Справа № 1/2218/643/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2013 року
м.
Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд, у
відкритому судовому засіданні, в
приміщенні суду у складі:

головуючого - судді Антонюка О.В.

з участю: секретарів - Швець З.В.,
Лазоренко К.Ю., Коломієць Б.М., державних
обвинувачів - прокурорів Стефанського
С.М., Галуса О.П., Завістовського Б.В.,
потерпілих: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представника
потерпілих - адвоката ОСОБА_7,
підсудного ОСОБА_8 та захисника -
адвоката ОСОБА_9, розглянув кримінальну
справу по обвинуваченю,

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Глибочок,
Новоушицького р-ну, Хмельницької
області, українця, громадянина України,
з середньою освітою, одруженого,
працюючого контролером КП «По
організації роботи міського
пасажирського транспорту»,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,
раніше не судимого,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.4
ст.190, ст.353, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.2 ст.369 КК
України.

Судовим слідством місцевий суд,-

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового слідства
ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що
упродовж

2007-2008 років, у м. Хмельницькому,
скоїв ряд злочинів, а саме:

- заволодіння чужим майном шляхом
обману та зловживання довірою,
вчиненими повторно, в особливо великих
розмірах у громадян: ОСОБА_2 в сумі -13000
грн., чим спричинив йому матеріальної
шкоди; ОСОБА_10 в сумі 50500 грн., чим
спричинив йому матеріальної шкоди у
великих розмірах; ОСОБА_3 в сумі 30300 грн.,
чим спричинив йому значної
матеріальної шкоди; ОСОБА_11 в сумі 121200
грн., чим спричинив йому матеріальної
шкоди у великих розмірах; ОСОБА_1 в сумі
125240 грн., чим спричинив йому
матеріальної шкоди у великих розмірах;
ОСОБА_5 в сумі 136350 грн., чим спричинив
йому матеріальної шкоди у великих
розмірах; ОСОБА_4 в сумі 252500 грн., чим
спричинив йому матеріальної шкоди в
особливо великих розмірах; ОСОБА_6 в
сумі 126250 грн., чим спричинив їй
матеріальної шкоди у великих розмірах,
а всього на загальну суму 13000 грн. та 166800
доларів США, що по курсу НБУ становить
842340 грн., тобто на суму яка в шістсот і
більше разів перевищує
неоподатковуваний мінімум доходів
громадян, тобто злочин передбачений ч.4
ст.190 КК України;

- крім того, самовільне присвоєння
владних повноважень, поєднаним із
вчиненням злочину передбаченого ч.4
ст.190 КК України, тобто злочин
передбачений ст.353 КК України. Оскільки
представлявся потерпілим ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 працівником
Хмельницької міської Ради, який
обіймає впливову посаду і може
вирішувати питання щодо виділення
земельних ділянок та надання державних
актів на земельні ділянки;

- а також підбурювання ОСОБА_11 та
ОСОБА_1 до замаху на давання хабара
посадовим особам Хмельницької міської
Ради за виділення земельних ділянок та
надання державних актів на право
власності на земельні ділянки,
вчиненими повторно, тобто злочину
передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.2 ст.369
КК України.

Допитаний в судовому засіданні
підсудний ОСОБА_8 винним себе у
пред'явленому обвинуваченні не визнав
і заперечував скоєння ним будь-яких
злочинів. При цьому, не оспорюючи, що
він дійсно зустрічався з вищевказаними
потерпілими разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_14,
пояснив, що грошей у потерпілих не брав,
а лише був присутнім, коли отримували
гроші та писали розписки інші особи.
Нікому з потерпілих він не обіцяв
вирішити за гроші питання виділення
Хмельницькою міською Радою земельної
ділянки та отримати Державний акт на
земельну ділянку, а також ніколи не
повідомляв їм, що він обіймає в
Хмельницькій міській Раді впливову
посаду і може вирішувати вказані
питання. Нікого з потерпілих він не
підбурював до давання хабара і грошей з
цією метою у них не брав. Що ж
стосується ОСОБА_10, то він дійсно брав у
останнього в борг 10000 (десять тисяч)
доларів США для купівлі автомобіля про
що писав відповідну розписку. Однак,
такі кошти ОСОБА_10 він повністю
повернув і останній до нього жодних
претензій не має, про що свідчить
наявна в матеріалах справи заява
ОСОБА_10 (т.6 а.с.191).

Дослідивши всі докази по справі,
з'ясувавши позицію учасників процесу
щодо відсутності клопотань про
доповнення судового слідства та
відсутності клопотання у прокурора про
зміну обвинувачення, судом порушено
перед учасниками судового розгляду
питання про направлення справи на
додаткове розслідування з мотивів
неповноти та неправильності
досудового слідства, тобто не
дослідження всіх обставин, зазначених
в постанові суду від 16 грудня 2010 року
про направлення справи на додаткове
розслідування та неналежного
виконання положень ст.ст.22,64,131,132,223 КПК
України (в ред.1960 року) не врахуванні
положень ст.ст.32,33 КК України при
формулюванні обвинувачення, які не
можуть бути усунуті судом під час
судового слідства.

Прокурор заперечував щодо направлення
справи на додаткове розслідування з
вищевказаних підстав та вважав за
можливе закінчити її розгляд
ухваленням обвинувального вироку.

Потерпіла ОСОБА_6, представник
потерпілих, а також підсудний ОСОБА_8 та
його захисник вважали, що справу слід
направити на додаткове розслідування з
метою усунення неповноти та
неправильності досудового слідства.
Крім того, представник потерпілих,
вказував на необхідність в ході
додаткового розслідування перевірити
обґрунтованість відмови в порушенні
кримінальної справи відносно свідків
ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та прийняти правове
рішення щодо оцінки дій свідка ОСОБА_16,
перші з яких за винагороду
безпосередньо сприяли підсудному у
заволодінні грошовими коштами
потерпілих, а останній будучи
посадовою особою, на прохання
підсудного з не встановлених мотивів
повідомляв потерпілим ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 не правдиві відомості, чим
сприяв ОСОБА_8 у вчиненні злочинів.

Заслухавши думку учасників
судового розгляду, враховуючи
досліджені матеріали кримінальної
справи, суд приходить до висновку, що
кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_8 у скоєнні злочинів,
передбачених ч.4 ст.190, ст.353, ч.2 ст.15, ч.4
ст.27, ч.2 ст.369 КК України слід повернути
прокурору для організації додаткового
розслідування через неповноту і
неправильність досудового слідства,
які не можуть бути усунуті в судовому
засіданні.

При цьому суд виходить з
наступного:

Відповідно до вимог ст.22 КПК
України (в ред.1960 року) прокурор,
слідчий і особа, яка проводить
дізнання, зобов'язані вжити всіх
передбачених законом заходів для
всебічного, повного і об'єктивного
дослідження обставин справи, виявити
як ті обставини, що викривають, так і ті,
що виправдовують особу.

В силу вимог ст.64 КПК України (в ред.1960
року) при провадженні досудового
слідства, дізнання і розгляді справи в
суді підлягають доказуванню зокрема
подія (час, місце, спосіб та інші
обставини вчинення злочину) та мотиви
злочину.

Відповідно до п.8 постанови
Пленуму Верховного Суду України №2 від
11.02.2005 року «Про практику застосування
судами України законодавства, що
регулює повернення кримінальних справ
на додаткове розслідування»
повернення справи на додаткове
розслідування зі стадії судового
розгляду допускається лише з мотивів
неповноти або неправильності
досудового слідства. Досудове слідство
визнається неповним, якщо під час його
провадження всупереч вимогам статей 22
і 64 КПК не були досліджені або були
поверхово чи однобічно досліджені
обставини, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи ( не
були допитані певні особи; не
витребувані й не досліджені документи,
речові та інші докази для
підтвердження чи спростування таких
обставин; не досліджені обставини,
зазначені в ухвалі суду, який повернув
справу на додаткове розслідування,
коли необхідність дослідження тієї чи
іншої з них випливала з нових даних,
установлених при судовому розгляді; не
були з'ясовані з достатньою повнотою
дані про особу обвинуваченого; тощо).
Неправильним досудове слідство
визнається в разі, коли органами
досудового слідства при вчиненні
процесуальних дій і прийнятті
процесуальних рішень були неправильно
застосовані або безпідставно не
застосовані норми
кримінально-процесуального чи
кримінального закону і без усунення
цих порушень справа не може бути
розглянута в суді.

Проте ці вимоги закону під час
досудового слідства та додаткового
розслідування справи слідчим не були
виконані, а обставини, які мають
істотне значення для повного та
об'єктивного вирішення справи по суті,
належним чином не з'ясовані.

Так, в постанові суду від 16 грудня
2010 року про направлення справи на
додаткове розслідування було
зазначено: «Більшість епізодів
шахрайства ґрунтується на показаннях
потерпілих, а також боргових розписках
свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13, які брали
гроші в потерпілих в борг для своїх
особистих цілей, про що свідчить сам
текст цих розписок. З даних боргових
розписок вбачаються цивільно-правові
відносини між сторонами». Проте в ході
додаткового розслідування справи,
органом досудового слідства вказані
обставини не були належним чином, з
врахуванням положень Цивільного
кодексу України, досліджені і їм не
була дана відповідна правова оцінка.
Слідчий лише формально обмежився
складанням слідчої довідки, в якій
зазначив про пред'явлення
обвинувачення ОСОБА_8 та відмову в
порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_14

В судовому ж засіданні, прокурор
посилаючись на показання потерпілих
про передачу, згідно домовленості,
грошових коштів саме ОСОБА_8 для
вирішення питання про виділення
земельних ділянок, на що фактично був
спрямований умисел потерпілих,
стверджував про фіктивний характер та
нікчемність таких розписок.

Проте з такими висновками
прокурора погодитись не можливо,
оскільки вони суперечать вимогам
ст.ст.204, 215, 234, 1047 Цивільного кодексу
України (далі ЦК), з яких слідує: - ст.204
ЦК, що правочин є правомірним, якщо
його недійсність не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним;

- ст.1047 ЦК, що договір позики
укладається в письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законодавством
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадку, коли
позикодавцем є юридична особа -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної продавцем грошової суми або
визначеної кількості речей.

- ч.2 ст.215 ЦК, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

- ст.234 ЦК, що фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

З наведеного вбачається, що
укладені за змістом розписок договора
позики між потерпілими з однієї
сторони та свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з
іншої сторони, відповідають за формою
вимогам Закону, а заяви про їх
нікчемність є безпідставними. Разом з
тим, визнати такі договора фіктивними,
на чому наполягає прокурор, може лише
суд, відповідно до ст.15 ЦПК України в
порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищезазначене, в ході
додаткового розслідування необхідно
дати правову оцінку обставинам
пов'язаним з написанням боргових
розписок свідками ОСОБА_14 і ОСОБА_15 та
передачею грошових коштів потерпілими.
При визнанні таких розписок фіктивними
здобути докази на підтвердження таких
обставин.

Крім того, згідно ст.132 КПК України (
в ред.1960 року) у постанові про
притягнення як обвинуваченого, серед
іншого повинно бути зазначено: злочин,
у вчиненні якого обвинувачується дана
особа, час, місце та інші обставини
вчинення злочину, наскільки вони
відомі слідчому, і стаття
кримінального закону, якою
передбачений цей злочин. Коли
обвинувачений притягується до
відповідальності за вчинення
декількох злочинів, що підпадають під
ознаки різних статей кримінального
закону, в постанові про притягнення як
обвинуваченого повинно бути вказано,
які саме дії ставляться обвинуваченому
в вину по кожній з цих статей.

Відповідно до ч.2 ст.223 КПК України (
в ред.1960 року) обвинувальний висновок
складається з описової і резолютивної
частини. В описовій частині
зазначаються: обставини справи як їх
встановлено на досудовому слідстві;
місце, час, способи, мотиви і наслідки
злочину, вчиненого кожним з
обвинувачених, а також докази, які
зібрано в справі, і відомості про
потерпілого; показання кожного з
обвинувачених по суті пред'явленого
йому обвинувачення, доводи наведені
ним на свій захист, і результати їх
перевірки; наявність обставин, які
обтяжують та пом'якшують його
покарання.

Таких вимог Закону, як встановлено
судом під час судового слідства,
слідчим при пред'явленні обвинувачення
ОСОБА_8 та складанні обвинувального
висновку в повній мірі не виконано.
Зокрема, у сформульованому
обвинуваченні скоєння шахрайства
ОСОБА_8 не зазначено: дійсних мотивів, а
саме спрямованості умислу відносно
кваліфікуючих ознак та обсягу
обвинувачення, не конкретизовано
спосіб вчинення шахрайства, як то
шляхом обману чи зловживання довірою,
не враховано при кваліфікації дій
обвинуваченого положення ст.ст.32-33 КК
України щодо повторності та сукупності
злочинів, внаслідок чого викладене в
обвинувальному висновку обвинувачення
в шахрайстві за ч.4 ст.190 КК України є не
конкретним та суперечливим за змістом,
а відтак порушує право підсудного на
захист.

Оскільки, не можливо однозначно
зробити висновок про те у якому ж
злочині обвинувачується ОСОБА_8 -
продовжуваному, спрямованому на
заволодіння грошовими коштами в
особливо великих розмірах «на суму 13000
грн. та 166800 доларів США, що по курсу НБУ
становить 842340 грн., тобто на суму яка в
шістсот і більше разів перевищує
неоподатковуваний мінімум доходів
громадян, тобто злочин передбачений ч.4
ст.190 КК України» чи - багатоепізодному
за кваліфікуючими ознаками
повторності, а відносно епізода
заволодіння грошовими коштами
потерпілого ОСОБА_4 і кваліфікуючою
ознакою - в особливо великих розмірах
на суму - 252500 грн. Не усунув таких
недоліків, шляхом реалізації свого
права на зміну обвинувачення в суді, в
порядку ст.277 КПК України (в ред.1960 року)
і прокурор.

В ході додаткового розслідування при
вирішенні питання кваліфікації дій
обвинуваченого, серед іншого слід
враховувати також і керівні
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України викладені в постанові №7 від 04
червня 2010 року «Про практику
застосування судами кримінального
законодавства про повторність,
сукупність і рецидив злочинів та їх
правові наслідки».

Необхідно також звернути увагу, що за
змістом ст.190 КК України, шахрайство
може бути вчинено різними способами -
шляхом обману чи зловживання довірою.
Тому при формулюванні обвинувачення,
відносно окремих дій слід вказувати
конкретний спосіб вчинення шахрайства.

Наведені вище недоліки досудового
слідства не можуть бути усунені судом,
оскільки це потребує проведення
слідчих та процесуальних дій, які не
можливо провести в умовах судового
розгляду. За таких обставин,
кримінальну справу про обвинувачення
ОСОБА_8 слід направити на додаткове
розслідування, в ході якого необхідно
усунути вищенаведені недоліки,
провести необхідні слідчі та
процесуальні дії, які випливають зі
змісту цієї постанови та необхідні для
повного, всебічного і об'єктивного
розслідування справи.

Також, з огляду на тривалий з
об'єктивних причин, термін розгляду
справи, який в силу прийнятого судом
рішення про направлення справи на
додаткове розслідування підлягає
продовженню на невизначений термін, що
суттєво обмежує право заставодавця -
ОСОБА_17 на розпорядження належним їй на
праві власності майном - квартирою
АДРЕСА_1, враховуючи належну поведінку
підсудного під час судового розгляду
та не можливість відповідно до
положень чинного законодавства, з
огляду на належність, звернення
можливих стягнень за цивільними
позовами на предмет конкретної
застави, суд розцінює, як обґрунтовану,
відповідну заяву захисника, а тому
вважає за доцільне змінити раніше
обраний ОСОБА_8 запобіжний захід -
заставу на підписку про не виїзд.

На підставі викладеного та
керуючись ст. 281 КПК України ( в ред..1960
року), місцевий суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Кримінальну справу відносно
ОСОБА_8 за обвинуваченням у скоєнні
злочинів передбачених ст.ст. 190 ч.4, 353, ч.2
ст.15, ч.4 ст.27, ч.2 ст.369 КК України
направити прокурору міста
Хмельницького для проведення
додаткового розслідування.

Раніше обраний запобіжний захід
ОСОБА_8 у виді - застави - змінити на
підписку про не виїзд.

Арешт накладений згідно постанови
начальника ВРЗСЕ Св ХМВ УМВС України в
Хмельницькій області ОСОБА_18 від 12.05.2010
року на квартиру АДРЕСА_1,
зареєстровану в бюро технічної
інвентаризації за №19778246, що належить
ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_5, інд. Код НОМЕР_1,
паспорт НОМЕР_2, виданий Хмельницьким
МВ УМВСУ в Хмельницькій області 13.02.1999
року - скасувати.

На постанову може бути подана
апеляція до апеляційного суду
Хмельницької області через
Хмельницький міськрайонний суд
протягом семи діб з дня її винесення.

Головуючий по справі

Суддя:
О.В.Антонюк