АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/793/68/15 Справа № 2314/9208/12 Категорія: Категорія ч. 1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4
з участю

підсудного ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальну справу за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 та підсудного ОСОБА_5 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2015 року, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, утриманців не має, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в сумі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 510 грн.; цивільний позов ОСОБА_6 в частині стягнення з підсудного ОСОБА_5 3 202, 92 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди залишено без розгляду, а в частині стягнення з підсудного ОСОБА_5 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди - задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 500 грн. моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_5 засуджений за те, що він 20 вересня 2012 року о 09 год. 30 хв., перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин завдав ОСОБА_6 удари по руках, спричинивши їй при цьому згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи № 156-2013/о від 16 вересня 2013 року легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на тильній поверхні лівої кисті з захватом променево-зап?ясткового суглобу та фаланг пальців.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, потерпіла ОСОБА_6 та підсудний ОСОБА_5 подали апеляційні скарги.

Потерпіла ОСОБА_6 в апеляційній скарзі вказує, що вирок суду є незаконний і необґрунтований. Згідно зі скаргою приватного обвинувачення, ОСОБА_5 просили притягнути до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, а не за ч. 1 ст. 125 КК України, як вказує у вироку суддя. Потерпіла ОСОБА_6 надала всі квитанції на підтвердження завданої матеріальної шкоди, але суддя не врахував ці дані і зазначив, що потерпіла не надала доказів, присудивши їй лише 500 грн. моральної шкоди, що є неприпустимим і не відповідає завданій шкоді.

Крім того, вказує потерпіла, не було проведено СМЕ в Київському міському бюро СМЕ, оскільки при першому направленні матеріалів не було медичних документів і матеріалів відтворення, а тому установили легкі тілесні ушкодження. При повторному направленні на СМЕ до Київського міського бюро після проведення відтворення обстановки та обставин події кримінальна справа повернулась без виконання постанови, оскільки не було оплачено експертизу. Наполягає, що їй були завдані значно тяжчі тілесні ушкодження, ніж це було вказано у висновку експертизи.

Тому, беручи до уваги викладене вище, потерпіла ОСОБА_6 просить скасувати вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.03.2015 року, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Підсудний ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи. Просить ухвалити новий вирок, яким виправдати його.

Вказує, що у вироку суд посилається на те, що вина ОСОБА_5 доведена та підтверджується показами потерпілої і свідків. Однак, суд не взяв до уваги той факт, що під час проведення слідчого експерименту свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не бачили факту подій у дворі будинку по АДРЕСА_1 та завдання підсудним ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 , а лише чули крик ОСОБА_6 про те, що її б`ють.

Крім того, судом безпідставно не взяті до уваги покази свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проходив протягом декількох секунд. За цей час ОСОБА_6 накинулась на ОСОБА_5 ззаду, подряпала обличчя, почала галасувати, що її б`ють. Хоча її ніхто не бив. ОСОБА_5 після отримання ушкоджень у виді подряпин обличчя відскочив у сторону, після чого ОСОБА_6 вийшла з подвір`я на вулицю.

Крім того, суд при постановленні оскаржуваного вироку не взяв до уваги, що з первинних показів ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_5 їй завдав удари кулаками по голові і руках, а коліном правої ноги по тканинам лівого стегна.

Відповідно до висновку експерта № 156-2013/0 від 16.09.2013 року (а. с. 103-107) вбачається, що не було виявлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних про наявність видимих тілесних ушкоджень у зазначених ділянках при огляді ОСОБА_6 24.09.2012 року), що не дозволяє вважати діагнози "забій м`яких тканин голови", "забій м`яких тканин верхньої третини лівого стегна" як достатньо обґрунтовані. Тому, згідно з п. 4.13.1. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, вказані діагнози при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень не враховувались.

Зазначене дає обґрунтовані підстави ставити під сумнів покази ОСОБА_6 в частині завдання їй тілесних ушкоджень, оскільки, повідомивши про завдання їй численних ударів протягом короткого проміжку часу, вона не підтвердила більшу частину отриманих ушкоджень.

Також, крім допущених судом порушень, зазначених вище, при постановленні вироку від 23.03.2015 року судом було допущено порушення норм кримінального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: зокрема два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Санкція ч. 1 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року. Тобто строк давності притягнення до відповідальності за зазначений злочин складає два роки. Події, за які ОСОБА_5 був притягнутий до відповідальності на підставі вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.03.2015 року, мали місце 20.09.2012 року, тобто на момент постановлення оскаржуваного вироку минув строк для притягнення особи до кримінальної відповідальності. Судом зазначена вимога була проігнорована.

Крім того, підсудний ОСОБА_5 вказує, що відповідно до ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування підсудний може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткових покарань.

На підставі ч. 1 ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Відповідно до ЗУ "Про амністію у 2014 році" він мав бути звільнений від кримінальної відповідальності за амністією, що підтверджується п. ґ) ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про амністію у 2014 році", однак судом такого вчинено не було, що також є неправильним застосуванням кримінального закону.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та підсудний ОСОБА_5 підтримали апеляційні скарги з мотивів, які в них наведені. Просили їх задовольнити, а також заперечили проти задоволення скарг один одного.

ОСОБА_5 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції вказав, що він не завдавав жодних тілесних ушкоджень потерпілій, а навпаки саме вона на нього напала.

Потерпіла ОСОБА_6 вказала, що суд першої інстанції не розібрався у справі, не вжив достатніх заходів для встановлення достеменного ступеня тяжкості отриманих нею внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 тілесних ушкоджень. Наслідком цього стала неправильна кваліфікація дій підсудного за ч. 1 ст. 125 КК України, тоді як завдання їй ушкоджень мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, про що вона й просила у скарзі приватного обвинувачення. Крім цього, цілком ймовірно, що обґрунтована судово-медична експертиза встановить факт отримання нею тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зовсім може змінити суть і порядок розгляду справи.

Заслухавши доповідача, підсудного, потерпілу, вивчивши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає задоволенню, а апеляційна скарга підсудного підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 323 КПК України (1960 р.), вирок суду має бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ст. 365 КПК (1960 р.), вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Якщо розгляд апеляції дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, щодо яких апеляції не надійшли, апеляційний суд зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 367 КПК України (1960 р.) підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді є істотне порушення кримінально-процесуального закону, а також неправильне застосування кримінального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 КПК України (1960 р.), справи про злочини, передбачені статтею 125, частиною 1 статті 126, а також справи про злочини, передбачені статтею 2031, частиною 1 статті 206, статтями 219, 229, 231 - 2322, 356 Кримінального кодексу України щодо дій, якими заподіяно шкоду правам та інтересам окремих громадян, порушуються не інакше як за скаргою потерпілого, якому і належить у такому разі право підтримувати обвинувачення. Зазначені справи підлягають закриттю, якщо потерпілий примириться з обвинуваченим, підсудним. Примирення може статися лише до видалення суду в нарадчу кімнату для постановлення вироку. У справах про злочини, передбачені статтею 125, частиною 1 статті 126, а також статтею 356 Кримінального кодексу України щодо дій, якими заподіяно шкоду правам та інтересам окремих громадян, дізнання і досудове слідство не провадяться.

Відповідно до ст. 251 КПК України (1960 р.), скарга потерпілого повинна відповідати вимогам, які цим Кодексом встановлені щодо обвинувального висновку (статті 223 і 224 цього Кодексу). Суддя, одержавши від потерпілого скаргу з проханням порушити справу, приймає одне із таких рішень: 1) залишає скаргу без розгляду, якщо вона не відповідає вимогам, зазначеним у частині першій цієї статті, та повертає її особі, яка подала скаргу; 2) за наявності до того підстав відмовляє в порушенні кримінальної справи або надсилає її за належністю прокурору; 3) за наявності достатніх даних, які вказують на вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 27 цього Кодексу, порушує кримінальну справу і призначає її до розгляду.

Відповідно до ст. 275 КПК України (1960 р.), розгляд справи провадиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого їм обвинувачення. В разі необхідності доповнити чи змінити пред`явлене обвинувачення або порушити кримінальну справу по новому обвинуваченню чи щодо нових осіб суд додержується правил, установлених в статтях 276, 277, 278 цього Кодексу.

Вказані вище вимоги закону судом першої інстанції у повному обсязі виконані не були. Зокрема, у скарзі приватного обвинувачення потерпіла ОСОБА_6 просила порушити справу за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (а.с. 2-4).

За вказаною вище скаргою приватного обвинувачення судом була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого саме ч. 2 ст. 125 КК України (а.с. 1). При цьому слід відзначити, що в резолютивній частині цієї постанови не вказано, що ж саме порушено відносно ОСОБА_5 , оскільки в ній відсутні слова «кримінальну справу», й про це необхідно робити висновок лише із загального контексту усієї постанови.

Таким чином, ОСОБА_5 було висунуте приватне обвинувачення саме за ч. 2 ст. 125 КК України, яке надалі й підтримувала у суді потерпіла ОСОБА_6 . Зміни обвинувачення потерпілою відповідно до вимог ст. 277 КПК України (1960 р.) не було.

Втім суд першої інстанції з незрозумілих підстав розглянув відносно ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, про що чітко вказано у вступній частині вироку (а.с. 266).

Тобто суд розглянув обвинувачення, яке ОСОБА_5 не висувалося, кримінальна справа по якому не порушувалася, і потерпілою це обвинувачення не підтримувалося.

За таких обставин вирок суду не може залишатися чинним і підлягає безумовному скасуванню.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на безпідставність залишення судом першої інстанції без розгляду цивільних вимог потерпілої щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 328 КПК України (1960 р.), де вказано, що, постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Висловлювати свою позицію щодо інших доводів апеляційних скарг підсудного і потерпілої колегія суддів не вбачає доцільним з метою уникнення будь-якого впливу на позицію суд першої інстанції в ході нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Також колегія суддів відзначає, що за умови належного підтвердження винуватості ОСОБА_5 в вчиненні поставленого йому у вину злочину і його відповідної кваліфікації, визначене йому судом першої інстанції покарання у виді штрафу в сумі 510 грн. вбачається зам`яким.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 323, 365, 367 КПК України 1960 року, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу підсудного ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий судовий розгляд кримінальної справи в Придніпровському районному суді м. Черкаси у іншому складі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :