Справа №375/1206/18Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/712/2026Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

3 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 з доповненнями на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Бобровиця Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року ОСОБА_9 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винним в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, тобто у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_9 10.03.2018 близько 11 год. 30 хв. на прохання свого знайомого ОСОБА_11 прийшов до місця проживання останнього за адресою: АДРЕСА_3 , з метою допомогти останньому провести малярні роботи. В обідню перерву ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 вжили алкогольні напої в обсязі 0,5 л. горілки, та в подальшому продовжили малярні роботи, періодично вживаючи горілку. В вечірній час, близько 22 год. ОСОБА_9 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, покинув місце проживання ОСОБА_11 та пішов в напрямку свого будинку.

Проходячи повз буд. АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, достовірно знаючи, що власниця вказаного будинку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає одна, в період часу з 22 години 10.03.2018 по 2 годину ночі 11.03.2018 вирішив зайти до неї з метою з`ясування з останньою раніше виниклих неприязних відносин.

Підійшовши до будинку за вказаною адресою, ОСОБА_13 , переконавшись, що двері, які складаються з двох половинок, замкнені з середини, з силою смикнув за них, при цьому одна половина дверей вирвалась з завіс, звільнивши прохід до будинку.

Зайшовши до середини будинку, ОСОБА_9 помітив як зі спальної кімнати вийшла ОСОБА_12 та запитала хто прийшов до її будинку. В цей час у ОСОБА_9 , який перебував з ОСОБА_12 у неприязних відносинах, виник умисел на вчинення кримінального правопорушення, а саме умисного вбивства ОСОБА_12 .

З цією метою ОСОБА_9 відразу умисно наніс один удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_12 , від якого остання відхилилася назад, відступивши декілька кроків у спальню кімнату. ОСОБА_9 зайшов в спальню кімнату за ОСОБА_12 та відразу наніс ліктем своєї правої руки 2 удари в ліву частину тулуба останньої та один удар в грудну клітину, від яких остання впала на підлогу і, взявши її своєю рукою за голову ззаду, декілька разів вдарив передньою частиною голови по чавунному радіатору опалення, розміщеному поряд з ліжком.

Від вказаних ударів ОСОБА_12 впала на підлогу поряд з ліжком. ОСОБА_9 , переконавшись, що ОСОБА_12 перестала рухатись та подавати ознаки життя, переклав її на ліжко та покинув місце проживання останньої.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи експерта №33 Д від 11.05.2018 смерть ОСОБА_12 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки головного мозку із здавленням головного мозку, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник просить вирок суду щодо ОСОБА_9 скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати.

Вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. ст. 366, 367 КПК України, оскільки під час перебування в нарадчій кімнаті суддя ОСОБА_14 проводила зустріч з учнями Комунального закладу Київської обласної ради «Білоцерківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр». Також вказує, що при продовженні ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом першої інстанції неодноразово порушено вимоги ст. 62 Конституції України, ч.ч. 1, 5 ст. 17, ст. 368 КПК України, оскільки в ухвалах про продовження строку тримання під вартою містяться ствердження того, що суд враховує вагомість доказів винуватості обвинуваченого, які вже досліджені судом. Таке ствердження про вагомість доказів «винуватості» обвинуваченого до виходу в нарадчу кімнату для ухвалення вироку згідно вимог ст. 366 КПК України є достроковим вирішенням питання про винуватість та ствердженням винуватості ОСОБА_9 у пред`явленому обвинуваченні.

Крім того, захисник вказує на порушення вимог КПК України при проведенні огляду місця події від 11.03.2018, при проведенні огляду трупа ОСОБА_12 від 11.03.2018, при проведенні слідчого експерименту від 15.03.2018, при затриманні ОСОБА_9 та вилучення у нього одягу від 12.03.2018, а тому ці докази не можна вважати допустимими. З огляду на це вважає, що інші похідні докази є недопустимими за концепцією «плодів отруєного дерева».

Захисник також вказує на неповноту судового розгляду, оскільки суд не допитав свідків сторони захисту ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , також судом не з`ясовано мотиву вчинення злочину, механізму нанесення тілесних ушкоджень, час смерті ОСОБА_12 . Вказує, що суд неправильно виклав у вироку показання свідка ОСОБА_11 та необґрунтовано дійшов висновку про вчинення ОСОБА_9 злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, зазначає, що згідно висновку дактилоскопічної експертизи від 19.03.2018 №8-1/1252 слід долонної поверхні з поверхні підвіконня в кімнаті спальні залишений не ОСОБА_9 , а іншою особою, що дає підстави стверджувати, що на місці вчинення злочину був не ОСОБА_9 , а інша особа, яка залишила там слід долонної поверхні руки.

Також захисник вважає, що за умови доведеності винуватості ОСОБА_9 дії останнього підлягають перекваліфікації з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки поза увагою суду залишилось питання про те, чи могла ОСОБА_12 залишитись живою при умові надання їй своєчасної медичної допомоги, тобто надання такої допомоги впродовж близько 60 хвилин після спричинення тілесних ушкоджень та до настання смерті, а також в матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_9 намагався добити ОСОБА_12 або переконатись в тому, що настала її смерть.

Звертає увагу на те, що в порушення вимог ст. 412 КПК України судовий розгляд проводився за відсутності потерпілої ОСОБА_17 .

Вказує, що захисник ОСОБА_18 , який був залучений слідчим під час проведення досудового розслідування, лише формально був присутній під час проведення слідчих та процесуальних дій, оскільки фактично не здійснював захист обвинуваченого.

Вважає незаконним продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, оскільки це суперечить вимогам ч. 1 ст. 197 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати, за умови доведеності його винуватості перекваліфікувати його дії на ст. 121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого є аналогічними доводам захисника.

Також обвинувачений вказує, що судом не встановлено мотиву вчинення злочину, у вироку суд дійшов суперечливих та взаємовиключних висновків про час виникнення неприязних відносин, які стали мотивом вчинення злочину, часу смерті ОСОБА_12 , судом не встановлено механізму спричинення тілесних ушкоджень, а описаний у вироку механізм нанесення ударів надуманий працівниками поліції, оскільки вчинення таких дій ним є фізично неспроможним та не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, зазначає, що в порушення вимог ч. 5 ст. 240 КК України слідчий експеримент проведено за відсутності заяви власника домоволодіння на проведення такого огляду та відсутності ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення такого огляду. Також слідчий не відеозаписі не роз`яснював права учасникам цієї слідчої дії, а відразу пропонує ОСОБА_9 розповісти та відтворити обставини події.

Крім того, вказує на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Зазначає, що вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння є домислом суду та не підтверджується належними та допустимими доказами. Також необґрунтованим є висновок суду щодо не визнання як пом`якшуючої обставини - активного сприяння розкриттю злочину, при умові, якщо його винуватість є доведеною, оскільки на переконання суду беручи участь у слідчому експерименті, він вчинив дії спрямовані на розкриття злочину.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор, наводячи обґрунтування, просив апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених процесуальним законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, а саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, обґрунтовані сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.

Зокрема, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується показаннямипотерпілої ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .

Показання потерпілої та свідків є послідовними, логічними, містять відомі їм обставини кримінального провадження, які суд першої інстанції безпосередньо сприймав під час судового засідання, та узгоджуються між собою, і доводи апеляційних скарг про наявність суттєвих суперечностей у поясненнях учасників кримінального провадження з доказами, які наявні у матеріалах справи цього не спростовують.

Крім того, всупереч доводам апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, показання потерпілої та свідків повністю підтверджуються іншими, долученими до матеріалів кримінального провадження і безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, які доповнюють один одного та в своїй сукупності та підтверджують, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України.

Зокрема, судом першої інстанції досліджено:

- рапорт старшого інспектора Рокитнянського ВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_21 від 11.03.2018 року, відповідно до якого 11.03.2018 отримано повідомлення по телефону та зареєстровано ЄО за № 626 від 11.03.2018 як виявлення опізнаного трупа. (а.с. 12-13 том. № 1);

- протокол огляду місця події від 11.03.2018 року зі схемою та ілюстраційною таблицею до нього, складеного у присутності понятих, у якому зафіксовано огляд домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_4 (а.с.182-207 том № 1);

- протокол огляду трупа від 11.03.2018 року та фототаблицю до нього, складеного в присутності понятих в приміщенні моргу Таращанської ЦРЛ за адресою: м. Тараща вул. Шевченка, 60 , в якому зафіксовано огляд трупа ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 208-212 том №1);

- протокол освідування особи від 12.03.2018 року та доданий до нього диск з відеозаписом, складеного в присутності понятих, за участю спеціаліста ОСОБА_22 , обвинуваченого ОСОБА_9 , (а.с. 214-216 том. 1);

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 12.03.2018 року та одночасного обшуку затриманого, складено в присутності понятих (а.с. 217-220 том 1);

- протокол проведення слідчого експерименту від 15.03.2018 року з доданим до нього диском з відеозаписом (а.с.221-224 том.1);

- висновок експерта № 39 від 11.03.2018, відповідно до якого при проведенні судово-медичної експертизи встановлено, що смерть гр. ОСОБА_12 , настала внаслідок внутрішньочерепної травм з крововиливами під оболонки головного мозку зі здавленням головного мозку, про що свідчать результати дослідження трупа (а.с. 225-226 том. 1);

- висновок експерта № 22 від 13.03.-23.04.2018, відповідно до якого при проведенні судово-медичної експертизи встановлено, що у гр. ОСОБА_9 , були тілесні ушкодження: садна на верхніх і нижніх кінцівках, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. При судово-цитологічному дослідженні мазка-відбитка та змиву зі статевого органу гр. ОСОБА_9 , знайдені поодинокі клітини багатошарового плоского незроговілого епітелію, статева належність яких не встановлена через малу їх кількість. Елементи калових масс в досліджуваному об`єкті не знайдені. Судити про скоєння статевого акту не представляється можливим ( а. с. 227 том. № 1);

- висновок експерта № 33Д, від 02.04.-11.05.2018, відповідно до якого при проведенні судово-медичної експертизи встановлено, смерть гр. ОСОБА_12 , настала внаслідок внутрішньочерепної травм з крововиливами під оболонки головного мозку зі здавленням головного мозку, про що свідчать результати дослідження трупа (а.с.228-229 том. 1);

- висновок судово-психіатричного експерта № 170 від 14.03.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_9 під час скоєння інкримінованих йому дій і в даний час на будь-які психічні захворювання не страждав і не страждає (а.с. 230-232 том № 1);

- висновок експерта № 51-мк, відповідно до якого на клапті шкіри з трупа гр-ки ОСОБА_12 , 1937 року народження по кримінальному провадженню № 0000072 виявлено два пошкодження з ознаками забитих, з яких: Пошкодження № 1 виникло від дії прямолінійної форми ребра тупого предмету довжиною контактуючої частини близько 31 мм. Пошкодження № 2 виникло від тангенціальної дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею. Виникнення виявлених пошкоджень від дій конструктивних елементів представленого на фотознімках радіатору опалення не виключається. На стінках пошкоджень на клапті шкіри виявлено волокна тканини червоного, зеленого та чорного кольорів, а також в пошкодженні № 1 - поодинокі дрібні пластинчастого характеру частинки білувато-блакитного кольору, схожі на злущену фарбу;

- висновок експерта № 10-1/695 від 13.06.2018 року, таблицями результатів дослідження та ілюстративною таблицею до нього (а.с. 237-247 том. №1);

- висновок експерта № 10-1/692 від 13.06.2018 року, таблицями результатів дослідження та ілюстративною таблицею до нього, відповідно до якого встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка крові потерпілої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які наведені в таблиці результатів дослідження (таблиця 1.1, додаток 1) (а.с. 3-9 том. № 2);

- висновок експерта № 10-1/694 від 18.06.2018 року із таблицями результатів дослідження та ілюстративною таблицею до нього(а.с. 15-33 том. 2);

- висновок експерта № 10-1/690 від 13.06.2018 із таблицями результатів дослідження та ілюстративною таблицею до нього(а.с.36-42 том. 2).

Вказані докази здобуті у спосіб, передбачений КПК України, є належними та допустимими доказами, належним чином аргументовані, та не викликають сумнівів в їх достовірності, правильності та повноти, а отже колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг щодо відсутності належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй сукупності підтверджували факт вчинення ОСОБА_9 умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Суд апеляційної інстанції залишив без задоволення клопотання захисника про повторне дослідження письмових доказів.

Колегія суддів нагадує, що згідно з частиною 3 статті 404 КПК України за клопотанням сторони повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, є обов`язковим лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповно або з порушеннями.

Разом з цим, колегія суддів не ставить під сумнів достовірність доказів, досліджених у суді першої інстанції. У апеляційних скаргах не зазначається, які саме обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження, залишилися не дослідженими судом першої інстанції, і які дії та рішення суду першої інстанції завадили стороні захисту всебічно і повно їх дослідити.

Відмова у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не є порушенням вимог кримінального процесуального закону або неповнотою судового розгляду.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження захисника та обвинуваченого щодо недопустимості окремих доказів, зібраних з грубим порушенням норм КПК України, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування рішення. Досліджені судом першої інстанції письмові докази відповідають вимогам щодо їх отримання, проведення та оформлення, а також повністю узгоджуються з іншими доказами, та не викликають сумнівів у суду.

Щодо доводів захисника про те, що було порушено таємницю нарадчої кімнати, слід вказати наступне.

Положення ст. 367 КПК України визначають і гарантують «таємницю наради суддів», а не «таємницю нарадчої кімнати». Мета цієї норми полягає в забезпеченні незалежності та неупередженості суддів при обговоренні та ухваленні судового рішення. Згідно з правовими висновками об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 лютого 2020 року (справа № 316/1358/17, провадження № 51-7241кмо18), з урахуванням положень ст. 367 КПК України вчинення процесуальних дій та ухвалення суддями (суддею) під час перебування в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні судових рішень по інших справах слід вважати порушенням таємниці наради суддів, яке на підставі ч. 1 ст. 412 КПК України може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у разі, коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обґрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення. Однак у цьому кримінальному провадженні таких обставин не встановлено.

Адже сам по собі факт проведення суддею ОСОБА_14 зустрічі з учнями Комунального закладу Київської обласної ради «Білоцерківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр» під час перебування в нарадчій кімнаті жодним чином не стосується цього кримінального провадження, не ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів при обговоренні та ухваленні оскарженого вироку, це не перешкодило і не могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що при продовженні ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом першої інстанції неодноразово порушено вимоги ст. 62 Конституції України, ч.ч. 1, 5 ст. 17, ст. 368 КПК України, оскільки в ухвалах про продовження строку тримання під вартою містяться ствердження того, що суд враховує вагомість доказів винуватості обвинуваченого, які вже досліджені судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвали місцевого суду про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є предметом розгляду в даному випадку, оскільки здійснюється перегляд вироку суду в апеляційному порядку.

Крім того, вказані доводи не спростовують висновок суду про наявність у діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Що стосується доводів у апеляційних скаргах про недопустимість протоколу огляду місця події від 11.03.2018 року, зважаючи на те, що вказану слідчу дію було проведено всупереч порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, то вони є безпідставними.

За статтями 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Для встановлення того, чи був протокол огляду місця події допустимим як доказ

у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для його збирання, саме на той час, коли

він був зафіксований і одержаний. Якщо слідчим був порушений порядок його збирання, такий доказ не може вважатись допустимим і бути підставою

для прийняття процесуальних рішень.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право

до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення

до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей

щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

При цьому огляд місця події слід відрізняти від такої слідчої дії, як обшук.

Обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

У той же час огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Суд першої інстанції вірно встановив, що підставою для проведення огляду місця події (житла) стало повідомлення оператора 102 від ОСОБА_23 про виявлення трупа ОСОБА_12 , в ході перевірки повідомлення на місце виїхали група реагування патрульної поліції та слідчо-оперативна група. В ході чого було виявлено, що труп має рублені рани голови, вказане відображено в електронному рапорті інспектора Рокитнянського ВП Миронівського ВП ГУ НП в Київській області (а.с. 180 т. 1). Отже, з метою з`ясування події, що відбулася було здійснено огляд вказаного житлового будинку.

Місце виявлення трупа завжди вважається місцем події незалежно від того,

де настала смерть певної людини. Отже, зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду чи дозволу власника.

Доводи сторони захисту щодо порушення вимог КПК України при огляді трупа є неспроможними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 КПК України огляд трупа слідчим, прокурором проводиться за обов`язкової участі судово-медичного експерта або лікаря, якщо вчасно неможливо залучити судово-медичного експерта. При цьому слід розуміти, що залучені до огляду трупа судово-медичний експерт або лікар набувають статусу спеціаліста, оскільки головною метою їх участі у цій слідчий (розшуковій) дії є надання допомоги слідчому, прокурору в описі видимих ознак насильницької смерті або особливих прикмет померлої людини. Огляд трупа може здійснюватися одночасно з оглядом місця події, житла чи іншого володіння особи з додержанням правил цього Кодексу про огляд житла чи іншого володіння особи (частина 2 статті 238 КПК). Таким чином огляд трупа може проводитися і не за місцем події.

За змістом ч. 7 ст. 223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих), зокрема, для огляду трупа. Як убачається з протоколу огляду, зазначених вимог кримінального процесуального закону слідчий дотримався.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, з протоколу огляду місця події від 11.03.2018 року вбачається, що під час огляду місця події було проведено одночасно і огляд трупа ОСОБА_12 . При цьому у протоколі огляду місця події зазначено, що дана невідкладна слідча дія проводилася з 09 год. 25 хв. по 14 год. 10 хв., за участю судово-медичного експерта ОСОБА_24 , який також підписав протокол. З протоколу огляду трупа від 11.03.2018 року вбачається, що вказана слідча дія проводилася в приміщенні моргу Таращанської ЦРЛ, за адресою: м. Тараща, вул. Шевченка 60. Огляд трупа проведений з 17 год. 15 хв. по 18 год. 25 хв. старшим слідчим Рокитнянського ВП ОСОБА_25 , в присутності двох понятих. Суд встановив, що зі змісту протоколу видно, що слідчий не відбирав ніяких зразків з трупа ОСОБА_12 , а вони були відібрані саме під час судово-медичної експертизи. Вилучення одягу з трупа без участі судово-медичного експерта на переконання суду першої інстанції не є істотним порушенням КПК України, що тягне за собою визнання такого доказу недопустимим.

На думку колегії суддів, саме по собі найменування процесуального документу «Протокол огляду трупа», за належного дотримання слідчим при проведенні огляду вимог ч. 2 ст. 238 КПК України, не дає правових підстав для визнання такого протоколу недопустимим доказом. Більше того, підстави для визнання доказів недопустимими чітко визначені статтями 87-88 КПК України, серед яких отримання доказів внаслідок істотного порушення прав людини. Втім, стороною захисту не представлено даних про те, у який саме спосіб порушені права ОСОБА_9 відсутністю судово-медичного експерта при огляді трупа в приміщенні моргу.

Також необґрунтованими є доводи, наведені в апеляційних скаргах

про те, що слідчий експеримент від 15.03.2018 року за участю ОСОБА_9

був проведений без згоди власника житла та за відсутності ухвали слідчого судді, тобто з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

За змістом ч. 5 ст. 240 КПК України слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи,

яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або прокурора, яке розглядається в порядку, передбаченому цим Кодексом, для розгляду клопотань про проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи.

Як уже зазначалося, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє (є власником чи користується на праві оренди, іншому праві оплатного чи безоплатного передання у користування та володіння), за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

Згідно з матеріалами кримінального провадження слідчий експеримент за участю ОСОБА_9 у присутності його захисника був проведений за місцем

вчинення кримінального правопорушення, яким є житловий будинок потерпілої

ОСОБА_12 ( АДРЕСА_3 ), 15.03.2018.

Хід і результати проведення цієї процесуальної дії було зафіксовано на відеокамеру, про що вказано у протоколі.

Як убачається із відеозапису цієї процесуальної дії за участю ОСОБА_9 , останній погодився показати та детально розповів, де та за яких умов вчинив кримінальне правопорушення щодо власниці будинку ОСОБА_12 , яка померла від його нападу у вказаному житловому будинку.

Жодних заперечень щодо проведення слідчого експерименту у вказаному приміщенні ані ОСОБА_9 , ані його захисник не висловлювали.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 170 від 14.03.2018 року ОСОБА_9 під час скоєння інкримінованих йому дій і в даний час на будь-які психічні захворювання не страждав і не страждає.Описуючи психологічне обстеження експерти зазначають, ОСОБА_9 «інкриміновані йому дії визнає, і розповідає про них відповідно до показань, які надавав під час досудового слідства, скоєне мотивує перебуванням у стані алкогольного сп`яніння. Розповів, що алкоголь вживає періодично. За добу може випити 750 г. горілки».

Згідно з правовим висновком викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа №740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), слідчий експеримент є іншим самостійним процесуальним джерелом доказів. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий чи прокурор перевіряв або уточнював у нього під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу цієї слідчої дії.

Як встановив суд першої інстанції, слідчий експеримент було проведено на четвертий день після скоєння вбивства ОСОБА_26 , яка на час вбивства була єдиним власником та володільцем житла.

Колегія суддів не вбачає порушення вимог кримінального процесуального закону через проведення слідчого експерименту у домоволодінні потерпілої ОСОБА_12 , оскільки на момент проведення цих слідчих дій у зазначеному домоволодінні, єдиним власником якого була загибла потерпіла, яка мешкала там одна, ніхто не проживав з нею, родичі потерпілої будучи правонаступниками житла будь-яких заяв про порушення їх прав як володільців майна не висловлювали. До того ж, проведення слідчого експерименту у домоволодінні загиблої ОСОБА_12 не призвело до порушення прав і законних інтересів як обвинуваченого ОСОБА_9 , так і правонаступників самої потерпілої.

Крім того, з протоколу слідчого експерименту вбачається, що слідчий роз`яснив ОСОБА_9 його права та обов`язки, і зауважень від останнього та його захисника за результатом проведеної процесуальної дії не надходило. Зміст протоколу відповідає положенням статей 104, 105 КПК України.

Також, вказаний протокол не є єдиним та ключовим доказом у цьому кримінальному провадженні, фактичні обставини, про які повідомив та продемонстрував обвинувачений під час слідчого експерименту, узгоджуються з іншими зібраними у кримінальному провадженні вагомими і беззаперечними доказами винуватості ОСОБА_9 , які дослідив та оцінив суд першої інстанції.

Щодо кримінальних процесуальних порушень під час затримання ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції належним чином перевірив доводи сторони захисту про визнання недопустимими доказами протоколу затримання ОСОБА_9 від 12.03.2018 року та вилучення під час затримання одягу.

Місцевий суд зазначив, що ОСОБА_9 фактично був затриманий 11.03.2018 року починаючи з 15 год. 00 хв. Водночас в період з 15 год. 00 хв. 11.03.2018 і до 17 год. 00 хв. 12.03.2018 зі ОСОБА_9 ніякі слідчі дії не проводились. Вилучення особистих речей у ОСОБА_9 здійснювалося в ході складання протоколу затримання та його особистого обшуку, тобто у процесуальному статусі підозрюваного.Суд також констатував, що чинний КПК України не вимагає зупинення такої дії, як затримання особи та його особистого обшуку до прибуття захисника, а тому вилучення у ОСОБА_9 одягу під час особистого обшуку без участі захисника не є порушенням норм Закону.

Колегія суддів не вважає, що ці докази отримано внаслідок порушення права на захист, виходячи з наступного. Затримання в порядку ст. 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією, що зумовлює й неможливість забезпечити присутність захисника в той час і в тому місці, де може відбутися таке затримання. Таким чином, відсутність захисника під час затримання особи у випадку, передбаченому ст. 208 КПК України, не може вважатися порушенням кримінального процесуального закону. Наведена позиція також відображена в ряді рішень Верховного Суду (постанови від 29 жовтня 2020 року у справі № 748/780/18, від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к, від 13 грудня 2021 року у справі № 754/2818/20, від 7 вересня 2022 року у справі №428/11288/17).

Були предметом перевірки суду і доводи сторони захисту щодо невідповідності у зазначенні часу складення протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину в паперовому вигляді із часом коли ОСОБА_9 фактично доставили в управління поліції, та визнані такими, що не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки дана обставина не впливає на належність і допустимість даного доказу, оскільки жодних слідчий дій із затриманим до складення протоколу не було проведено, складення протоколу відбулось в присутності понятих без будь-якого тиску чи примусу на підозрюваного, слідчим опечатано вилучений одяг.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що особистий обшук особи під час затримання є складовою частиною затримання особи в порядку ст. 208 КПК України. Законне затримання саме собою дає підстави для проведення особистого обшуку. Більше того, слід взяти до уваги, що особистий обшук затриманої особи є необхідним, окрім фіксації доказів правопорушення, також для забезпечення безпеки як осіб, що затримують, так і інших осіб, включаючи саму затриману особу. Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи, після затримання ОСОБА_9 , працівники поліції мали законні підстави для проведення його особистого обшуку. Той факт, що під час особистого обшуку було вилучено особистий одяг ОСОБА_9 , не впливає на допустимість цього доказу, оскільки так або інакше його було би вилучено з моменту фактичного затримання та без його добровільної згоди.

Виходячи з встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що оспорювані стороною захисту докази були отримані в ході законного затримання за підозрою у вчиненні злочину.

З огляду на викладене, безпідставними є і твердження захисника та обвинуваченого про недопустимість усіх інших доказів, зазначених у реєстрі та долучених до справи стороною обвинувачення, за концепцією «плодів отруєного дерева».

Під час розгляду в суді першої інстанції були спростовані доводи сторони захисту щодо недоведеності наявності неприязних відносин, відсутності мотиву у діях обвинуваченого на вчинення вбивства потерпілої, з чим погоджується й колегія суддів.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що у ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту та неприязних відносин з ОСОБА_12 стався спалах агресії щодо останньої та виник умисел на вчинення стосовно останньої фізично насильства шляхом нанесення численних ударів по тілу. Кількість ударів та характер тілесних ушкоджень, яких отримала ОСОБА_12 , свідчить про вияв агресії та неприязнь у діях ОСОБА_27 . З відеозапису слідчого експерименту видно, що ОСОБА_9 чітко та послідовно відтворював механізм заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Щодо часу смерті потерпілої.

Суд першої інстанції погодився з висновком комісійної судово-медичної експертизу, а саме, що з огляду на розбіжності між описом судово-медичним експертом розвитком трупного заклякання та відновленням трупних плям, які він досліджував на місці події, а також тими даними, що були виявлені під час розтину трупа гр. ОСОБА_12 , точно встановити давність настання смерті за наявними даними не можливо. Водночас суд дійшов висновку що виходячи з ознак трупного заклякання та отриманих даних під час розтину трупа дають змогу визначити приблизний час смерті ОСОБА_12 , а саме приблизно з 20 год. 10.03.2018 по 2 год. 11.03.2018 року. Даний період не виходить за межі обставин встановлених в ході судового розгляду. У вказаний час обвинувачений мав реальну можливість перебувати у помешканні ОСОБА_12 та скоїти її вбивство.

Всупереч доводам, наведеним у в апеляційних скаргах, суд дослідив висновок судово-медичної експертизи щодо часу настання смерті ОСОБА_12 . Водночас сторона захисту в апеляційних скаргах не обґрунтувала, яким чином не зазначення в обвинуваченні точного часу смерті потерпілої може вплинути на оцінку обставин справи, важливих для правильної кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його винуватості.

Доводи апеляційних скарг про те, що в судовому засіданні не було доведено перебування ОСОБА_9 в стані сп`яніння під час вчинення злочину суперечать матеріалам провадження, в тому числі показанням обвинуваченого в суді 25.09.2018 про те, що він був в стані алкогольного сп`яніння. Під час проведення судової психіатричної експертизи 14.03.2018 ОСОБА_9 також мотивував свої дії перебуванням у стані алкогольного сп`яніння.

Окрім того, про перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння в день події також вказував в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 .

Захист вважає істотним порушенням процесуального закону, те що не було допитано в суді першої інстанції свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Також вважає, що показання свідка ОСОБА_11 є суперечливими.

В суді апеляційної інстанції було задоволено клопотання прокурора та повторно допитано свідка ОСОБА_11 , який зазначив, що ОСОБА_9 прийшов до нього 10.03.2018 о 13:30 годині, вони разом вживали алкоголь на протязі дня. Вийшов ОСОБА_9 від нього близько 20:00 години.

Також в суді апеляційної інстанції було допитано свідка ОСОБА_15 , яка підтвердила, що ОСОБА_9 в день події повернувся додому близько 21:00 години, мав чистий одяг та не був в стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції вживав всіх можливих процесуальних заходів щодо виклику для допиту свідка ОСОБА_16 , однак вона в судові засідання не з`явилась.

Колегія суддів звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були очевидцями події, а лише проживали разом із обвинуваченим. Отже, дані свідки не могли володіти інформацією важливою для встановлення обставин справи.

Таким чином, показання згаданих свідків не могли вважатися належними доказами, оскільки вони не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню.

Крім того, суд першої інстанції оцінив у сукупності й інші докази у справі, зміст яких детально відображено у вироку, зокрема протокол слідчого експерименту, висновки судових експертиз, які дали суду підстави зробити висновок щодо доведеності винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом.

Щодо твердження про перебування іншої особи на місці вчинення злочину та можливої причетності даної особи до вчинення злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Місцевий суд, надавши належну оцінку зібраним та дослідженим у кримінальному провадженні доказам, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Переглянувши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки обвинувачення було пред`явлено виключно ОСОБА_9 , при цьому місцевий суд ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо останнього, то посилання у апеляційних скаргах сторони захисту на те, що злочин було вчинено іншою особою, є надуманими та безпідставними.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника щодо перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він не мав умислу на вбивство ОСОБА_12 .

З юридичної точки зору для відмежування умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Питання про умисел вирішується з урахуванням усіх обставин учиненого кримінального правопорушення, зокрема його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру й локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та причин припинення посягання, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. При цьому згідно з усталеною правозастосовною практикою, у тому числі відповідно до орієнтирів, викладених у роз`ясненнях найвищої судової інстанції, основним критерієм є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного; якщо винний діяв із умислом на вбивство, тривалість часу, що минув із моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

У цій справі встановлено, що ОСОБА_9 умисно завдав ОСОБА_12 один удар кулаком правої руки в обличчя, ліктем своєї правої руки 2 удари в ліву частину тулуба останньої та один удар в грудну клітину, і взявши її своєю рукою за голову ззаду, декілька разів вдарив передньою частиною голови по чавунному радіатору опалення, чим завдав тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, що призвели до її смерті.

Отже, характер і кількість заподіяних тілесних ушкоджень, послідовність дій обвинуваченого, у тому числі після вчинення злочину (не надав допомогу потерпілій, не викликав швидку допомогу), підтверджують висновок суду про те, що ОСОБА_9 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його наслідки й бажав настання таких наслідків.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження суспільно небезпечне діяння ОСОБА_9 обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 115 КК України, натомість аргументи сторони захисту про необхідність його кваліфікації за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу не є слушними.

Водночас, процес розвитку причинного зв`язку між суспільно небезпечними діями та подальшими наслідками, передбачає, що причина завжди передує наслідку, та не має значення як скоро після конкретних дій настав відповідний наслідок. Тобто, якщо винувата особа діяла з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння тілесних ушкоджень до безпосереднього настання смерті, для кваліфікації дій цієї особи як умисне вбивство значення не має. Тому посилання в апеляційних скаргах на існування розрізу часу 60 хвилин між нанесеними тілесними ушкодженнями та смертю потерпілої є безпідставними.

Стосовно проведення судового розгляду в суді першої інстанції без участі потерпілої.

Захисник вказує, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги ст. 412 КПК України провів розгляд справи без участі потерпілої ОСОБА_17 .

Колегія суддів не погоджується із цими аргументами зважаючи на таке.

Статтею 325 КПК встановлено, що якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином повідомив потерпілу ОСОБА_17 про дату, час і місце судових засідань у місцевому суді, що підтверджено довідками про доставку SMS-повідомлень та розписками наявними в цих матеріалах. 14.01.2019 судом прийнято рішення про продовження судового розгляду за відсутності потерпілої.

Також, за матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.п. 205 т. 3). 16.07.2021 судом було задоволено клопотання прокурора та приєднано до матеріалів провадження актовий запис про смерть потерпілої.

Захисник, крім узагальненої вказівки про те, що розгляд здійснено за відсутності потерпілої, не обґрунтовує, яким чином це порушило права обвинуваченого і вплинуло на законність прийнятого судового рішення.

За таких обставин колегія суддів відхиляє такі доводи сторони захисту.

Щодо неналежного захисту обвинуваченого захисником ОСОБА_18 .

Твердження сторони захисту про не кваліфікованість та неефективність захисту адвокатом ОСОБА_18 , який здійснював захист за призначенням, є голослівними, оскільки захисник не навів жодних очевидних та об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків цим адвокатом. Такі дані відсутні також і у матеріалах справи.

Колегія суддів звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Стосовно продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Місцевий суд на вимогу ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку прийняв рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, а саме рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Отже, доводи захисника про незаконність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили є безпідставними.

Доводи обвинуваченого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості є необґрунтованими.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції в ході призначення виду та розміру покарання ОСОБА_9 врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до особливо тяжкого злочину проти життя особи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставинами, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що необхідним покаранням для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень є покарання у межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

Таким чином, призначаючи ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років, місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого колегія суддів погоджується з видом та розміром покарання, обраного судом у межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України. Підстав для пом`якшення покарання, зважаючи на наслідки скоєного, відсутні.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, при перевірці матеріалів кримінального провадження порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування вироку суду не встановлено, а сукупність зібраних у справі та належним чином досліджених у судовому засіданні доказів, які доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на переконання колегії суддів, повністю спростовують доводи апеляційних скарг щодо необхідності скасування вироку суду.

Таким чином, вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому має бути залишений без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 з доповненнями - залишити без задоволення.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_28 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя Суддя Суддя