ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року

м. Київ

справа № 333/5536/25

провадження № 51-809км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2026 року щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у цьому АДРЕСА_2 , раніше 10 разів судимого, останній раз засудженого за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2021 року за ч. 2 ст. 359 Кримінального кодексу України (надалі - КК) із застосуванням ч. 4 ст. 70 цього кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Згідно зі ст. 75 указаного Кодексу ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку тривалістю 2 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і заходів забезпечення кримінального провадження.

За детально наведених фактичних обставин у вироці суду ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, 13 березня 2025 року близько 11:50, перебуваючи біля «Центру первинної медико-санітарної допомоги №6», що на вул. Чумаченка, 21, у м. Запоріжжя, за грошові кошти у сумі 1000 грн збув ОСОБА_8 (анкетні дані змінено) 20 таблеток білого кольору в двох блістерах з маркуванням «Метадон-ЗН», які містять у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, маса якого складає 0,4543 г (в перерахунку на основу).

Запорізький апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й 05 лютого 2026 року ухвалив свій, за яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Початок строку відбуття призначеного судом покарання ОСОБА_7 ухвалив обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі й узагальнені доводи особи, яка її подали

У касаційній скарзі засуджений, покликається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду, звільнивши його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, як було визначено у вироку місцевого суду.

На думку засудженого, суд апеляційної інстанції упереджено до нього поставився і дійшов безпідставного висновку про неможливість призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК.

Зазначає, що він ніколи не вчиняв аналогічних злочинів, свою винуватість визнав у повному обсязі, проживає зі старенькою матір`ю, яка потребує догляду.

Позиції інших учасників судового провадження

До початку касаційного розгляду прокурор подав заперечення на касаційну скаргу засудженого в якій наводить аргументи на спростування викладених в ній доводів.

У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу, прокурор просив залишити скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами статей 404, 407, 420 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 КПК.

Вирішуючи питання про зміну або скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд має враховувати положення статей 408, 420 КПК.

Статтею 420 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. При цьому вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків і містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги. Крім того, рішення має містити відповіднувласну оцінку і переоцінку доказів, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що місцевий суд помилково врахував той чи інший доказ як такий, що підтверджує або спростовує винуватість особи. У такому разі дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом є обов`язковим.

Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд дотримався вищевказаних положень кримінального процесуального закону в частині розміру і виду покарання.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, що можливості застосування до засудженого норм ст. 75 КК, колегія суддів уважає безпідставними з огляду на таке.

Як передбачено вимогами статей 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Процес призначення покарання, а саме врахування всіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких повинен значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Цих вимог апеляційний суд дотримався.

Під час призначення покарання апеляційний суд зважив на фактичні обставини справи, особу обвинуваченого, тяжкість правопорушення, його характер, ступінь суспільної небезпечності, зокрема те, що ОСОБА_7 раніше 10 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних тяжких злочинів, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, до цього вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на думку апеляційного суду, свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає.

Під час призначення ОСОБА_7 покарання, суд апеляційної інстанції врахував як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги місцевим судом, так і те, що він вчинив інкримінований йому злочин через менш, ніж за 4 місяці після зняття з обліку органу пробації по закінченню іспитового строку, а також дані про його особу, який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, дітей на утриманні не має, не працює, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається.

Колегія суддів звертає увагу на те, що проживання з матір`ю похилого віку, за відсутності належного обґрунтування в контексті застосування положень ст. 75 КК, автоматично не свідчить про можливість виправлення особи без відбування покарання. Існування такої обставини зумовлює більш виважений підхід у ході обрання судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатнім для належного обґрунтування висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, матеріали провадження не містять підтвердження того, що ОСОБА_7 утримує матір і та вимагає такого утримання, скільки часу він їй приділяє, які відносини в його родині.

Отже, обставини, на які покликається в касаційній скарзі засуджений щодо можливості застосування ст. 75 КК були враховані апеляційним судом під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування вироку суду апеляційної інстанції в цій частині.

Враховуючи викладене вище, Суд уважає, що покарання, призначене апеляційним судом в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 307КК, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нею нових злочинів. Підстав сприймати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі засудженого, Суд не вбачає.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статтям 370, 420 КПК, є законним та обґрунтованим.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що під час касаційного розгляду не встановлено невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а тому касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3