежі пошкодили автобуси "ПАЗ 3205" д/н НОМЕР_3 та "Рута-20" д/н НОМЕР_4 , які стояли поряд, чим потерпілому ОСОБА_6 заподіяна майнова шкода на суму 150210 грн 12 коп., у великих розмірах.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні умисного знищення та пошкодження належного потерпілому ОСОБА_6 майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчиненого шляхом підпалу, підтверджується наступними доказами, дослідженими судом першої інстанції, а також апеляційним судом.

Обвинувачений ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.194 КК України в суді вину не визнав, заперечував факт вчинення ним підпалу автобусу. Пояснив, що не був знайомий з потерпілим та його сином, та стверджував про відсутність мотиву на вчинення злочину.

Проте, в ході досудового слідства ОСОБА_7 вину визнав, про що свідчать його показання, які досліджені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу допиту в якості підозрюваного від 22.02.2012 року, ОСОБА_7 пояснив, що 12 лютого 2012 року він домовився з ОСОБА_9 "покарати" чоловіка на ім`я ОСОБА_54 , який є власником маршрутного мікроавтобусу.

З цією метою, близько 23 год. він та ОСОБА_9 на автомобілі Воронцова поїхали на АЗС, де він заправив пластмасову каністру бензином. Потім вони поїхали до автопарку, який розташований в мікрорайоні "Болгарка". Він взяв ємність з бензином і разом з ОСОБА_9 пішов до прохідної, де ОСОБА_9 палкою підпер сторожову будку. Він підійшов до мікроавтобусу, який обслуговує маршрут "Яструбинове-Миколаїв", віконце автобусу у дверях водія було прикрите, через отвір просунув руку і відкрив двері. Далі полив салон бензином та підпалив (т.2, а.п. 116-122).

Ці пояснення ОСОБА_7 підтвердив при проведенні відтворення обстановки події злочину, з застосуванням фото та відео-зйомки (т. 2, а.п. 123-124, 130-131, 221), яка переглянута судом апеляційної інстанції, в яких ОСОБА_7 вказав місце вчинення злочину. Пояснив, що разом з ОСОБА_9 він прибув на вказане місце на автомобілі "Опель", належному ОСОБА_55 . Підтвердив, що він разом з ОСОБА_9 , взявши з собою пляшку з бензином, пішли до автопарку.

ОСОБА_7 підвів до сторожового приміщення та показав на двері, пояснивши, що вони підперли двері палкою, ОСОБА_9 тримав двері, а він прослідував до автобуса, поряд з яким по обидва боки також стояли автобуси. ОСОБА_7 показав на вітрове вікно в дверях водія автобуса і пояснив, що через це вітрове скло він просунув руку, відкрив двері, облив салон автобуса бензином та підпалив його.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність мотиву на вчинення підпалу майна ОСОБА_6 , спростовуються його показаннями, які ОСОБА_7 надавав при проведенні досудового слідства, а також показаннями потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_14 .

Потерпілий ОСОБА_6 в суді першої та апеляційної інстанції пояснив, що він виграв у діда обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_33 , тендер на маршрут Вознесенськ-Воронівка. В тендері приймали участь потерпілий, ТОВ "Пік" та ОСОБА_56 , який зайняв третє місце і після цього по відношенню до потерпілого висловлював погрози. Також потерпілий пояснив, що ОСОБА_9 підходив до нього та намагався з`ясувати можливість відшкодування ним та ОСОБА_7 шкоди, спричиненої підпалом.

Свідок ОСОБА_14 - дружина потерпілого ОСОБА_6 , суду пояснила, що 13.02.2012 року вранці з міліції повідомили про підпал належних їм транспортних засобів - автобусів, які були розташовані на території ПП "Зеніт". У ОСОБА_6 відразу виникла підозра, що підпал вчинено за вказівкою колишнього власника маршруту ОСОБА_33 його онуком ОСОБА_7 , про що вони повідомили працівників міліції. Пояснила, що зазначена підозра виникла у них обґрунтовано, оскільки ОСОБА_6 виграв тендер на маршрут, на якому раніше працював ОСОБА_56 - дід ОСОБА_7 , і від ОСОБА_33 були погрози відносно них. Також їх син ОСОБА_57 отримував пропозиції від ОСОБА_9 про «кришування» належного їм бізнесу.

Як в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді не встановлено будь-яких підстав вважати, що потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_14 обмовляють ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції не навів достатніх мотивів на обґрунтування своїх висновків, чому не враховує показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_14 , та не врахував, що ці показання потерпілого та свідка співпадають з показаннями ОСОБА_7 від 22.02.2012 року, в яких він заявив, що мав умисел "покарати" власника маршрутного мікроавтобусу на ім`я ОСОБА_54 , тобто сина потерпілого.

Отже, відсутні сумніви в достовірності показань потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_14 , на що послався суд першої інстанції.

Показання потерпілого ОСОБА_6 про знищення та пошкодження його майна шляхом підпалу підтверджується наступними доказами: актом про пожежу (т. 3, а.п. 107), даними протоколу огляду місця події від 13.02.2012 року (т. 3, а.п. 80-82) та висновком хімічної та пожежотехнічної експертизи, згідно яким належний потерпілому автобус «БАЗ» знищений пожежею шляхом підпалу, та пошкоджено два мікроавтобуси «ПАЗ 3205» та «РУТА-20», а осередкова зона (зона в одній з точок якої розташовано осередок пожежі) знаходилася в автобусі «БАЗ» (т.3, а.п.101-106).

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи від 07.05.2012 року, відновити автобус БАЗ А 07919 не можливо, і його вартість станом на момент підпалу складала 150210 грн. 12 коп., а автобуси ПАЗ та РУТА власником відновлені самостійно та на дослідження не надавались (т. 3, а.п.91-98).

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про неврахування даних протоколу огляду місця події, висновків товарознавчої експертизи, висновків комплексної хімічної та пожежо-технічної експертизи, даних акту про пожежу, з посиланням на те, що ці докази не підтверджують факту вчинення підпалу саме обвинуваченими.

Між тим, ці докази підтверджують розмір спричиненої шкоди, а також пояснення ОСОБА_7 про спосіб вчиненого злочину шляхом підпалу.

У вироку судом наведені показання свідків, які відповідають показанням, які надані ними в суді, про що свідчить технічний запис судового процесу, і по суті не оспорюбться учасниками судового провадження. Показання свідків, на які послався суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, однак суд надав їм невірну оцінку за епізодом обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст. 194 КК України.

Суд послався на те, що жоден із свідків, допитаних судом, не підтвердив того, що бачив, що злочин вчинений саме обвинуваченими. Однак ці висновки суду не є слушними, з огляду на наступне.

Зокрема, показання ОСОБА_7 при проведенні досудового слідства про обставини вчинення підпалу автобусу співпадають з показаннями свідка ОСОБА_34 , який суду пояснив, що, працюючи охоронцем території ПП "Зеніт", вночі, він, перебуваючи у приміщенні охоронця, почув шум на території та намагався вийти. Але, вийти він не зміг, оскільки двері з зовнішнього боку тримали. Виглянувши у вікно, він побачив, що двері тримають якісь особи, один з них був у капюшоні, обличчя людей він не бачив. Також побачив, як якийсь чоловік відчинив двері в автобусі "Еталон", а потім автобус загорівся.

Отже, хоча свідок ОСОБА_58 не зміг пояснити, двоє чи троє чоловіків перебували на території автобази, і те, що він не бачив обличчя осіб, які під час підпалу перебували на території, але ж його показання щодо часу та обставин вчинення підпалу співпадають з показаннями ОСОБА_7 в ході досудового слідства про те, що ОСОБА_9 тримав двері сторожового приміщення, в якому був сторож, а він підпалив автобус.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_59 хоча і пояснив, що не пам`ятає, чи їздив він з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на автобазу, але не заперечував, що перебував в товариських відносинах з останніми, і вони іноді користувались його послугами таксі.

Тому є невірними висновки суду про неврахування показань цих свідків, з посиланням на те, що жоден з допитаних судом свідків, зокрема ОСОБА_58 , ОСОБА_59 не підтвердив того, що злочин вчинений обвинуваченими.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що при проведенні відтворення обстановки та обставин події його показання не відповідають дійсності та надані під примусом, то ці твердження позбавлені підстав, оскільки показання ним надані під час проведення слідчої дії за участю понятих, з застосуванням відеозйомки, тобто в умовах, які виключають на нього будь-який тиск.

Допитаний свідок ОСОБА_15 , який приймав участь як понятий при проведені відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_7 , підтвердив, що в його присутності ОСОБА_7 пояснив про обставини вчинення підпалу автобусу спочатку слідчому, а потім на місці вчинення злочину. Зокрема, на автобазі ОСОБА_7 розповів, яким чином вчиняв злочин, а саме: як підійшов до автобуса, чітко пояснив слідчому, що вчинив підпал автобусу. Тиск на обвинуваченого працівники міліції не чинили, він добровільно їм все розповідав. На місці вчинення злочину ОСОБА_7 орієнтувався добре, самостійно водив слідчих по території. При цьому, ОСОБА_7 пояснював, що злочин вчинив разом з ОСОБА_9 , з мотивів помсти, що заздалегідь в магазині "АТБ" купив п`ятилітрову баклажку, вилив з неї воду та придбав бензин, а до автобази приїхав на таксі. Пояснив, що вибив вікно в автобусі фіолетового кольору, відчинивши шибку з водійського боку, залив бензин і підпалив його, а в цей час ОСОБА_9 підпирав двері приміщення, де був сторож.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що наприкінці лютого 2012 року він, будучи водієм та перебуваючи на території ПП "Зеніт", бачив, як для проведення слідчого експерименту спочатку привезли ОСОБА_7 , а потім ОСОБА_9 , які показували в бік сторожки та автобусу, який згорів. Працівники міліції не показували обвинуваченим, на що саме треба вказувати, і не вчиняли на обвинувачених фізичний чи психологічний тиск.

Аналогічні показання надали суду свідки ОСОБА_36 та ОСОБА_60 .

Суд першої інстанції навів у вироку показання свідка ОСОБА_15 , проте безпідставно не врахував їх, зазначивши, що цей свідок події злочину не бачив, і судом був допитаний в порядку ч. 7 ст.223 КПК України як свідок проведення відповідної слідчої дії. Що стосується показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_36 та ОСОБА_38 , суд теж не врахував їх як належні докази, пославшись на те, що свідки події злочину не бачили, а були випадковими свідками проведення слідчої дії за участю обвинуваченого ОСОБА_7 .

Однак, свідок ОСОБА_15 приймав участь у проведенні слідчої дії як понятий в порядку, передбаченому ст. 127 КПК України 1960 року, в суді підтвердив відповідність записів у протоколі виконаним діям, а свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_36 та ОСОБА_61 підтвердили про відсутність будь-якого тиску на ОСОБА_7 при проведенні відтворення обстановки та обставин події.

Отже, наведені судом першої інстанції доводи про неврахування судом показань вказаних свідків не є слушними.

Апеляційний суд враховує при прийнятті рішення показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_62 та ОСОБА_38 , які свідчать про добровільність показань ОСОБА_7 про визнання вини за епізодом умисного знищення та пошкодження майна, наданих ним під час проведення відтворення обстановки та обставин події, та спростовують доводи ОСОБА_7 при апеляційному розгляді про застосування до нього незаконних методів ведення слідства.

Також апеляційний суд враховує, що в ході досудового та судового слідства ОСОБА_7 не звертався з заявами про застосування до нього психологічного тиску під час проведення відтворення обстановки та обставин події, про що він заявив при апеляційному розгляді, що, з урахуванням показань вище вказаних свідків та даних відеозапису слідчої дії, теж спростовує доводи ОСОБА_7 в цій частині.

Хоча в судовому засіданні ОСОБА_7 оспорював показання ОСОБА_9 про визнання останнім вини в ході досудового слідства, з посиланням на застосування до останнього незаконних методів слідства, але суд не врахував,що ці доводи не підтвердилися і спростовуються даними перевірки заяви ОСОБА_9 .

При цьому, суд у вироку послався, але ж не надав належної оцінки тій обставині, що заява ОСОБА_9 не знайшла свого підтвердження, оскільки постановою слідчого від 07.12.2012 року закрито кримінальне провадження через відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.365 КК України в діях оперуповноважених СКР Вознесенського МВ УМВС (т.3 а.п. 239-241).

Крім того, позбавлені підстав твердження ОСОБА_7 про порушення його права на захист під час надання 22.02.2012 року показань в якості підозрюваного та при проведенні відтворення обстановки та обставин події, оскільки право на захист роз`яснено ОСОБА_7 з моменту затримання, тобто 22.02.2012 року, і від послуг захисника він відмовився, про що свідчить його власноруч написані відмови від захисника у протоколі затримання особи та у протоколі роз`яснення прав підозрюваному (т.3, а.п. 201-204, 205).

В подальшому, при допиті в якості обвинуваченого 24.02.2012 року, в присутності захисника, тобто в обстановці, яка теж виключає на нього будь-який тиск, ОСОБА_7 за епізодом обвинувачення за ч. 2 ст. 194 КК України вину визнав частково, уточнивши свої попередні показання лише в частині мотиву вчинення ним злочину, зазначивши, що діяв за проханням ОСОБА_9 (т. 4, а.п. 17).

Тому, не є слушними доводи ОСОБА_7 про порушення його права на захист, а також відсутні підстави вважати показання ОСОБА_7 , в яких він не заперечував, що вчинив підпал автобусу разом з ОСОБА_9 , такими, що не відповідають дійсності. В звязку з чим, висновки суду першої інстанції в цій частині є невірними.

Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції, пославшись на невизнання ним вини в судовому засіданні, не надав належної оцінки його показанням, наданим в ході проведення досудового слідства, які, як встановлено апеляційним судом, узгоджуються з його показаннями при відтворенні обстановки та обставин події, та співпадають з вище наведеними показаннями свідків.

Показання ОСОБА_7 за епізодом обвинувачення за ч. 2 ст. 194 КК України надані ним відповідно до вимог ст. ст. 73, 74 КПК України 1960 року, які передбачають, що визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є в справі.

Згідно із п. 8 Розділу XI КПК України від 13.04.2012 року допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Проте, пославшись на ці вимоги закону, суд не врахував, що є достані підстави покласти показання ОСОБА_7 про визнання вини, які ним надані 22.02.2012 року в якості підозрюваного (т.2, а.п. 116-122) в основу обвинувачення, оскільки вони підтверджуються сукупністю доказів, що є у справі, зокрема: показаннями при відтворенні обстановки та обставин події, з застосуванням відеозйомки, тобто в умовах, які виключають на нього будь-який тиск; показаннями ОСОБА_7 в якості обвинуваченого від 24.02.2012 року, за участю захисника, тобто які теж надані в умовах, які виключають будь-який тиск, в яких ОСОБА_7 фактично підтвердив свої показання, лише уточнивши мотив вчиненого злочину, пославшись, що діяв за проханням ОСОБА_9 (т. 4, а.п. 17); показаннями потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_14 про мотив вчиненого ОСОБА_7 злочину, а також наведеними показаннями свідків, які спІвпадають з показаннями ОСОБА_7 щодо часу, обставин вчиненого злочин та свідчать про добровільність наданих ним показань при проведенні відтворення обстановки та обставин події.

Суд зазначив, що пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 в протоколі відтворення обстановки і обставин події від 22.02.2012 року суперечать наданим ним показанням під час проведення відтворення обстановки і обставин події, оскільки з переглянутого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що і ОСОБА_7 , і ОСОБА_9 пояснювали, що саме кожен із них вчинив підпал автобуса, що ОСОБА_7 вказував на одне вікно, а ОСОБА_9 - на інше, через яке вчинений підпал.

Проте, лише ця розбіжність не є підставою для визнання показань ОСОБА_7 не належним та не допустимим доказом, на що послався суд, а свідчить лише про його бажання уникнути відповідальності за вчинений злочин.

Про таке бажання свідчить і подана під час досудового розслідування заява ОСОБА_18 , в якій він стверджував про вчинення саме ним підпалу майна потерпілого ОСОБА_6 . Ця заява була перевірена, і кримінальне провадження стосовно ОСОБА_18 постановою слідчого від 20.02.2013 року закрито. Як вбачається зі змісту цієї постанови, орган досудового слідства дійшов висновку, що ОСОБА_18 не вчиняв даний злочин (т.3, а.п.247). Ця постанова не оскаржена. З урахуванням цієї обставини є достатні підстави вважати про бажання ОСОБА_7 уникнути кримінальної відповідальності, а тому суд безпідставно не врахував ці дані.

Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустився істотнього протиріччя, визнавши не допустимим як доказ вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, надані обвинуваченим показання про визнання вини при проведенні відтворення обстановки події злочину від 22.02.2012 року (т.2, а.п. 123-131,221).

В той же час, за епізодом обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України суд визнав цей же доказ допустимим, правильно вказавши, що під час судового слідства не виникло сумнівів у добровільності надання ОСОБА_7 показань.
Отже, є невірними висновки суду про недопустимість як доказів показань ОСОБА_7 , які надані при проведенні досудового слідства в порядку, передбаченому КПК 1960 року, та про недоведеність участі ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.194 КК України.

Наведені докази в їх сукупності підтверджують вину ОСОБА_7 в вчиненні умисного знищення та пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчиненого шляхом підпалу. Дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 2 ст.194 КК України.

За таких обставин, вирок суду у відношенні ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині його виправдання за ч. 2 ст. 194 КК України, з ухваленням в цій частині нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч.1 ст. 409, п.2 ч.1 ст. 411 КПК України у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

В зв`язку із скасуванням вироку відносно ОСОБА_7 в цій частині, підлягає скасуванню і вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 , який судом залишений без розгляду.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що потерпілий ОСОБА_6 пред`явив цивільний позов про стягнення в рахунок відшкодування майнової шкоди 70210 грн 12 коп та 100000 грн. - моральної шкоди (т.2, а.п. 222-223). В обгрунтування позовних вимог потерпілий зазначив, що 13 лютого 2012 року шляхом підпалу знищений автобус БАЗ А 07919 Т13110 реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також пошкоджені автобуси "ПАЗ 3205" д/н НОМЕР_3 та "Рута-20" д/н НОМЕР_4 .

Відповідно до висновку експертизи, вартість знищеного автобусу БАЗ А 07919 складає 150210 грн 12 коп., та за поясненнями потерпілого, страховою компанією майнова шкода відшкодована частково, в сумі 80000 грн. Отже, не відшкодована майнова шкода становить 70210 грн 12 коп, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 1166 ЦК України підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 , який спільно з іншою особою її спричинив. Встановлено, що в результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 заподіяна моральна шкода, оскільки він поніс моральні страждання внаслідок зниження та пошкодження належного майна, знищений автобус придбаний в кредит, за який потерпілий сплачував навіть після його знищення, що призвело до додаткових моральних страждань, та погіршенню його стану здоров`я.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з обвинуваченого, апеляційний суд вважає вимоги потерпілого такими, що підлягають частковому задоволенню.

За епізодом обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 за ст. 115 ч. 1 КК України є обґрунтованими та відповідають дослідженим судом доказам.

Наведені в апеляційних скаргах доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження за епізодом обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК України та про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_7 в цій частині обвинувачення, не є обґрунтованими, а їх посилання на вчинення ОСОБА_7 злочину в стані необхідної оборони та в стані сильного душевного хвилювання не знайшли свого підтвердження, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство ОСОБА_20 на ґрунті неприязних стосунків, які виникли напередодні 17.02.2012 року, у зв`язку із конфліктною ситуацією між ОСОБА_7 та братами ОСОБА_63 з одного боку, та ОСОБА_42 , ОСОБА_40 з іншого боку, з приводу автомобіля «БМВ», який ОСОБА_9 надавав в ремонт ОСОБА_64 .

Про наявність між ОСОБА_7 та ОСОБА_65 конфлікту, який виник напередодні умисного вбивства, заявила в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_11 , яка суду пояснила, що 17 лютого 2012 року ОСОБА_32 розповів їй про конфлікт з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 через те, що вони пошкодили належний синові автомобіль.

Ці показання узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які пояснили, що 19.02.2012 року причиною зустрічі ОСОБА_20 з ОСОБА_7 та братами ОСОБА_63 стало те, що вони 17.02.2012 року пошкодили належний ОСОБА_66 автомобіль, коли забирали автомобіль «БМВ» з ремонту у ОСОБА_67 .

Про наявність конфлікту не заперечував в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , який пояснив, що ОСОБА_49 повідомив йому та ОСОБА_9 про конфліктну ситуацію з ОСОБА_40 , якому ОСОБА_49 передав автомобіль для ремонту. Пояснив, що 17.02.2012 року він, ОСОБА_9 , ОСОБА_49 та ОСОБА_28 на автомобілі ОСОБА_30 поїхали до ОСОБА_68 додому, де на їх вимогу вийшли ОСОБА_32 та ОСОБА_69 , і почали сперечатися з ОСОБА_63 . В подальшому автомобіль забрали.

Аналогічні показання в цій частині надали допитані судом свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_49 , які пояснили, що в лютому 2012 року ОСОБА_49 передав автомобіль «БМВ» ОСОБА_70 для ремонту, але ОСОБА_69 користувався автомобілем, а тому вирішили відбуксирувати автомобіль до іншого майстра. ОСОБА_69 не хотів віддавати ключі, та у присутності ОСОБА_20 з цього приводу виник конфлікт.

Крім того, свідок ОСОБА_49 стверджував, що після цього конфлікту по телефону висловлювали погрози відносно нього, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а потім він зустрів чоловіка на ім`я ОСОБА_71 , ОСОБА_52 та ще дві особи, які з`ясовували, хто пошкодив автомобіль ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_72 пояснив, що, будучі водієм таксі, відвозив братів ОСОБА_73 , ОСОБА_28 та ОСОБА_7 до майстра, щоб забрати автомобіль ОСОБА_31 , де відбувся конфлікт з приводу повернення автомобіля.

Свідок ОСОБА_28 надав аналогічні показання, пояснивши, що разом з ОСОБА_74 на автомобілі останнього їздив з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за автомобілем «БМВ», до майстра, який здійснював ремонт, проте автомобіль не завівся і його відбуксирували.

Отже, в ході досудового слідства встановлений мотив вчинення ОСОБА_7 умисного вбивства ОСОБА_75 , який знайшов своє підтвердження при розгляді кримінального провадження в суді, що спростовує доводи захисника про неврахування вказівок апеляційного суду в цій частині, висловлених в ухвалі від 26.03.2013 року при направленні справи на додаткове розслідування.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 також стверджував, що після того, як автомобіль забрали у ОСОБА_68 , ОСОБА_49 повідомив йому та ОСОБА_9 про те, що з боку ОСОБА_20 висловлювалися погрози та пропонували зустрітися, але ж вони вирішили ні з ким не зустрічатися.

Між тим, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що зустріч з потерпілим заздалегідь не планувалась, не відповідають фактичним обставинам справи. Судом встановлено, що ОСОБА_7 заздалегідь приготував знаряддя для вчинення злочину рушницю, та 19.02.2012 року прибув разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_39 на автомобілі під керуванням ОСОБА_30 , до заздалегідь обумовленого місця, про що свідчать наступні докази.

Зокрема, показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які пояснили, що ОСОБА_32 попросив ОСОБА_25 , а останній, в свою чергу, запросив ОСОБА_24 та ОСОБА_23 поїхати разом з ОСОБА_42 для вирішення проблеми, пов`язаної з пошкодженням автомобіля останнього.

З показань зазначених свідків, які детально викладені у вироку, вбачається, що 19.02.2012 року вони разом з ОСОБА_42 приїхали на берег річки Мертвовод, куди вже під`їхали ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_49 на автомобілі під керуванням ОСОБА_30 , та вже розмовляли з ОСОБА_76 та ОСОБА_77 .

Крім того, про наявність домовленості про зустріч свідчать показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_31 та ОСОБА_30 , згідно яким 19.02.2012 року на таксі під керуванням ОСОБА_30 вони їздили по місту, потім ОСОБА_9 після розмови з якимось чоловіками вказав їхати у бік річки Мертвовод, куди ще приїхало два автомобілі, де відбулося спілкування між особами, що приїхали.

В судовому засіданні, а також в наведених в апеляційній скарзі доводах, обвинувачений ОСОБА_7 визнав, що смерть ОСОБА_75 настала від заподіяного ним потерпілому вогнепального поранення, здійсненого із рушниці.

Разом з тим, він заявляв, що діяв в стані необхідної оборони та перебував у стані сильного душевного хвилювання, оскільки потерпілий агресивно поводився, напав спочатку на нього, а потім на ОСОБА_9 , вчинив побиття останнього та перемагав у бійці, з потерпілим була значна кількість людей, а тому була небезпека для нього та його друзів, а також потерпілий мав при собі пістолет та ніж.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснив, що, приїхавши до обумовленого місця, він та ОСОБА_9 вийшли із автомобіля і пішли до осіб, які вже перебували на березі. Він спробував привітатись з ОСОБА_42 , але той відштовхнув його руку та почав висловлювати претензії, заявляючи, що він ( ОСОБА_7 ) пошкодив його автомобіль, а потім потерпілий вдарив його один раз в голову рукою. ОСОБА_9 заступився, після чого, що ОСОБА_9 почали бити кілька осіб, в тому числі ОСОБА_32 .

ОСОБА_7 стверджував, що ОСОБА_32 демонстрував ніж, а потім дістав з кобури пістолет. Злякавшись, він побіг до машини, взяв рушницю, і коли повернувся до потерпілого, вистрелив з рушниці у бік потерпілого, та далі не чітко пам`ятає події.

В показаннях при відтворенні обстановки та обставин події, а також при апеляційному розгляді ОСОБА_7 не пояснював про наявність у ОСОБА_75 ножа, та в суді апеляційної інстанції уточнив, що побіг до машини, зарядив рушницю. Коли він повернувся з рушницею, то направив її у бік потерпілого, попросив заспокоїтися, але ОСОБА_32 потягнувся до кобури, витягнув пістолет та направив на нього, після чого він машинально натиснув на спусковий гачок, та стався постріл.

Свідок ОСОБА_9 надав аналогічні пояснення про те, що коли вони приїхали на берег річки, то побачили ще 2 машини і близько 10 чоловік. ОСОБА_32 висловив ОСОБА_7 претензію, що останній пошкодив його автомобіль, та вдарив ОСОБА_7 , потім став битися з ним. Стверджував, що присутні були з ножами та з пістолетами, а у ОСОБА_20 бачив кобуру та пістолет у руці. Коли ОСОБА_78 впав після пострілу, у нього в руці був пістолет. Бачив, що ОСОБА_7 вистрелив з рушниці, після чого вони поїхали з місця події.

Аналогічні пояснення надав свідок ОСОБА_49 , який пояснив, що ОСОБА_78 спитав, хто пошкодив його машину, та вдарив спочатку ОСОБА_7 , а потім став битися з ОСОБА_79 . Він не бачив, як був здійснений постріл, оскільки відійшов разом з ОСОБА_80 та не спостерігав за подіями. Коли почув постріл, повернувся та побачив, що ОСОБА_78 вже стояв на колінах. Потім він з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 побігли до автомобілю, на якому приїхали, і тоді побачив у ОСОБА_81 рушницю. Не пам`ятає, чи бачив у ОСОБА_75 пістолет.

Свідок ОСОБА_72 пояснив, що зупинився на відстані від машини, за якою їхав, та ОСОБА_7 разом з братами ОСОБА_63 пішли до осіб, які вже були там. За подіями не спостерігав. Через деякий час ОСОБА_82 підійшов до машини ззаду, відчинив двері, а потім знову пішов. Потім почув постріл, після чого до автомобілю прибігли ОСОБА_83 та ОСОБА_82 з рушницею в руках. По дорозі ОСОБА_7 сказав, що стріляв, так як бачив у ОСОБА_21 пістолет.

Свідок ОСОБА_23 суду пояснив, що 19.02.2012 року він разом з ОСОБА_24 , ОСОБА_42 , ОСОБА_40 та ОСОБА_25 поїхали до річки Мертвовод. Коли приїхали, то там вже були ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_51 брат ОСОБА_84 . Зав`язалася бійка, яку почав ОСОБА_78 . Вони стояли на відстані 10 метрів, в бійку не втручалися. Аміран вдарив ОСОБА_7 по обличчю. Потім за ОСОБА_7 заступився ОСОБА_9 , якого почав бити ОСОБА_32 . ОСОБА_7 побіг до машини та повернувся з рушницею, щось кричав. Бійка зупинилася і ОСОБА_32 відскочив від ОСОБА_9 . Потім ОСОБА_85 націлився рушницею у бік потерпілого, який поліз в кишеню куртки, а ОСОБА_85 вистрелив. Вже після цього з кишені ОСОБА_75 випав пістолет.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснив, що 19.02.2012 року він приїхав на берег річки Мертвовод разом з ОСОБА_25 , ОСОБА_42 , хлопцем на ім`я ОСОБА_86 . Коли приїхали, там вже були ОСОБА_9 , ОСОБА_49 і ОСОБА_7 , а біля них ОСОБА_87 та ще троє осіб. Між зазначеними особами відбувалась розмова з приводу автомобіля потерпілого. Зброї ні в кого не було. Він стояв в стороні, на відстані 10-15 м, автомобіль «Волга», на якому приїхав ОСОБА_7 та брати ОСОБА_83 , знаходився трохи далі. ОСОБА_88 першим розпочав бійку. Він бачив бійку між ОСОБА_89 і ОСОБА_9 . Потім підбіг ОСОБА_7 , який тримав в руках рушницю, побачивши яку, ОСОБА_78 та ОСОБА_9 відскочили один від одного на відстань 3-5 метрів, а потім пролунав постріл. Після пострілу ОСОБА_88 впав на коліна обличчям в сніг, а ОСОБА_82 , ОСОБА_9 та ОСОБА_90 побігли до автомобіля «Волга» та уїхали. Свідок стверджував, що у ОСОБА_91 не було будь-якої зброї пістолета чи ножа, а була лише кобура на ремені.

Свідок ОСОБА_25 суду пояснив, що коли прибули до місця події, то там були ОСОБА_9 , ОСОБА_49 та ОСОБА_7 . Він відійшов у бік з ОСОБА_39 , з яким був знайомий, розмовляв з ним, та не спостерігав за іншими. Потім побачив ОСОБА_7 з рушницею вже після того, як пролунав постріл. Пояснив, що всі стояли приблизно на відстані 10-15 метрів від місця бійки. Не бачив, щоб ще хтось, окрім ОСОБА_84 , бив ОСОБА_92 . Зазначив, що зброю у ОСОБА_20 ні до того, ні в цей день не бачив.

Отже, хоча обвинувачений ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_9 стверджували про наявність у ОСОБА_20 зброї і ножа, і пістолета, які він нібито демонстрував, що створювало небезпеку для їх життя, але ж ці доводи спростовуються показаннями свідка ОСОБА_31 , з яких слідує, що він не бачив у ОСОБА_75 пістолета, а також аналогічними наведеними показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 .

Що стосується великої кількості осіб з боку ОСОБА_75 , про що стверджував обвинувачений, за поясненнями якого це створювало підвищену небезпеку для нього та його друзів, то ці доводи не відповідають дійсності, оскільки з пояснень свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_31 , під час бійки між ОСОБА_42 та ОСОБА_9 ніхто у бійку не втручався та не мав на це намір, всі стояли на деякій відстані, не мали зброї, а, навпаки, рушницю мав лише ОСОБА_7 .

Хоча згідно протоколу огляду трупу ОСОБА_19 на ремні його брюк виявлена кобура (т.2, а.п.102-108), але на місці події пістолет виявлений не був, а за поясненнями потерпілої ОСОБА_11 , її син зброї не мав та носив порожню кобуру.

Ці пояснення узгоджуються також з показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_31 про те, що 19.02.2012 року під час зустрічі з ОСОБА_7 у потерпілого не було ні пістолету, ні ножа, про що стверджував обвинувачений. В цій частині показання потерпілої підтверджуються й даними протоколу огляду місця події від 19.02.2012 року (т.2, а.п. 95-101), згідно яким на місці вчинення злочину зброї виявлено не було. Тому суд дійшов вірного висновку, що в судовому засіданні не доведено, що потерпілий ОСОБА_88 мав будь-яку зброю та намагався застосувати її відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Крім того, наведені показання свідків, які були очевидцями події, спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він був вимушений здійснити постріл з рушниці після того, як потерпілий дістав пістолет та направив на нього.

Хоча в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 пояснив, що бачив у ОСОБА_20 пістолет, але ж за його поясненнями, пістолет випав з кишені потерпілого вже після того, як в останнього був здійснений постріл і він впав. Отже, ОСОБА_88 не направляв у бік ОСОБА_7 пістолет, що спростовує доводи обвинуваченого в цій частині.

За висновком судово-медичної експертизи, смерть ОСОБА_19 настала від вогнепального поранення грудної клітини з ураженням серця та легені. У потерпілого виявлені тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді наскрізного вогнепального поранення грудної клітини з ураженням серця та лівої легені, ребер, яке виникло від пострілу з вогнепальної зброї, що має в заряді дріб, і знаходиться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті. Ушкодження на трупі виникли від одного пострілу вогнепальною зброєю. Смерть настала відразу після отримання ушкоджень. В момент нанесення ушкоджень потерпілий перебував у вертикальному положенні передньою поверхнею тулубу до нападаючого (т.2, а.п.145-151).

Згідно із висновком судово-медичної експерти речових доказів, на шкіряному препараті з передньої поверхні грудної клітини трупа ОСОБА_19 встановлено шість вхідних вогнепальних поранень, які утворилися в результаті пострілу з вогнепальної зброї, зарядженої снарядом, в склад якого входив свинець. На шкіряному препараті зі спини трупа виявлено шість вихідних вогнепальних поранень у вигляді наскрізних отворів та локальних внутрішньошкіряних крововиливів без ушкодження цілісності шкіри, з проникненням в підшкірну клітчатку інородних тіл з металу сірого кольору округлої форми, що утворилися в результаті пострілу з вогнепальної зброї, зарядженого картеччю, в склад якого входив свинець.

Постріл здійснено з близької дистанції, та в момент пострілу ОСОБА_19 був повернутий передньою частиною тіла до особи, яка здійснила постріл (т.2, а.п. 199-204).

В судовому засіданні обвинувачений підтвердив, що постріл він здійснив з рушниці, яка виявлена, як слідує з протоколу огляду місця події від 20.02.2012 року, на ділянці узбіччя автодороги Улянівка-Миколаїв (т.2, а.п.111), тобто в зазначеному обвинуваченим місці.

Відповідно до висновку судово-балістичної експертизи, виявлений предмет є ручною довгоствольною вогнепальною зброєю двоствольною гладкоствольною мисливською рушницею, моделі «ТОЗ-Б», 16 калібру, серії «ШК» №3570, 1956 року виготовлення. Рушниця до стрільби придатна. Постріл без натискання на спусковий гачок здійснити не можливо (т.2, а.п.210-212).

Як вбачається з протоколів пред`явлення предмету для впізнання від 21.02.2012 року, ОСОБА_93 впізнав цю рушницю, яку віддав ОСОБА_29 (т.2, а.п.112), а ОСОБА_94 впізнав рушницю, яку взяв у ОСОБА_95 та передав ОСОБА_7 (т.2, а.п.113). Ці обставини не заперечував обвинувачений ОСОБА_7 , пояснивши, що дійсно взяв рушницю у ОСОБА_96 , і саме з неї здійснив постріл в ОСОБА_97 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_93 пояснив, що зберігав мисливську рушницю без реєстрації, та тимчасово передав її ОСОБА_29 , а свідок ОСОБА_29 пояснив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 знали, що в нього є мисливська рушниця, яку він взяв у ОСОБА_95 , та за їх проханням передав їм цю рушницю.

Свідок ОСОБА_9 підтвердив, що рушницю він та ОСОБА_7 взяли у ОСОБА_29 , який мешкає в с. Трикрати. В той день, коли відбулося вбивство, саме ця рушниця була в автомобілі.

З показань свідка ОСОБА_30 вбачається, що 18.02.2012 року він возив ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до с. Трикрати. Коли перебували в с.Трикратах, знайомий ОСОБА_9 та ОСОБА_7 поклав до багажника автомобіля мішок, який потім ОСОБА_9 та ОСОБА_7 забрали.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував, що його знайомі ОСОБА_93 та ОСОБА_29 мали мисливську рушницю. ОСОБА_9 запропонував йому взяти рушницю, яку він зберігав вдома, оскільки біля його двору їздила підозріла машина. 19.02.2012 року, виносячи рушницю з дому, він її сховав в пакет, щоб ніхто не побачив рушниці, склавши її навпіл, та в машині поклав ззаду на підлогу.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_7 заздалегідь приготував для вчинення злочину рушницю, яку заздалегідь зібрав та спорядив патронами 16-го калібру.

Твердження обвинуваченого про те, що 19.02.2012 року він мав намір повернути рушницю та направлявся в с. Трикрати, щоб її повернути, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_30 , з яких слідує, що рушницю ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_29 напередодні 18.02.2012 року, а 19.02.2012 року ОСОБА_9 попросив повозити його саме по місту, а не в с. Трикрати.

Крім того, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він заховав рушницю вдома, а 19.02.2012 року, виносячи її з дому, приховував в пакеті, склавши навпіл, потім поклав на підлогу ззаду в автомобілі, на якому приїхав до річки Мертвовод, де відбулася зустріч з потерпілим ОСОБА_42 , свідчать про те, що він заздалегідь приготував знаряддя злочину та з ним направився до місця зустрічі з потерпілим.

Таким чином, показання ОСОБА_7 щодо часу, місця і способу заподіяння вогнепального поранення потерпілому відповідають даним, які містяться у висновках експертиз, і підтверджуються показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні.

Факт настання смерті ОСОБА_75 внаслідок дій ОСОБА_7 в апеляційних скаргах не оспорюється. Разом з тим, твердження ОСОБА_7 у судовому засіданні про те, що він не мав наміру вбивати ОСОБА_98 , але, побоюючись за своє життя та ОСОБА_9 , застосував рушницю із метою захисту від протиправних дій потерпілого, як і аналогічні доводи захисника в апеляційній скарзі та його посилання на те, що ОСОБА_7 вчинив зазначені дії щодо потерпілого у стані необхідної оборони, а також перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, не ґрунтуються на матеріалах справи і є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Тобто, законом передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Крім того, ч. 4 ст. 36 КК України передбачено, що особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

Однак, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б свідчили, що потерпілий вчинив суспільно небезпечне посягання щодо ОСОБА_7 , у зв`язку з чим останній міг перебувати у стані необхідної оборони та вчинив вбивство через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, про що заявляє обвинувачений та його захисник.

Ті дії, які, за твердженням ОСОБА_7 нібито були протизаконні з боку ОСОБА_75 та становили небезпеку для його життя та друзів, за своїм характером і об`єктивними проявами не можуть розцінюватись як такі, що досягли ступеня суспільної небезпечності, властивого злочину, і викликали у ОСОБА_7 стан необхідної оборони чи сильного душевного хвилювання.

Ці доводи апелянтів спростовані наведеними у вироку доказами, а саме показаннями обвинуваченого та допитаних свідків - очевидців події, з яких слідує, що ОСОБА_88 вдарив ОСОБА_7 лише один раз у обличчя, потім бійка відбувалася між ОСОБА_65 та ОСОБА_9 , а обвинувачений відбіг до автомобіля, який знаходився на відстані від цієї бійки, узяв рушницю, яку заздалегідь приготував для вчинення злочину, привіз до місця події та тримав у зібраному стані, та, повернувшись до потерпілого одразу ж навів рушницю на нього, хоча потерпілий не демонстрував будь-яку зброю, тобто була відсутня реальна погроза з боку потерпілого.

Як встановлено судом, навівши рушницю на потерпілого, ОСОБА_7 попередив про свої наміри, про що свідчать показання свідка ОСОБА_25 , який пояснив, що обвинувачений кричав перед пострілом: «Не підходьте, стрельну». Та, незважаючи, що потерпілий та ОСОБА_9 припинили битися та відскочили один від одного, обвинувачений здійснив постріл з рушниці. В свою чергу, потерпілий ОСОБА_32 , побачивши рушницю, зупинив свої дії щодо ОСОБА_9 та не демонстрував пістолет як в процесі бійки, так і після того, як ОСОБА_7 навів на нього рушницю.

У зв`язку з цим твердження захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 захищав себе та своїх друзів від нападу потерпілих, а тому був змушений здійснити постріл, суперечить фактичним обставинам справи.

Судом досліджений висновок судово-психологічної експертизи, згідно якому, не виключно, що в момент вчинення злочину ОСОБА_7 перебував у стані фізіологічного афекту, та не виключно, що в момент здійснення протиправних дій він не міг розуміти характер і суспільну небезпеку своїх дій (т. 3, а.п. 8-22).

З огляду на вимоги ч.10 ст. 101 КПК України, яка передбачає, що висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, суд належним чином обґрунтував, що висновок судово-психологічної експертизи не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ, оскільки в його основу покладені обставини, які суперечать дослідженим судом доказам.

Зокрема, в обґрунтування своїх висновків експерт посилається на пояснення ОСОБА_7 про нібито його сильне душевне хвилювання, про його стан до, під час та після вчинення вбивства потерпілого, які по суті не відповідають його показанням в судовому засіданні.

Судом також враховано, що аналізуючи індивідуально-психологічні особливості обвинуваченого, експерт вказав дані, які суперечать службовій характеристиці на ОСОБА_7 , а також суд вірно зазначив, що висновки не носять категоричний характер.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив злочин на ґрунті неприязних відносин, однак цей мотив злочину не є достатньою підставою вважати, що злочин вчинений у стані сильного душевного хвилювання, про що стверджує апелянт.

Перед здійсненням пострілу з боку потерпілого ОСОБА_19 не існувало суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я обвинуваченого, протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. ОСОБА_7 усвідомлював свої дії, керував ними і заздалегідь підготувався, озброївшись рушницею, тобто передбачав настання зазначених наслідків. Після вчинення злочину, як вбачається із пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_31 , ОСОБА_30 та ОСОБА_26 , він усвідомлював потребу переховатися від правоохоронних органів та позбутися знаряддя вчинення злочину (рушниці), що також свідчить про відсутність у обвинуваченого стану сильного душевного хвилювання.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 під час вбивства потерпілого не перебував у стані необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, а висновок судово-психологічної експертизи визнав таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Не відповідають дійсності доводи захисника про те, що ніхто з осіб, які прибули з потерпілим ОСОБА_42 , не був допитаний, оскільки в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які прибули на зустріч разом з ОСОБА_65 , та пояснили про обставини вчинення ОСОБА_7 умисного вбивства потерпілого.

На виконання вказівок апеляційного суду Миколаївської області, висловлених в ухвалі від 26.03.2013 року (т. 3, а.п. 25-28), в ході досудового та судового слідства прийняті належні заходи для встановлення усіх осіб, які перебували на місці вчинення злочину, та їх допиті.

В ході досудового та судового слідства встановлено, що на місці вчинення злочину разом з потерпілим ОСОБА_42 перебували, окрім ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , також ОСОБА_87 , ОСОБА_69 , ОСОБА_45 , ОСОБА_99 .

Хоча в ухвалі апеляційного суду вказано на необхідність встановлення очевидців вбивства та проведенні їх допиту, але ж ці вказівки фактично виконані, оскільки всі учасники події встановлені, але суд першої інстанції був позбавлений можливості відповідно до вимог ст. 23 КПК України показання свідків ОСОБА_100 , ОСОБА_68 та ОСОБА_101 дослідити безпосередньо в суді, оскільки на неодноразові виклики до суду свідки не з`явилися, привід стосовно свідків не виконаний, крім того, свідок ОСОБА_102 змінив місце проживання, а ОСОБА_103 , помер.

В той же час, хоча зазначені свідки не були допитані в суді, але ж це не є істотною неповнотою судового слідства, і не може бути розцінено як невиконання вказівок апеляційного суду, про що зазначає обвинувачений та його захисник, оскільки судом були застосовані вичерпні можливості щодо виклику цих осіб до суду.

Крім того, в суді допитані очевидці вчиненого злочину як з боку обвинуваченого (свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_49 , ОСОБА_72 ), так і з боку потерпілого (свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 ), тобто є достатні підстави вважати, що судом вірно встановлені фактичні обставини кримінального провадження, які ґрунтуються на оцінці досліджених судом доказів, в тому числі на показаннях допитаних в суді свідків.

У вироку детально наведені показання усіх допитаних судом свідків, в тому числі ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_9 та ОСОБА_31 , і за змістом повністю співпадають з показаннями, які зафіксовані технічними засобами. Тому доводи захисника ОСОБА_8 про невідповідність показань свідків тим, що надані суду, а також про невірну оцінку інших показань, не знайшли підтвердження.

Суд належно оцінив усі досліджені в судовому засіданні докази і обґрунтовано визнав винним обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині (умисному вбивстві).

За таких обставин, відсутні підстави для закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, про що просять обвинувачений та його захисник, а тому їх апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ст. 194 ч. 2 КК України, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується задовільно, має вагітну дружину. Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання, не встановлено.

Покарання за ст. 115 ч.1 КК України обвинуваченому ОСОБА_7 призначено в межах санкції цієї статті, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину та наведених даних про особу винного, в тому числі врахований його сімейний стан. Хоча обвинувачений посилається на щире каяття, але ж ця заява є голослівною, оскільки він вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, а тому відсутні обставини, які пом`якшують покарання. Обставини, які обтяжують покарання, не встановлено.

Отже, за ст. 115 ч. 1 КК України покарання призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому відсутні підстави вважати його занадто суворим, про що заявляє обвинувачений, і підстав для його пом`якшення немає.

Остаточне покарання за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 115 ч.1, 194 ч. 2 КК України апеляційний суд визначає відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто за іншим принципом, ніж просить прокурор, а тому апеляційна скарга прокурора з цих підстав підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, п.3 ч.1 ст. 407, п.2 ч.1 ст. 409, 411, 420 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :
Апеляційні скарги прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури та потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року у відношенні ОСОБА_7 скасувати в частині його виправдання за ч. 2 ст. 194 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди 70210 грн 12 коп. та моральної шкоди 80000 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишити той же тримання під вартою. Строк покарання ОСОБА_7 рахувати з 14.11.2014 року, та зарахувати в строк відбування покарання час перебування під вартою з 22.02.2012 року по 14.05.2013 року.

В решті вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржений в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: