Провадження №11-кп/801/481/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора у режимі

відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого у режимі

відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000780 від 18.05.2025 за апеляційною скаргою зі змінами прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2026, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, із вищою освітою, розлученого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання, на підставі ст. 69, ч. 1 ст. 70 КК України, у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження та долею речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2026 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 1 ст. 309 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби призваним за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді кулеметника кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою ухилення від проходження військової служби, 06.12.2024, точного часу не встановлено, самовільно, без поважних причин, залишив лікувальний заклад та не прибув до військової частини в умовах воєнного стану, а саме тимчасове розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та ухилявся від проходження військової служби, знаходячись за місцем свого проживання, що за адресою АДРЕСА_1 , до моменту затримання - 18.05.2025.

За час відсутності у військовій частині, солдат ОСОБА_8 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами вказаної військової частини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про самовільне залишення військової частини не повідомляв та проводить час на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_8 , діючи умисно, з метою вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного незаконним придбанням, зберіганням психотропних речовин, без мети збуту, у невстановлений слідством час та у невстановленому місці, але не пізніше 18.05.2025, знайшов два паперові згортки, в середині кожного із яких знаходилась порошкоподібна речовина світлого кольору

Після чого, дані два паперові згортки ОСОБА_8 поклав до правої верхньої кишені своєї куртки, так як розумів, що дана речовина є особливо небезпечною психотропною речовиною, з метою подальшого особистого вживання психотропної речовини без мети збуту за місцем свого проживання, тобто придбав особливо небезпечну психотропну речовину - PVP, загальною масою 0,2112 г. та незаконно зберігав її при собі.

У подальшому, 18.05.2025 близько 12:40 год. ОСОБА_8 був зупинений працівниками поліції, по вулиці Пирогова, 73 в місті Вінниці та добровільно видав особливо небезпечну психотропну речовину PVP, обіг яких заборонено, загальною масою 0,2112 г.

Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції були кваліфіковані за ч. 4 ст. 408, ч. 1 ст. 309 КК України.

Не погодившись із вироком суду першої інстанції прокурор Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу зі змінами, у якій просив скасувати вищезазначений вирок у зв`язку із застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі; у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень. На підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, на переконання прокурора, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2026 щодо ОСОБА_8 є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а також через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

При цьому апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано положення ст. 69 КК України, які, на його думку, не підлягали застосуванню у даному кримінальному провадженні. Посилаючись на вимоги ст. 50, 65 КК України, прокурор вказує, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом із цим прокурор звертає увагу на те, що редакція ст. 69 КК України, чинна на момент вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, прямо передбачала неможливість застосування зазначеної норми у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 408 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

На думку апелянта, суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК України, не врахував обставини самовільного залишення лікувального закладу та неприбуття до військової частини в умовах воєнного стану.

Крім того, в апеляційній скарзі зі змінами зазначено, що вчинений ОСОБА_8 злочин, серед іншого, призвів до підриву військової дисципліни, створення передумов для загибелі співслужбовців, а також демонстрації негативного прикладу можливості самовільного залишення лікувального закладу та неприбуття до військової частини навіть в умовах воєнного стану.

Також прокурор наголошує, що своїми діями обвинувачений підірвав авторитет командирів в очах підлеглих, у тому числі військовослужбовців, які виконували бойові завдання.

Окрім цього, апелянт вказує, що призначення покарання у виді 3 років позбавлення волі створюватиме хибне уявлення як у самого обвинуваченого, так і в інших військовослужбовців та командирів щодо безкарності за вчинення злочинів проти встановленого порядку несення військової служби.

Також прокурор посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано положення ст. 72 КК України при призначенні остаточного покарання ОСОБА_8 , оскільки основне покарання у виді штрафу за ч. 1 ст. 309 КК України окремо не застосовано.

Не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи та кваліфікацію дій засудженого, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо міри покарання, належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу винного, а призначене із застосуванням положень ст. 69 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі є явно несправедливим через м`якість.

При цьому прокурор зауважує, що суд, застосовуючи ст. 69 КК України, послався на щире каяття обвинуваченого як на підставу для призначення більш м`якого покарання, хоча така обставина є стандартною пом`якшуючою обставиною, прямо передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, та повинна враховуватись у межах санкції відповідної статті.

На думку апелянта, відсутні законні підстави для подвійного врахування цієї ж обставини спочатку як такої, що пом`якшує покарання у межах санкції, а потім ще раз як підстави для виходу за мінімальну межу покарання.

Також прокурор зазначає, що, всупереч висновкам суду першої інстанції щодо щирого каяття обвинуваченого, ОСОБА_8 добровільно до військової частини не повернувся, а був примусово затриманий 18.05.2025, що, на переконання апелянта, ставить під сумнів щирість його каяття у розумінні, придатному для застосування ст. 69 КК України.

Додатково в апеляційній скарзі наголошено, що саме ОСОБА_8 мав би бути взірцем дотримання військової дисципліни, однак, самовільно залишивши лікувальний заклад та не прибувши до військової частини в умовах воєнного стану, він не лише підірвав власний авторитет серед підлеглих військовослужбовців, а й подав негативний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, чим також підірвав авторитет Збройних Сил України та Сил оборони загалом.

Крім того, прокурор зазначає, що досягнення реальної мети покарання щодо ОСОБА_8 можливе лише за умови призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, тобто у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 408 КК України.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України та положення ст. 414 КПК України, прокурор вважає, що призначене покарання є явно несправедливим через м`якість та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовільнити, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Згідно із ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Також, колегія суддів бере до уваги висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах «Souring v. UK», «Shvydka v. Ukraine», «Tammer v. Estonia», за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Також, оцінюючи встановлені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано врахував вимоги статей 11, 16, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до яких військовослужбовець зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно й чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки й додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь та завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому.

Колегією суддів було встановлено, що ОСОБА_8 призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині № 189 від 01.07.2022 солдата ОСОБА_8 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та призначено на посаду кулеметника кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до статей 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_8 є військовослужбовцем, який проходить військову службу під час мобілізації, на особливий період. Пунктом 4 частини першої статті 24 цього Закону визначено, що початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є день відправлення у військову частину з відповідного районного або міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з підпунктами 1, 3 частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи чи занять протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком, або поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця чи його було направлено туди за наказом відповідного командира.

25.11.2024 ОСОБА_8 вибув із військової частини НОМЕР_1 для проходження медичного огляду ВЛК при 1-му лінійно-стабілізаційному батальйоні від Військово-медичного клінічного центру Північного регіону, однак 06.12.2024 залишив лікувальний заклад та не прибув до військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , ухиляючись від проходження військової служби, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту затримання 18.05.2025.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_8 за фактом нез`явлення на службу з лікувального закладу охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України, а саме дезертирства, тобто самовільного нез`явлення на службу з лікувального закладу, вчиненого в умовах воєнного стану.

Крім того, у судовому засіданні було підтверджено факт незаконного придбання та зберігання ОСОБА_8 психотропних речовин без мети збуту. Зокрема, ОСОБА_8 зазначеної обставини не заперечував, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Його показання узгоджуються з наданими суду доказами, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Колегія суддів вважає, що доводи прокурора про незаконність вироку в частині призначеного покарання та про його явну несправедливість через м`якість є необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставність застосування судом першої інстанції положень ст. 69 КК України, оскільки такі доводи фактично зводяться до власної оцінки прокурором ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, однак не спростовують наведених у вироку мотивів, з яких суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 4 ст. 408 КК України.

Так, суд першої інстанції не залишив поза увагою ані характер вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, ані те, що воно вчинене в умовах воєнного стану, ані обставини його самовільного нез`явлення на службу з лікувального закладу.

Навпаки, ці обставини були детально викладені у вироку, отримали належну правову оцінку та стали підставою для кваліфікації дій обвинуваченого саме за ч. 4 ст. 408 КК України. Тому твердження прокурора про те, що суд не врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, є необґрунтованим.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував підрив військової дисципліни, негативний приклад для інших військовослужбовців та суспільну небезпечність вчиненого.

Зі змісту вироку вбачається, що суд прямо виходив із того, що ОСОБА_8 є військовослужбовцем, на якого поширюються вимоги Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а також що він був зобов`язаний додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки та накази командирів. Отже, зазначені обставини не були проігноровані судом, а були враховані при кваліфікації дій обвинуваченого та вирішенні питання про призначення йому реального покарання.

Разом із тим колегія суддів зазначає, що сам по собі факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, в умовах воєнного стану не виключає необхідності індивідуалізації покарання. Закон не позбавляє суд обов`язку враховувати не лише тяжкість вчиненого, а й дані про особу винного, його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Доводи прокурора про те, що суд безпідставно врахував щире каяття ОСОБА_8 , також не спростовують висновків суду першої інстанції. Як убачається з вироку, обвинувачений у судовому засіданні визнав винуватість у повному обсязі, надав чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, не заперечував фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, а також підтвердив факт незаконного зберігання психотропної речовини без мети збуту.

За таких обставин суд першої інстанції мав підстави врахувати його щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_8 самостійно не повернувся до військової частини, а був затриманий, саме по собі не виключає можливості визнання щирого каяття, оскільки така обставина оцінюється судом у сукупності з усією поведінкою особи під час судового розгляду, її ставленням до вчиненого, визнанням вини та наданням показань щодо істотних обставин кримінального провадження.

Необґрунтованими є й доводи апеляційної скарги про подвійне врахування судом щирого каяття.

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції, застосовуючи ст. 69 КК України, врахував не лише щире каяття, а й інші дані про особу ОСОБА_8 , зокрема те, що він на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг на нього не надходило, має ряд нагород і заохочень у зв`язку з несенням військової служби та є учасником бойових дій.

Саме сукупність цих обставин, а не одна лише обставина щирого каяття, була покладена судом в основу висновку про можливість застосування ст. 69 КК України.

Колегія суддів також не погоджується з твердженнями прокурора про те, що призначення ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі створює у нього та інших військовослужбовців уявлення про безкарність.

Таке твердження має припущувальний характер та не підтверджене конкретними матеріалами кримінального провадження.

Суд першої інстанції не звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності, не застосував до нього ст. 75 КК України та призначив реальне покарання у виді позбавлення волі. Тому підстав вважати, що таке покарання не має належного превентивного значення, колегія суддів не вбачає.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, у ч. 2 ст. 65 КК України закріплено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Стороною обвинувачення таких переконливих доводів у суді першої інстанції наведено не було, не наведено їх і в апеляційній скарзі.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 70 КК України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що закон надає суду право, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, характеру та ступеня тяжкості кожного із кримінальних правопорушень, даних про особу винного та виду призначених покарань, обрати один із передбачених законом способів визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме: поглинення менш суворого покарання більш суворим, повне складання або часткове складання призначених покарань.

Тобто застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим є одним із самостійних та прямо передбачених законом способів визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. Такий спосіб не є винятковим чи незаконним, а належить до дискреційних повноважень суду, якщо його застосування належним чином умотивоване та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 50, 65 КК України.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України призначено покарання у виді штрафу, а за ч. 4 ст. 408 КК України покарання у виді позбавлення волі.

Отже, суд першої інстанції призначив покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, після чого, застосовуючи положення ч. 1 ст. 70 КК України, визначив остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

При цьому покарання у виді позбавлення волі за своїм характером та ступенем суворості є більш суворим порівняно зі штрафом, оскільки пов`язане з істотним обмеженням особистої свободи засудженого та реальним відбуванням покарання. Натомість штраф є майновим видом покарання, який не пов`язаний з ізоляцією особи від суспільства. Тому висновок суду першої інстанції про поглинення менш суворого покарання у виді штрафу більш суворим покаранням у виді позбавлення волі узгоджується з логікою ч. 1 ст. 70 КК України.

Доводи прокурора про те, що штраф за ч. 1 ст. 309 КК України мав бути визначений до самостійного виконання поряд із покаранням у виді позбавлення волі, не ґрунтуються на імперативних вимогах ч. 1 ст. 70 КК України. Вказана норма не зобов`язує суд у кожному випадку застосовувати саме складання покарань або самостійне виконання штрафу, а передбачає альтернативні способи визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Крім того, самостійне виконання штрафу поряд із позбавленням волі не є автоматичним наслідком засудження особи за сукупністю кримінальних правопорушень. Таке питання вирішується судом з урахуванням виду покарань, їх співвідношення, правил ст. 70 КК України, а також необхідності призначення покарання, яке буде справедливим, співмірним, індивідуалізованим, необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання ОСОБА_8 , врахував, що найбільш суворим із призначених покарань є позбавлення волі за ч. 4 ст. 408 КК України, а покарання у виді штрафу за ч. 1 ст. 309 КК України є менш суворим. З огляду на це, застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим є таким, що відповідає положенням ч. 1 ст. 70 КК України.

Також колегія суддів бере до уваги, що остаточне покарання, визначене судом першої інстанції, не є формальним чи таким, що нівелює кримінально-правове значення вчинення обвинуваченим кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки саме покарання за цей кримінальний проступок було призначене окремо, а надалі враховане при визначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у спосіб, прямо передбачений законом.

Отже, твердження прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 70 КК України є необґрунтованими, оскільки суд призначив покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначив більш суворе та менш суворе покарання, після чого застосував передбачений законом спосіб визначення остаточного покарання поглинення менш суворого покарання більш суворим.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для висновку про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині застосування ч. 1 ст. 70 КК України, а доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не свідчать про незаконність чи необґрунтованість вироку та не дають підстав для висновку про явну несправедливість призначеного ОСОБА_8 покарання через м`якість.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки дії обвинуваченого кваліфіковані відповідно до встановлених фактичних обставин та з урахуванням об`єктивних і суб`єктивних ознак складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції має право змінити або скасувати судове рішення лише за наявності підстав, прямо передбачених кримінальним процесуальним законом

Однак у даному кримінальному провадженні апеляційним судом не встановлено фактичних обставин, що могли б бути підставами для зміни або скасування вироку в порядку апеляційного провадження.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2026 є законним і обґрунтованим, ухвалений із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги прокурора є такими, що не спростовує висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу зі змінами прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2026, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 1 ст. 309 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4