УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Київ

справа № 552/144/24

провадження № 51-1072ск26

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах особи, стосовно якої закрито кримінальне провадження, ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року і

встановила:

ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2025 року провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, та звільнено останнього від кримінальної відповідальності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 14000 гривень.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 18 лютого 2026 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 - захисника в інтересах особи, стосовно якої закрито кримінальне провадження ОСОБА_5 , постановлено залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня

2025 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 понесених останнім витрат на правову допомогу в розмірі 14000 гривень - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні її доводам у суді апеляційної інстанції, захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону просить скасувати постановлені судові ухвали та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.Зазначає, що вказані судові рішення не відповідають приписам Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та правовим позиціям Верховного Суду, що стягнення витрат на правову допомогу потерпілого з особи, яка реалізувала своє право на закриття кримінального провадження у зв`язку зі закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, з посиланням на те, що ця підстава закриття кримінального провадження є нереабілітуючою, за відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, суперечить засадам презумпції невинуватості та доведеності вини. Також зазначає, що представники потерпілого не надали належного розрахунку вартості правових послуг, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг адвоката, необхідних для надання правової допомоги в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з урахуванням критеріїв дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності.

Мотиви Суду

Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи та перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а саме ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з матеріалів провадження за касаційною скаргою, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2025 року провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, та звільнено останнього від кримінальної відповідальності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі

14 000 гривень.

Правомірність застосування інституту давності та звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК у касаційній скарзі не оспорюється. Тому в цій частині касаційна перевірка не здійснюється в силу ст. 433 КПК України.

У касаційній скарзі захисник, заперечуючи можливість стягнення процесуальних витрат з особи, звільненої від відповідальності, вважає таку позицію суду неправильною оскільки вона не враховує, що у разі звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України особа втрачає процесуальний статус обвинуваченої особи, а тому відсутні зазначені у ч.1 ст. 124 КПК України обов`язкові умови для стягнення процесуальних витрат з такої особи. Стягнення процесуальних витрат з особи, яка звільнена від кримінальної відповідальності, суперечитиме приписам статті 62 Конституції України та частини 5 статті 17 КПК України. Відсутність у особи, звільненої від кримінальної відповідальності, статусу обвинуваченої особи - є необхідною умовою для стягнення витрат.

Згідно зі ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу є видом процесуальних витрат і в силу ст. 91 вказаного Кодексу їх розмір підлягає доказуванню в кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 124 КПК України суд вправі стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого лише витрати, які підтверджені документально.

Підтвердженням сплати коштів слугують квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо, оформлені у встановленому законом порядку.

Із доданої до касаційної скарги копії ухвали суду убачається, що цей суд послався на те, що надані всі необхідні документи щодо надання потерпілому ОСОБА_6 правничої допомоги адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з детальним описом самих послуг та їх вартості, квитанції про оплату потерпілим гонорарів у фіксованих сумах, при цьому такі витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатами обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат.

Колегія суддів апеляційного суду детально, з посиланням на сталу практику Верховного Суду, обґрунтувала постановлену ухвалу з детальним аналізом наданих на підтвердження витрат на правову допомогу документів.

Аргументуючи свою позицію колегія суддів апеляційного суду констатувала, що ОСОБА_6 підтвердив сплату коштів адвокатам на суму 14 000 гривень за надання правової допомоги у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , який обвинувачувався у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - Об`єднана палата ККС ВС) за результатами розгляду справи № 686/1699/20. У цьому випадку, залишаючи без змін ухвалу апеляційного суду, Об`єднана палата ККС ВС вказала, що процесуальні витрати відшкодовуються, у тому числі, у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності. Рішення про стягнення витрат приймається одночасно із рішенням про звільнення її від відповідальності. Об`єднана палата ККС ВС зазначила, що окрім витрат на залучення експерта стороною захисту, з особи, звільненої від кримінальної відповідальності, можуть бути стягнуті також і витрати, понесені потерпілим у зв`язку з кримінальним провадженням, яке закінчилося звільненням від відповідальності.

Якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, процесуальні витрати потерпілого можуть бути стягнені з такої особи в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 124 КПК України.

Велика Палата Верховного Суду у своєму висновку, викладеному у постанові від 17 червня 2020 року по справі № 598/1781/17 вказала про те, що КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Доводи касаційної скарги також стосуються правильності оцінки судом доказів, наданих на підтвердження вимог потерпілого про відшкодування процесуальних витрат. Однак, оскільки касаційний суд є судом права, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій щодо доведеності таких обставин.

Обов`язок компенсації процесуальних витрат не порушує принцип презумпції невинуватості особи у вчиненні злочину, оскільки не свідчить про визнання її винуватою у вчиненні злочину або поводження з нею як з особою, винуватою у вчиненні злочину.

За таких обставин, істотних порушень норм права, які би зумовлювали обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах особи, стосовно якої закрито кримінальне провадження ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3