Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4.,
прокурора ОСОБА_5.,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000293 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року щодо:

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Єнакієвого Донецької області, жителя АДРЕСА_1),

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК;

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, уродженця с. Костянтинівки Арбузинського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_2),

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження в цьому суді у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що у кримінальному провадженні достатньо доказів винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що під час перевірки провадження залишилися поза увагою апеляційного суду, який усупереч ст. 404 КПК України належно не дослідив цих матеріалів. Крім того, прокурор вважає, що апеляційний суд при розгляді його апеляційної скарги як сторони обвинувачення та залишенні її без задоволення не перевірив належним чином наведених у скарзі доводів і не вмотивував свого рішення, а тому ухвала не відповідає положенням ст. 419 цього Кодексу .

Згідно з вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 березня 2014 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано невинуватими у пред'явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 135 КК України і виправдано у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачено в тому, що вони, будучи зобов'язаними і маючи можливість надати допомогу, завідомо залишили без допомоги особу, яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через хворобу та внаслідок безпорадного стану, в результаті чого ця особа померла.

Так, 25 серпня 2012 року приблизно о 19.00 год., на думку органів досудового слідства, співробітники рятувальної станції міського пляжу управління з питань надзвичайних ситуацій, мобілізаційної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Южноукраїнської сільської ради, а саме матроси-рятувальники ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на яких законом покладено обов'язки здійснювати рятувальні роботи і надавати першу медичну допомогу, проігнорували прохання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про надання допомоги із застосуванням спеціального човна, щоби повернутись на узбережжя з акваторії річки Південного Бугу ОСОБА_10, котрий, зі слів жінок, перебував у небезпечному для життя стані через хворобу серця та вживання спиртних напоїв.

Несвоєчасне надання працівниками рятувальної служби ОСОБА_6 та ОСОБА_7 допомоги ОСОБА_10 спричинило смерть потерпілого внаслідок механічної асфіксії при утопленні.

Виправдовуючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діянні зазначених осіб складу кримінального правопорушення, навівши відповідні обґрунтування у мотивувальній частині вироку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав заявлених касаційних вимог і вказував на відсутність правових підстав для скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Про дату, час та місце касаційного розгляду учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у судовому розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК участь сторін або інших учасників кримінального провадження в касаційному розгляді при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов'язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність виправданого, його захисника під час касаційного розгляду не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред'явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя й здоров'я, честь і гідність, недоторканність та безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема ст. 135 КК встановлює кримінальну відповідальність за завідоме залишення в небезпеці.

Об'єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає в невиконанні особою обов'язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває в небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб'єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, котра сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Суб'єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб'єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб'єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Поняття «завідомість» розуміється як усвідомлення особою, котра вчиняє будь-яке діяння, певних фактів чи обставин, які випливають зі змісту кримінально-правової заборони залишення в небезпеці, та є ознакою, що характеризує інтелектуальний момент умислу. В діях особи наявний склад злочину лише тоді, коли вона достовірно знала про небезпеку, що загрожує потерпілому, і про те, що вказана небезпека загрожує життю останнього. Тільки неусвідомлення особою небезпечного для життя такого безпорадного стану особи виключає кримінальну відповідальність за залишення в небезпеці.

Отже, відповідно до змісту диспозиції ст. 135 КК суб'єкт цього злочину має усвідомлювати: а) небезпечний для життя стан потерпілого; б) безпорадність особи, про яку цей суб'єкт повинен був піклуватись або яку поставив в небезпечний для життя стан; в) загроза життю виникла внаслідок поставлення особи в небезпечний для життя стан суб'єктом злочину чи внаслідок подій або явищ, не пов'язаних із поведінкою винного; г) можливість суб'єкта злочину надати необхідну потерпілому допомогу.

Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров'ю особи.

З матеріалів справи та судових рішень видно, що цих вимог закону суд дотримався.

Як убачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також підстави виправдання цих осіб із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Так, у виправдувальному вироку місцевого суду зроблено аналіз та дано належну оцінку сукупності досліджених у судовому засіданні доказів, наданих сторонами обвинувачення і захисту, зокрема: положенню про рятувальну станцію на міському пляжі управління з питань надзвичайних ситуацій, мобілізаційної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Южноукраїнської міської ради; функціональним обов'язкам матроса-рятувальника; показанням потерпілої ОСОБА_8, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 щодо обставин події, показанням обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які заперечували вчинення ними інкримінованого злочину.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінально-процесуального закону ретельно перевірив зібрані під час досудового слідства докази, на підставі яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було пред'явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв'язку.

Переконливих аргументів для спростування вказаних висновків суду щодо оцінки доказів у касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, дійшов умотивованого висновку про відсутність в діянні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу інкримінованого злочину.

Докази винуватості виправданих, на які посилались органи досудового розслідування, перевірено судовими інстанціями і згідно зі ст. 94 КПК належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі, ретельно перевірив апеляційний суд інстанції і дав на них вичерпну відповідь.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким рішенням апеляційного суду, оскільки зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що вона не містить конкретних доводів на користь невідповідності вимогам кримінального процесуального закону дослідження, проведеного місцевим судом. Аналогічно у касаційній скарзі не зазначено, у чому конкретно полягає неповнота дослідження обставин кримінального провадження та які саме норми процесуального закону порушив місцевий суд при їх дослідженні. Фактично в скарзі прокурор наводить власну оцінку фактичних обставин на користь винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відмінну від оцінки суду, і замість правової аргументації у скарзі викладає свою позицію щодо інкримінованого діяння.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, є безпідставними, її законність обґрунтованих сумнівів у колегії суддів не викликає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були би підставами для скасування постановлених у цій справі судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.

Керуючись статтями 433-436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3