АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/206/15 Справа № 185/7934/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000380 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, проживаючого у буд. АДРЕСА_1 ,

за участі прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Дніпропетровської області звернувся обвинувачений із апеляційною скаргою на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким його виправдати в зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, що потягло за собою неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому посилається на порушення Основного Закону України, а саме ст.62 Конституції, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того, посилаючись на норми закону, зазначені у ст.96 КПК України, зазначає, що потерпілий в даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 , знаходиться під вартою в зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення пов`язаного з участю в радикальній проросійській організації «Слав`янське братство України», що може свідчити про його нечесність, а тому до його показів суд повинен віднестись критично.

Вважає, що докази на підтвердження його вини у спричиненні потерпілому тілесних пошкоджень середньої тяжкості у вигляді переломів 9-го і 10-го ребра лівої половини грудної клітини - сфальсифіковані. Як на його думку, то у потерпілого, виявлений перелом 9-го ребра в іншому місці, порівнюючи з даними, що містяться у висновках судово-медичної комісійної експертизи від 18.07.2013 року, відповідно до яких у ОСОБА_9 виявлені переломи 1Х ребра ліворуч по під пахвовій лінії, двійний перелом Х ребра ліворуч по під пахвовій та лопатковій лініям. При цьому посилається на висновок фахівця з питань СМЕ від 27.08.2012 року та вказує, що у ОСОБА_9 виявлені переломи 1Х ребра ліворуч по лопатковій лінії + двійний перелом Х ребра. Вважає, що медичні документи містять протиріччя щодо перелому 1Х ребра потерпілого, але суд на цю обставину не звернув уваги, не перевірив її та не висвітлив у вироку.

Протиріччя в наявності виявлених у потерпілого тілесних пошкоджень вбачає в тому, що на тілі ОСОБА_9 експертом ОСОБА_10 був «об`єктивно» виявлений синець на бічній поверхні грудної клітини зліва в області 9,10 ребер по середньо-під пахвовій лінії, а у висновку експерта №116 від 18.07.2013 року вказано, що синець на шкіряних покровах грудної клітини ліворуч на рівні 1Х та Х ребер, перелом 1Х ребра ліворуч по під пахвовій лінії, двійний перелом Х ребра ліворуч по під пахвовій та лопатковій лініям мають різну локалізацію та характер. Вказує на відсутність оцінки судом того факту, що лікарі та судово-медичні експерти дають суперечливі висновки відносно переломів у потерпілого 1Х та Х ребер, що зазначена комісійна судово-медична експертиза проведена з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому є недопустимим доказом.

Крім того, апелянт ставить під сумнів по зазначеним в апеляційній скарзі причинам, покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ..

Стверджує, що потерпілий його обмовляє, що ніяких переломів ребер у нього не було, а наявні у нього рентген знімки з переломами мають суперечності і, як на його думку, належать іншим особам або є його старими знімками.

Вказує, що у вироку не повністю викладені покази судмедексперта ОСОБА_10 , та що суд вийшов за межі своїх повноважень, і безпідставно виключив з обвинувачення посилання на факт «обопільної бійки» між ним та потерпілим.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 подав доповнення до апеляційної скарги і уточнив свої вимоги, в яких, посилаючись на ті ж доводи, поставив питання про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Судом ухвалено визнати винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України за таких обставин.

Як визнав встановленим суд, приблизно о 19 год. 35 хв. 29 липня 2012 року ОСОБА_6 під час сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , умисно завдав ОСОБА_9 один удар головою в область правої брови. Від удару ОСОБА_9 впав спиною у відчинений багажник автомобіля марки «Дачіа Логан», д.н. НОМЕР_1 , який стояв біля гаража. Продовжуючи свої дії, спрямовані на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , навалившись на потерпілого, навмисно завдав ОСОБА_9 один удар головою в область правої брови, 4 удари кулаком правої руки по тулубу в область 9 і 10 ребра ОСОБА_9 , після чого ліктем правої руки почав давити в область верхньої губи ОСОБА_9 . Останній, намагаючись звільнитися від ОСОБА_6 , почав вивертатися з-під нього. В цей час ОСОБА_6 знову навмисно наніс один удар головою в область лоба ОСОБА_9 Звільнившись з-під ОСОБА_6 , ОСОБА_9 виліз із багажника автомобіля марки «Дача Доган», д.н. НОМЕР_1 , після чого ОСОБА_6 повторно умисно двома руками штовхнув ОСОБА_9 в область грудей, від чого ОСОБА_9 впав спиною на асфальт. ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, розуміючи, що його діями ОСОБА_9 можуть бути заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, але не маючи намірів від них відмовлятися, продовжив свій злочинний намір направлений на умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , і відштовхнув останнього в сторону бокової стіни гаражу, після чого, обхопивши голову ОСОБА_9 двома руками вдарив нею об бічну стіну гаража, після чого умисно завдав 3 удари коліном правої ноги в область 9 і 10 ребер лівої половини грудної клітки ОСОБА_9 і навмисно завдав 3 удари кулаком правої руки в область 4-го хребця ОСОБА_9 , в результаті чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді переломів 9-го і 10-го ребра лівої половини грудної клітки, які відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я більше трьох тижнів (понад 21 день).

В судовому засіданні Апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 спочатку підтримали апеляційні вимоги повністю, а потім, погоджуючись з тим, що ОСОБА_6 в ході обопільної бійки наносив потерпілому удари, просили перекваліфікувати його дії на ст.126 КК України та звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Прокурор вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими і просив вирок суду залишити без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників кримінального провадження, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційної скарги та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ст.94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності і допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

У відповідності до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані не в повній мірі.

Обгрунтовуючи вину ОСОБА_6 суд, на підтвердження його вини послався: на показання самого ОСОБА_6 , який вину не визнавав, заперечував спричинення потерпілому тілесних пошкоджень зазначеного ступеня тяжкості та допускав, що переломи ребер потерпілий отримав внаслідок падіння; потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , із яких вбачається, що конфлікт між потерпілим ОСОБА_9 і обвинуваченим ОСОБА_6 , під час якого останній наносив удари потерпілому, відбувався 29 липня 2012 року; висновки судово медичної експертизи №531 від 10.10.2012 року, відповідно до яких, крім переломів 9 та 10 ребер лівої половини грудної клітини, які відносяться до ступеню середньої тяжкості, у потерпілого виявлені легкі тілесні пошкодження в області голови, забійної рани правого передпліччя, які спричинили короткочасний розлад здоров`я впродовж більше шести днів, але не більше як три тижні (т.2 а.п.51-52); дані, що містяться в висновках експертизи №619 від 13.11.2012 року, відповідно до яких не виключена можливість утворення тілесних пошкоджень, виявлених ОСОБА_9 , при тих обставинах, на які він вказував при відтворенні обстановки і обставин події та малоймовірно при обставинах, на які вказував обвинувачений ОСОБА_6 (т.2 а.п. 56-57); висновок комісійної судово-медичної експертизи №116 від 18.07.2013 року, в якому зазначено, що синець на шкіряних покровах грудної клітини ліворуч на рівні 9та 10 ребер, перелом 9 ребра ліворуч по під пахвовій та лопатковій лініям, виключає можливість виникнення вищевказаних пошкоджень в результаті падіння потерпілого та ударами областю грудної клітини о тупі тверді предмети, а ці пошкодження виникли від неодноразової ( не менше ніж трьох) дій тупого твердого предмету ( т.3 а.п.39-54).

Оцінюючи вищевказані докази, суд прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому суд залишив поза увагою, що у висновках експертизи, на які він послався як на доказ в підтвердження вини ОСОБА_6 , зазначено, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли виникнути в термін вказаний у постанові про призначення комісійної судово-медичної експертизи, в матеріалах справи та в медичній документації, тобто 27 липня 2012 року.

В той же час, на вирішення експертам було поставлене окреме питання, що до відповідності давності спричинення потерпілому ОСОБА_9 синця неправильної овальної форми, розміром 8,5 х 6,0 см. на бічній поверхні грудної клітини зліва в області 9,10 ребер посередньо під пахвовій лінії даті 27 липня 2012 року, на яке відповідь у висновках відсутня.

Разом із тим, суд, крім посилання на висновки судово-медичних експертиз, які містять суттєві протиріччя, більше не навів ніяких доводів про те, чому він дійшов висновку про спричинення ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості саме 29.07.2012 року, не дав оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_6 , та не зазначив, з яких мотивів він не погодився з доводами обвинуваченого, свої висновки належним чином не мотивував, допустивши при цьому не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.409 КПК України є підставою до скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

При апеляційному провадженні обвинуваченим було заявлене клопотання про призначення судово-медичної експертизи, яке апеляційним судом задоволено частково, була призначена додаткова судово - медична експертиза, на вирішення якої поставлені питання, а саме, про наявність тілесних пошкоджень на тілі ОСОБА_9 та чи може відповідати давність їх спричинення 29 липня 2012 року; чи відповідає місце розташування тілесних пошкоджень, виявлених у ОСОБА_9 у виді переломів 9,10 ребер та синців, що зазначені у медичних документах на його ім`я та висновках фахівця №437 від 27.08.2012 року, висновках судово-медичних експертиз №531 від 10.10.2012 року, №116 від 18.07.2013 року.

У своїх висновках експерти підтвердили висновки попередньої комісійної судово-медичної експертизи від 18.07.2013 року, зазначивши, що виявлені тілесні ушкодження могли виникнути в термін, вказаний у постанові, в матеріалах кримінального провадження та в медичній документації, тобто 27.07.2012 року. Разом з тим, як вбачається зі змісту вказаної експертизи, експерти належним чином висновки не мотивували. Не зрозуміло, на підставі яких досліджень вони зробили свій висновок про давність спричинення виявлених у потерпілого тілесних пошкоджень 27 липня 2012 року, зазначивши, що це відповідає матеріалам кримінального провадження та медичній документації, та дані якої саме постанови вони брали до уваги.

Про те, слід зазначити, що відповідно до висновків експертизи №531 від 10.10.2012 року тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли утворитися у час, вказаний в постанові про призначення судово-медичної експертизи, наданій медичній документації на його ім`я та самим потерпілим, тобто 29.07.2012 року.

Крім того, як вбачається із ксерокопій наявних в матеріалах провадження медичних документів, травма та тілесні пошкодження, з якими ОСОБА_9 знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікування, отримані ним не 27 липня, як зазначається в висновках експертів, а 29 липня 2012 року.

Таким чином, проведені в кримінальному провадженні експертизи, мають суттєві протиріччя, які потребують додаткового дослідження та прийняття заходів для їх усунення, в тому числі і призначення ще однієї відповідної експертизи.

Згідно ст.23 КПК України суд повинен дослідити докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах, документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до п.19 ч.1 ст.7; ч.2,3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Разом з тим, учасники кримінального провадження не заявили клопотання про перевірку судом апеляційної інстанції обставин кримінального провадження в ході апеляційного розгляду та усунення установлених під час судового та апеляційного провадження суперечностей щодо фактичних обставин, тоді як за вимогами ч.3 ст.404 КПК України тільки за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Колегія суддів приходить до висновку, що обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення та не відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження підлягають перевірці, однак з власної ініціативи суд апеляційної інстанції позбавлений можливості це зробити та перевірити правильність оцінки судом першої інстанції висновків судово-медичних експертиз в сукупності з іншими доказами по справі та винесення рішення по суті. Слід зазначити, що без дослідження зазначених обставин та усунення вищезазначених суперечностей у висновках експертів та інших письмових доказах, апеляційний розгляд даного кримінального провадження є неповним.

Крім того, судом першої інстанції не досліджувались обставини нанесення побоїв потерпілому, на які вказують обвинувачений і захисник, а тому суд апеляційної інстанції не може, у відповідності до ч.3 ст.404 КПК, перевірити ці обставини та прийняти законне рішення.

Відповідно до ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого судового рішення, зокрема, якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

У відповідності з п.3,4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення тоді вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, коли за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Згідно п.6 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляцій на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких без клопотання учасників судового провадження не входить повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що зазначено ч.3 ст.404 КПК України, з другого боку в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст.412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п.10,15,16 ч.1 ст.7 КПК України та ст.23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, вказаний вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27травня 2014 року стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, а апеляція сторони захисту частковому задоволенню.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить з використанням передбачених законом процесуальних можливостей перевірити зазначені у висновках експертиз обставини та прийняти міри щодо усунення наявних суперечностей, повно та всебічно дослідити обставини кримінального провадження та наявні в матеріалах провадження докази, дати їм належну оцінку з точки зору їх допустимості, достовірності та їх сукупності на предмет достатності і взаємозв`язку, після чого прийняти законне рішення.

За вимогами ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів перед іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,405, 407 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року відносно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3