Справа № 363/4912/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/432/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 48 21.05.2015

УХВАЛА
Іменем України
21 травня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

виправданого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000381 за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_9 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року щодо, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

виправдано за ч.1 ст.366 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Вироком вирішене питання речових доказів.
Колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, працюючи на посаді інспектора відділення Державної автомобільної інспекції Вишгородського районного відділу ГУ МВС України в Київській області та будучи службовою особою органу державної виконавчої влади вніс до офіційного документу завідомо неправдиві відомості за наступних обставин.

Так, ОСОБА_8 , отримавши рапорт від 01.01.2014р. інспектора взводу №3 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження при УДАІ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_10 про те, що 29.12.2013р. під час несення служби на 20 км автошляху Київ-Овруч в с.Нові Петрівці Вишгородського району, Київської області, водій автомобіля марки Renault Duster, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав його вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка, чим порушив п.2.4 ПДР та визначив, що діяння водія зазначеного автомобіля необхідно кваліфікувати за статтею 122-2 КУпАП, як невиконання водієм вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу.
З метою встановлення особи правопорушника, ОСОБА_8 , 5 січня 2014 року виїздив за місцем реєстрації власника транспортного засобу - ОСОБА_11 ( АДРЕСА_2 ) однак не виявив останнього за місцем реєстрації.
ОСОБА_8 , будучи інспектором ВДАІ Вишгородського РВ та обізнаним про свої службові обов`язки, у тому числі щодо збирання доказів вчинення адміністративного правопорушення будь-якою собою не вжив жодних заходів, передбачених ст..251 КУпАП спрямованих на встановлення доказів вини ОСОБА_11 у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАП. Натомість, 11 січня 2014 о 11 год. 50 хв. в м. Вишгород ОСОБА_8 , будучи службовою особою органу державної влади, в порушення норм статей 254, 256 КУпАП, без відібрання пояснення у правопорушника та збирання будь-яких інших доказів правопорушення, вніс до офіційного документу - протоколу про адміністративне правопорушення серії АГ2 №141238 завідомо неправдиві відомості про те, що саме ОСОБА_11 29.12.2013 близько 12 год. 35 хв. на 20 км. автодороги Київ-Овруч вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122-2 КУпАП, у той час як останнього на місці вчинення правопорушення зазначеного в протоколі, не було.
У подальшому протокол про адміністративне правопорушення серії АГ2 №141238 щодо ОСОБА_11 був направлений для розгляду по суті до Вишгородського районного суду.
Такі дії ОСОБА_8 органами досудового слідства кваліфіковані за ч.1 ст.366 КК України як внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Виправдовуючи ОСОБА_8 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.366 КК України, суд першої інстанції вказав, що стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів про те, що на час складення протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_8 володів відомостями, які б спростовували викладені у рапорті ОСОБА_12 обставини щодо поведінки на дорозі водія автомобіля Renault Duster 29.12.2013р та що ОСОБА_8 усвідомлював та знав про неправдивий характер тих відомостей, які вносились ним 11 січня 2014 року до протоколу про адміністративне правопорушення серії АГ2 №141238 щодо ОСОБА_11 , як не здобуто їх на стадії досудового розслідування, що вказує на відсутність суб`єктивної сторони службового підроблення.
В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції просить вирок суду скасувати як незаконний, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенню фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК України та призначити покарання у виді 2-х років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади.
При цьому, апелянт посилається на те, що за наявності суперечливих доказів у провадженні, суд, не зазначивши підстав визнав достовірними одні докази і відкинув інші, критично віднісся до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , не перевіривши їх достовірність шляхом їх допиту в суді.
Апелянт вказує, що судом не дана оцінка діям ОСОБА_8 , який при перевірці рапорту ОСОБА_10 не намагався встановити чи дійсно мало місце адміністративне правопорушення, так як умисно самоусунувся, обмежившись лише спробою відібрання у ОСОБА_11 пояснень, що в свою чергу вказує на спрямованість умислу на притягнення ОСОБА_11 до адміністративної відповідальності.
За доводами прокурора мотивом вчинення кримінального правопорушення є бажання виконати вказівку керівника ДАІ про притягнення учасників акції «Автомайдан» до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим і були внесені неправдиві відомості щодо порушення ОСОБА_11 ПДР України до протоколу про адміністративне правопорушення.
Також прокурор зазначає, що судом не досліджувалась версія, що за кермом автомобіля міг бути будь-хто, а не обов`язково власник, як це припустив ОСОБА_8 , а відповідно не досліджувались чеки, інші документи, які стверджують версію ОСОБА_11 про його перебування 29.12.13р. в іншому місці, а не на 20 км автодороги Київ-Овруч.
В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу прокурора відхилити, а вирок суду яким його визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.366 КК України за відсутністю в його діях складу злочину залишити без змін.
Заслухавши доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу та постановити щодо ОСОБА_8 обвинувальний вирок, яким визнати його винним за ч.1 ст.366 КК України до 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади, зазначивши термін додаткового покарання 2 роки вже в суді апеляційної інстанції; пояснення ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечили щодо поданої апеляційної скарги, так як в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України,перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначається у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення до вироку формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.

Всі сумніви доведеності винуватості, якщо їх неможливо усунути, повинні трактуватись на користь обвинуваченого.

Органами досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачувався у службовому підробленні внесенні до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, будучи службовою особою.

Доказами, якими сторона обвинувачення обґрунтувала вину ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, про які вказав у вироку суд, є : рапорт процесуального керівника у кримінальному провадженні №0000026 про виявлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, матеріал про адміністративне правопорушення за ст.122-2 КУпАП щодо ОСОБА_11 та функціональні обов`язки та послужний список ОСОБА_8 .

Проте, судом першої інстанції вірно встановлено, що такі докази не підтверджують вини ОСОБА_8 і не доводять, наявності в його діях прямого умислу на внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей.

Сам, ОСОБА_8 як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, вини своєї у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що ним дійсно було складено адміністративний протокол за ст.122-2 КУпАП щодо ОСОБА_11 , підставою для цього був рапорт інспектора роти ДПС №3 ОСОБА_10 про невиконання вимоги про зупинку водієм автомобіля марки Renault Duster, номерний знак НОМЕР_1 29.12.13р. о 12 год. 35 хв. на 20 км автодороги Київ-Овруч. Підстав не довіряти даному рапорту у нього не було. Коли йому було дано доручення начальником відділення ДАІ про прийняття рішення щодо водія даного автомобіля, то ним було встановлено, що його власником є ОСОБА_11 ..
Для перевірки зазначених даних в протоколі він двічі приїздив за місцем реєстрації ОСОБА_14 , щоб відібрати пояснення, однак не заставши його, залишав повістку його батькам.

Тоді ж, від матері ОСОБА_11 , йому стало відомо, що останній 29.12.13р. близько 14 год. на власному автомобілі приїздив до неї додому.

Додатково письмове повідомлення про необхідність з`явитись ОСОБА_11 до відділення ДАІ було направлено поштою.

Так як ОСОБА_11 після чергового увідомлення не з`явився до відділення ДАІ, то відповідно до ст.268 КУпАП він склав протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_11 за ст.122-2 КУпАП.

Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши та оцінивши всі надані сторонами кримінального провадження докази в їх сукупності, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що вони не доводять наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ч.1 ст.366 КК України.

За змістом диспозиції ст.366 КК України суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення характеризується тільки прямим умислом службової особи на внесення в офіційний документ неправдивих відомостей, тобто, коли службова особа усвідомлює неправдивий характер відомостей, які вносяться до офіційного документу.

Однак, як вірно зазначено у вироку, що будь-яких доказів про те, що ОСОБА_8 усвідомлював та знав про неправдивий характер тих відомостей, які вносились ним 11 січня 2014 року до протоколу про адміністративне правопорушення АГ №141238 щодо ОСОБА_11 та що на час складання названого протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_8 володів відомостями, які б спростовували викладені у рапорті ОСОБА_12 обставини щодо поведінки на дорозі водія автомобіля «Рено Дастер» 29 грудня 2013 року стороною обвинувачення суду надано не було.

Крім того, жоден з досліджених доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, не підтверджує, що ОСОБА_8 діючи з прямим умислом вносив відомості до протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_14 .

А тому у вироку правильно зазначено, що внесення до офіційного документу відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює, виключає склад підроблення і за наявності умов, зазначених у ст.367 КК України може тягти за собою відповідальність за службову недбалість.

Доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки визнав достовірними одні докази і критично віднісся до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , не перевіривши їх достовірність в суді, є безпідставними.

Згідно ст.370 КПК України рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд, керуючись законом мотивує вирок доказами, розглянутими в судовому засіданні та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності.

Показання свідка ОСОБА_11 , на які посилається прокурор були достатньо повно досліджені в суді першої інстанції шляхом його допиту, який як зазначено у вироку посвідчив про те, що він дійсно їхав на автомобілі Renault Duster, номерний знак НОМЕР_1 , про який зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення та на тій саме ділянці траси Київ - Овруч, про яку в ньому вказано, однак не в той час, який вказаний у протоколі та що жодної вимоги про зупинку транспортного засобу під його керуванням працівники ДАІ не подавали.
Проте дані показання не можуть бути підтвердженням того, що відомості про порушення ОСОБА_11 ст.122-2 КУпАП, які були внесені до протоколу про адміністративне правопорушення були внесені ОСОБА_8 з прямим умислом, оскільки на час складання протоколу йому про зазначені ОСОБА_11 обставини відомо не було.
Щодо показань ОСОБА_15 , про які вказує прокурор, то під час судового розгляду вони не досліджувались і клопотань про їх дослідження, прокурор в суді першої інстанції не заявляв, як не заявляв і клопотання про допит в якості свідка дружини ОСОБА_11 , про яку теж мова йде в апеляційній скарзі, а тому відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України не може ставити питання про їх дослідження і в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України.
Суд не вправі обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.
Отже, виходячи зі змісту вказаних норм, обґрунтування апеляційних вимог щодо не дослідження показань ОСОБА_15 та дружини ОСОБА_11 (дані про яку в апеляційній скарзі не зазначені), які не містять фактичних даних, які б вказували на наявність прямого умислу у ОСОБА_8 не відповідають вимогам закону.
Крім того, в апеляційній скарзі ставиться питання про повторне дослідження в суді апеляційної інстанції низки чеків, інших документів, які підтверджують версію ОСОБА_11 щодо його перебування 29.12.2013 року не на 20 км автодороги Київ-Овруч, а в іншому місці, вказуючи, що вони були залишені поза увагою суду першої інстанції.
Разом з тим, про дослідження яких конкретно документів йде мова в апеляційній скарзі не є зрозумілим, однак в суді першої інстанції наявні в матеріалах кримінального провадження рахунок-фактура, видаткова накладна на ім`я ОСОБА_11 та копія облікового листа ТОВ «Автокрай», де зазначено що 29.12.13р. в 13.18.54 ОСОБА_11 перебував в даному магазині, були досліджені в суді першої інстанції, що стверджується технічним записом судового засідання.
Однак дані документи теж не вказують на наявність прямого умислу у ОСОБА_8 при внесенні відомостей до протоколу щодо ОСОБА_11 .
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 не намагався встановити те, чи мало місце адміністративне правопорушення і умисно самоусунувся від цього не відповідають дійсності.
Як ствердив сам ОСОБА_8 , що він двічі приїздив за місцем реєстрації власника автомобіля Renault Duster, залишав його батькам увідомлення для передачі ОСОБА_11 , надсилав увідомлення поштою, про що не заперечив в суді першої інстанції і сам свідок ОСОБА_11 , однак до відділення ДАІ останній так і не з`явився.
А тому, дані дії ОСОБА_8 ніяким чином не можна розцінювати як доказ наявності у нього прямого умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.
Слід зауважити, що в своїй апеляційній скарзі прокурор не вказує конкретно на докази, які б доводили наявність у ОСОБА_8 прямого умислу на вчинення кримінального правопорушення, а вдається до розміркувань про те, що судом не була досліджена версія, що керувати автомобілем Renault Duster номерний знак НОМЕР_1 міг будь-хто, а не обов`язково власник, як це припускає ОСОБА_8 , що мотивом вчинення кримінального правопорушення є бажання виконати вказівку керівництва ДАІ про притягнення учасників мирної акції «Автомайдану» до адміністративної відповідальності.
Проте стороною обвинувачення будь-яких конкретних версій з цього приводу та доказів на її підтвердження суду надано для розгляду не було.
Щодо зазначеного вище мотиву вчинення кримінального правопорушення, то в обвинувальному акті він не зазначений взагалі, як не вказано в обвинувальному акті і місце вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, слід зазначити, що суб`єктом даного кримінального правопорушення може бути лише службова особа, однак із матеріалів кримінального провадження не вбачається на яких саме підставах ОСОБА_8 здійснював функції службової особи органу державної влади, оскільки в матеріалах провадження відсутні як наказ про прийняття ОСОБА_8 на посаду державтоінспектора так і його посадові обов`язки.
Згідно ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо недоведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий. Якщо стороною обвинувачення не доведено винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до вимог ч.6 ст.284 КПК України, якщо обставини передбачені п.1, 2 частини 1 цієї статті, а це встановлення відсутності події кримінального правопорушення або відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, виявлені під час судового розгляду суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, дав відповідну оцінку доказам у кримінальному провадженні і не встановивши в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК україни ухвалив правильне рішення про його виправдання.
А тому вирок суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокуроразалишити без задоволення.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 рокущодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.