Справа № 541/42/15-к
Провадження № 1-кп/541/30/2015
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2015 рокум.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000097 від 26 грудня 2014 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новодмитрівка Золотоніського району Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не судимого, прапорщика, головного сержанта взводу охорони військової частини НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України,
в с т а н о в и в :
До суду 13 січня 2015 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України, з угодою про визнання винуватості, укладеною 30 грудня 2014 року між військовим прокурором Полтавського гарнізону ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_4 , згідно якої останній під час досудового розслідування добровільно, без примусу та тиску в повному обсязі беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.2 КК України, а саме в наступному.

Близько 19 години 23 серпня 2014 року головний сержант взводу охорони військової частини НОМЕР_1 прапорщик ОСОБА_4 , разом із заступником командира роти військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_7 виявив, що водій взводу охорони роти охорони військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за контрактом ОСОБА_8 залишив службовий автомобіль ГАЗ-5201 військовий номер НОМЕР_2 у невстановленому місці на території частини, а сам відсутній у підрозділі, у зв`язку з чим вирушили провчити останнього.

За їх вказівкою інший водій роти охорони ОСОБА_9 , зняв з вищевказаного автомобіля акумулятор та заховав його в шафі в приміщенні роти.

Близько 23 години цього ж дня до приміщення роти охорони прибув командир роти майор ОСОБА_10 , якому ОСОБА_4 та ОСОБА_7 повідомили про вищевказані факти.

На пропозицію ОСОБА_10 ОСОБА_4 вступив з ним та ОСОБА_7 у злочинну змову, домовилися ввести в оману ОСОБА_8 , повідомити йому неправдиві відомості про необхідність придбання нового акумулятора, проведення службового розслідування за вищевказаним фактом, з метою притягнення ОСОБА_8 до дисциплінарної відповідальності, а також необхідність внесення до паспорта автомобіля відомостей про заміну акумулятора і погодження цих записів зі службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 , а у подальшому з метою приховання факту вчинення ОСОБА_8 удаваного правопорушення, сплатити їм кошти в сумі близько 2500 грн., які у подальшому мали використати на власні потреби.

Близько 23 години 30 хвилин ОСОБА_8 виявив відсутність акумулятора та пошкодження трьох коліс на службовому автомобілі ГА3-5201 військовий номер НОМЕР_2 , про що одразу доповів у приміщенні канцелярії роти майору ОСОБА_10 у присутності ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Цього ж дня близько 24 години, діючи на виконання вищевказаного задуму, з прямим умислом, корисливим мотивом та метою незаконного збагачення, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вищевказаний автомобіль ГАЗ-5201 та після виявленої удаваної нестачі акумулятора та пошкодження коліс, зобов`язали ОСОБА_8 сплатити їм грошові кошти в сумі 2500 грн. При цьому ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8 що для заміни акумулятора необхідно сплатити 800 грн. У свою чергу ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_8 що за не проведення службового розслідування стосовно нього та не притягнення його до відповідальності за фактом пошкодження службового автомобіля, а також внесення запису до технічного паспорту вищевказаного автомобіля щодо заміни акумулятора й погодження запису в паспорті автомобіля зі службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 йому необхідно сплатити грошові кошти в сумі 2500 грн. з урахуванням вартості акумулятора, для нього особисто та ОСОБА_10 , встановивши строк сплати до 16 годин 24 серпня 2014 року, на що ОСОБА_11 погодився. Отримані кошти ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 мали використати на власні потреби.

Крім цього, у подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , за тривале очікування грошей, зобов`язали ОСОБА_11 сплатити йому 200 грн., на що останній погодився.

Упродовж 23 серпня -3 вересня 2014 року ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 , за вказівками ОСОБА_10 , неодноразово нагадували ОСОБА_8 по телефону та при особистих зустрічах про необхідність сплатити їм вищевказану суму.

01.09.2014 року ОСОБА_8 звернувся із заявою про неправомірні дії командування роти до УСБУ в Полтавській області.

3 вересня 2014 року, близько 20 години 15 хвилин, на узбіччі дороги по вул.Гоголя в м.Миргороді Полтавської області, навпроти будинку № 11 по ходу руху з центру міста у напрямку м.Полтави ОСОБА_7 з рук в руки отримав від ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 2700 грн., з яких 800 грн. за придбання нового акумулятора та 200 грн. за тривале очікування грошей особисто для себе та 1700 грн., які ОСОБА_7 мав передати ОСОБА_4 для нього та ОСОБА_10 за не проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_8 , не притягнення його до дисциплінарної відповідальності за фактом пошкодження службового автомобіля, крадіжки з нього акумулятора, а також внесення запису до технічного паспорта вищевказаного автомобіля щодо заміни акумулятора і погодження записів зі службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відразу після цього ОСОБА_7 на місці затриманий у відповідності до ст.208 КПК України працівниками Управління СБ України в Полтавській області.

Сторони в угоді погоджуються на призначення покарання ОСОБА_4 за ст.190 ч.2 КК України у виді штрафу 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також на покладення судом на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 30 грудня 2014 року між прокурором ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_4 .

Обвинувачений також просив затвердити угоду про визнання винуватості, пояснив, що він цілком розуміє права, визначені пунктом 1 частини 4 статті 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені частиною 2 статті 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Захисник в підготовчому судовому засіданні підтримав думку обвинуваченого та також вважав, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та підозрюваним, підлягає затвердженню.

Розглянувши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 468 КПК України, в кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно зі статтею 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена в провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої тяжкості чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

У відповідності до п. 1 ч. 7 ст.474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, в тому числі, якщо допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акта своїми діями ОСОБА_4 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману шахрайство за попередньою змовою групою осіб. На думку суду правова кваліфікація дій підозрюваного не відповідає правовій кваліфікації, визначеній ч. 2 ст.190 КК України, оскільки особливості шахрайства полягають у тому, що потерпілий, будучи введеним в оману, зовні добровільно передає винному майно або право на майно, вважаючи що це є правомірним, необхідним або вигідним для нього, що він зобов`язаний це зробити. Тому обман або зловживання довірою викликає у потерпілого усвідомлення правомірності такої передачі, отже виступають як спосіб зовні законного, за згодою потерпілого отримання майна або придбання права на майно. Як вбачається з обвинувального акту та змісту угоди про визнання винуватості, ОСОБА_8 не вважав дії ОСОБА_4 та його спільників правомірними, саме тому і звернувся до УСБУ в Потавській області із заявою про неправомірні дії командування роти.

Про те, що діяння ОСОБА_4 невірно кваліфіковані за ч.2 ст.190 КК України свідчить і те, що у даному кримінальному провадженні відсутній потерпілий, тобто особа, яка була введена в оману і майном якої заволодів ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні закінченого злочину, а закінченим шахрайство вважається з моменту заволодіння майном або придбання права на майно.

У відповідності з ч. 4 ст.469 КПК України укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

Крім того, сторони угоди узгодили покарання у виді штрафу із покладенням на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ст.76 КК України, яка застосовується тільки у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, а КК України не передбачена можливість звільнення з випробуванням від покарання у виді штрафу. Таким чином умови угоди суперечать вимогам Кримінального кодексу України, що також є підставою для відмови у її затвердженні згідно п. 1 ч. 7 ст.474 КПК України.

На підставі викладеного суд дійшов до висновків, що в затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити.

П.1 ч.3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про відмову у затверджені угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст.468-475 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.314, 469, 474 КПК України суд, -

ухвалив:
Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 30 грудня 2014 року між військовим прокурором Полтавського гарнізону ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_4 про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 ч.2 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000097 від 26 грудня 2014 року, та повернути вище зазначене кримінальне провадження військовому прокурору Полтавського гарнізону для продовження досудового розслідування в порядку передбаченому ст.ст. 468-475 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1