ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/1638/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/337/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0001450 від 15.11.2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2025 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Суми, громадянку України, з середньою освітою, неодружену, офіційно не працевлаштовану, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , судиму:

1) 12.12.2014 Лебединським районним судом Сумської області за частиною 2 статті 307, частиною 2 статті 309, статтями 69, 70 КК України до 2 років позбавлення волі;

2) 03.08.2015 Лебединським районним судом Сумської області за частиною 1 статті 119, частиною 4 статті 70 КК України до 4 років позбавлення волі (звільнена 04.09.2017 у зв`язку із відбуттям строку покарання);

3) 18.08.2020 Фрунзенським районним судом м. Харкова за частиною 1 статті 190 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. (штраф сплачено);

4) 28.05.2021 вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова, частково скасованим вироком Полтавського апеляційного суду від 13.08.2024, за частиною 2 статті 185, частиною 4 статті 70 КК України до 1 року позбавлення волі;

5) вироком Московського районного суду м. Харкова від 09.05.2024 за частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 185 КК України до 1 року позбавлення волі,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, та призначено покарання у виді семи років шести місяців позбавлення волі.

На підставі частини 4 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.05.2021, частково скасованим вироком Полтавського апеляційного суду від 13.08.2024, більш суворим покаранням за цим вироком призначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді семи років шести місяців позбавлення волі.

Зараховано у строк остаточно призначеного покарання повністю відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.05.2021, частково скасованим вироком Полтавського апеляційного суду від 13.08.2024, у виді одного року позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з дня проголошення вироку, тобто з 11 серпня 2025 року.

На підставі частини 5 статті 72 КК України зараховано у строк призначеного ОСОБА_8 покарання строк перебування під вартою з 15 листопада 2023 року.

Обраний стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Згідно вироку, ОСОБА_8 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкали за адресою: АДРЕСА_2 .

10.11.2023 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували в себе дома за вказаною адресою, де між ними виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відношень до свого співмешканця виник раптовий умисел на умисне спричинення останньому тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості.

Після чого ОСОБА_8 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до свого співмешканця, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на протиправне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, під час конфлікту з останнім у зв`язку із систематичним застосуванням ОСОБА_9 до ОСОБА_8 психічного і фізичного насильства, взяла в праву рук кухонний ніж та нанесла ОСОБА_9 два удари вказаним ножом в область корпусу тіла, спричинивши йому тим самим наступні тілесні ушкодження:

- верхніх кінцівок: колото-різане поранення лівого плеча, яке бере свій початок вхідною раною на передній поверхні лівого плеча в верхній його третині, пошкоджуючи підшкірну жирову клітковину та частково ушкоджений двоголовий м`яз лівого плеча, де сліпо закінчується.

За ступенем тяжкості вказане колото-різане поранення лівої верхньої кінцівки має ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- тулуба: колото-різане поранення живота, яке бере свій початок раною на шкірі, раною на передній черевній стінці в лівій клубовій ділянці, пошкоджуючи підшкірну жирову клітковину, м`язи передньої черевної стінки, очеревину, стінку сигмоподібної ободової кишки та сліпо закінчується у просвіті сигмоподібної ободової кишки.

За ступенем тяжкості вищевказане колото-різане поранення живота носить ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Після чого конфлікт між вказаними особами був припинений та ОСОБА_9 залишився за власною ініціативою без медичної допомоги у себе дома за вищевказаною адресою протягом наступних чотирьох діб, до ранку 15.11.2023, тобто до того моменту, поки він не помер на території будинку за вищевказаною адресою.

Смерть ОСОБА_9 мала насильницький характер і настала в результаті умисних дій ОСОБА_8 , виражених в нанесені нею удару ножом ОСОБА_9 в область живота, що спричинило колото-різане поранення живота з ушкодженням м`яких тканин (підшкірної жирової клітковини, м`язів передньої черевної стінки, очеревини), внутрішніх органів (стінка сигмоподібної ободової кишки). Через утворений дефект стінки сигмоподібної ободової кишки після її поранення відбулося потрапляння кишкового вмісту (калові маси) в черевну порожнину з розвитком гнійного запалення очеревини зі скупченням гноєподібних мас в черевній порожнині (перитоніту), що в свою чергу призвело до термінального стану - загальної інтоксикації організму та зупинки важливих життєвих функцій організму (зупинки серця, дихання та дії центральної нервової системи).

Не погодившись з вироком, прокурор у кримінальному провадженні, обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник подали апеляційні скарги.

Прокурор до початку апеляційного розгляду відмовилася від поданої апеляційної скарги.

Обвинувачена ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, перекваліфікувати її дії на статтю 118 КК України, або на іншу, але не частину 2 статті 121 КК України, призначити покарання в межах санкції нової статті, або повернути справу до суду першої інстанції. Обвинувачена зазначає, що судом не доведено навмисного скоєння злочину, не враховано, що потерпілий постійно сварив її, вживав алкогольні напої, бив, постійно застосовував психологічне насильство, що підтверджується показаннями свідків, а саме матері потерпілого, сусідки, яка неодноразово бачила та чула, як потерпілий бив ОСОБА_8 , племінник із дружиною та роботодавець.

Зазначає, що на момент вчинення злочину спала, а потерпілий у стані алкогольного сп`яніння напав на неї, бив, погрожував вбити. Діючи у цілях самозахисту вона схопила ніж, захищаючись від його побиття, нанесла потерпілому тілесні ушкодження. Вказує, що не мала наміру наносити потерпілому тілесні ушкодження, а тим більше вбивати його. Вважає, що призначений судом строк покарання, є несправедливим.

Захисник обвинуваченої просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким перекваліфікувати дії обвинуваченої на статтю 124 КК України, призначивши покарання в межах даної статті.

В обгрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що обвинувачена не заперечує факту спричинення нею тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , але її дії були пов`язані із самообороною, у зв`язку із систематичним побиттям та насиллям з боку потерпілого. Суд першої інстанції, встановивши систематичні знущання над обвинуваченою, не взяв ці обставини до уваги.

10.11.2023 ОСОБА_9 вживав спиртні напої, обвинувачена в той час спала, потім ОСОБА_9 розбудив її та хотів в черговий раз побити. Тим часом, обвинувачена відійшла до стіни і схопила із кухонного стола ніж, просила, щоб потерпілий до неї не підходив. Намагаючись захиститися, обвинувачена сподівалася, що потерпілий злякається та піде спати, однак він через стан сп`яніння похитнувся та наткнувся на ніж. Обвинувачена надавала йому допомогу, протирала рану, про що свідчать бинти вилучені з місця події, викликати швидку допомогу ОСОБА_9 не дозволив, як і не дозволяв цього робити своїм родичам матері та сусідам. Пояснення ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_9 систематично наносив їй різного характеру тілесні ушкодження підтверджуються висновками експертиз, якими встановлено, що на побутових предметах наявні домішки крові ОСОБА_8 .

Крім того, наявними власними засобами обвинувачена намагалася надати ОСОБА_9 першочергову допомогу, що свідчить про те, що вона не мала прямого умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень. Важливим є те, що потерпілий є більшим, вищим та сильнішим за обвинувачену.

Захисник вважає, що у даному випадку не доведено суб`єктивної та об`єктивної сторони злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України. Всі дії обвинуваченої спрямовані на її самозахист, з огляду на попередні знущання ОСОБА_9 щодо неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченої, які підтримали апеляційні вимоги, просили їх задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із статті 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, яка має здійснюватись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції вказані вимоги дотримані, висновок щодо винуватості ОСОБА_8 та кваліфікації її дій за частиною 2 статті 121 КК України є обґрунтованим, зроблений на підставі об`єктивного з`ясування обставин, які підтверджено сукупністю всіх досліджених судом доказів, що є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, посилався на показання обвинуваченої, потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Крім того, судом першої інстанції досліджено письмові докази, а саме:

- витяг з ЄРДР № 0001450 від 15.11.2023 про внесення відомостей за фактом нанесення ножового поранення ОСОБА_9 , внаслідок чого настала смерть останнього;

- протокол огляду від 15.11.2023, в ході якого оглянуто домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено на підлозі в кімнаті труп ОСОБА_9 та вилучено: штори з вхідних дверей, фрагмент тканини матрацу з РБК, підодіяльник зі слідами РБК, мобільний телефон, кухонні ножі в кількості 8 шт., спортивні штани, змив РБК з підлоги в кухні, змив РБК з поверхні пральної машини, рушник бежевого кольору зі слідами РБК;

- висновок експерта № 10-12/2993-Дм/23 від 16.11.2023-04.01.2024 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 , згідно з яким встановлені тілесні ушкодження;

- висновок експерта № 12-14/162-НВ/23 від 16.11.2023 судово-медичної експертизи ОСОБА_8 , згідно з яким на момент проведення обстеження при зовнішньому огляді на тілі ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено;

- протокол огляду трупа від 16.11.2023, під час якого проведено огляд трупа ОСОБА_9 та відібрано зразки нігтів;

- протокол проведення слідчого експерименту від 01.12.2023 за участю підозрюваної ОСОБА_8 ;

- висновок експерта № СЕ-19/121-23/28010-БД від 09.01.2024, яким встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка букального епітелію ОСОБА_8 ;

- висновок експерта № 14/2773-Дм/23 від 11-14.12.2023, згідно з яким на шматку медичної вати, вилученому 15.11.2023 в ході огляду місця події, виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_9 не виключається. Від ОСОБА_8 дана кров походити не може;

- висновок експерта № 14/2754-Дм/23 від 11-18.12.2023, згідно з яким на спортивних штанях темно-синього кольору, вилучених 15.11.2023 в ході огляду місця події, виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_9 не виключається. Від ОСОБА_8 дана кров походити не може;

- висновок експерта № 14/2749-Дм/23 від 05-08.12.2023, згідно з яким на фрагменті марлевого бинту з поверхні пральної машини, вилученому в ході огляду місця події, виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_9 не виключається. Від ОСОБА_8 дана кров походити не може;

- висновок експерта № 14/2751-Дм/23 від 11-18.12.2023 (том № 2, а.с. 112-114), згідно з яким на футболці жіночій, яка належить ОСОБА_8 , вилученій 15.11.2023 під час її затримання, виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_9 не виключається. Від ОСОБА_8 дана кров походити не може;

- висновок експерта № 10-14/99-Дм/23/10-12/2993-Дм/23 від 04-15 січня 2024 року;

- висновок судово-психіатричного експерта № 360 від 18.12.2023, згідно з яким ОСОБА_8 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_8 перебувала в стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_8 на теперішній час відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Дослідивши наявні в матеріалах провадження докази, суд першої інстанції зазначив, що вина обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, за викладених у вироку обставин, доведена повністю, з чим погоджується суд апеляційної інстанції. У поданих апеляційних скаргах як обвинувачена, так і її захисник не оспорюють висновків суду щодо факту спричинення ОСОБА_8 . ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_9 , не заперечують належності та допустимості доказів, на які посилався суд першої інстанції у вироку, однак вважають, що дії ОСОБА_8 кваліфіковані неправильно, оскільки вбачають у її діях наявність необхідної оборони.

Згідно статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Таке перевищення меж необхідної оборони тягне за собою кримінальну відповідальність лише у випадках, передбачених у статтях 118, 124 КК України. Стаття 124 КК України передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Діяння, визначене статтею 124 КК України, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації за цієї нормою закону є обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. При встановленні наявності чи відсутності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення необхідної оборони, серед іншого, належать - наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність. Ще одним елементом є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно-небезпечного посягання. Тобто, у особи існує право на захист правоохоронюваних інтересів лише протягом часу, коли вона перебуває у стані необхідної оборони. У разі, якщо такий стан закінчився, то право на необхідну оборону припиняється. У разі коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Стан необхідної оборони виникає як в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях вказував на те, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Перевіривши обставини події та аналізуючи зібрані докази, колегія суддів не встановила підстав вважати, що обвинувачена ОСОБА_8 в момент заподіяння удару ножем ОСОБА_9 , перебувала у стані необхідної оборони.

Допитана судом першої інстанції обвинувачена вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України визнала частково, пояснила, що коли вона вже спала, до неї став домагатись ОСОБА_9 , вимагав інтиму, почав бити її прямо в ліжку, вона вирвалась, хотіла вибігти на вулицю, але двері були зачинені, вона вибігла на кухню, він ішов на неї, вона схватила ніж, він кинувся на неї, і вона нанесла два удари ножом ОСОБА_9 в живіт і по руці. Як це сталося, пояснити не може, наміру заподіяти йому шкоду або вбити, в неї не було, все відбулося дуже швидко. Вона ніколи не чинила спротив ОСОБА_9 , не скаржилась, коли він її регулярно бив, оскільки боялась його.

Потерпіла ОСОБА_10 , яка є матір`ю загиблого ОСОБА_9 , який мешкав разом з обвинуваченою з грудня 2020 року по АДРЕСА_2 , пояснила, що спочатку потерпіла жила з ними, поїхала від них 01.09.2023, бо в них кожного дня була п`янка, бійка, друзі. Коли обвинувачена напивалась, починались скандали, сварки. У листопаді 2023 року, в понеділок увечері, потерпілій зателефонував ОСОБА_11 і повідомив, що ОСОБА_14 отримав поранення. До них поїхали її невістка ОСОБА_15 , онук ОСОБА_16 і ОСОБА_11 . ОСОБА_17 зробила перев`язку, ОСОБА_18 була дуже нетвереза. Потім онук знову поїхав до них, але двері не відчинили. ОСОБА_14 їм повідомив, що «швидку» викликати не треба. На другий день потерпіла сама поїхала до них, ОСОБА_18 була з похмілля, ОСОБА_14 лежав на ліжку, сказав, що в лікарню не поїде, що він не хоче, щоби ОСОБА_18 посадили. Наступного ранку зателефонував ОСОБА_19 , сказав, що він був у них, все нормально. Потім він зателефонував ще і повідомив, що ОСОБА_14 помер. Потерпіла приїхала, ОСОБА_14 лежав на підлозі, ОСОБА_18 не було. У сина справа в боці була рана, він не казав, хто це зробив, казав, що сам, але потім визнав, що це ОСОБА_18 . Все обличчя ОСОБА_14 було подряпане, у ОСОБА_18 тілесних ушкоджень потерпіла не бачила. Потерпіла не викликала «швидку допомогу», оскільки ОСОБА_14 заборонив, сказавши, що в нього нема грошей.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що з обвинуваченою та загиблим ОСОБА_9 підтримував дружні стосунки. ОСОБА_9 і обвинувачена мешкали разом. Вона завжди побита ходила, скаржилась, що ОСОБА_9 її постійно б`є. Про це всі говорили, що він її ОСОБА_20 , вона кілька разів уходила від нього, потім вони мирились, і все починалось знову. Приблизно рік тому свідку зателефонувала ОСОБА_18 , що ОСОБА_14 напоровся на лезо ножа, свідок сказав викликати «швидку», на що вона відповіла, що там «нічого страшного». Свідок повідомив про це матері ОСОБА_9 , невістку ОСОБА_17 і племінника, разом з ними заїхали до ОСОБА_14 і ОСОБА_18 . ОСОБА_14 сидів, свідок запропонував викликати «швидку», на що той відмовився, сказав, що нічого страшного немає. ОСОБА_14 вживав спиртне при них. На другий день приїхала мати ОСОБА_14 , той сказав їй, що напоровся на ніж, без подробиць. Альона оглянула рану, був невеликий поріз внизу живота. ОСОБА_14 нормально спілкувався, йому обробили рану. Наступного дня його родичі їздили до нього самі. Про смерть ОСОБА_14 свідок дізнався від ОСОБА_18 , яка через три дні зателефонувала, що ОСОБА_14 помер. Всі туди поїхали, там вже була поліція, хто її викликав, свідок не знає.

На запитання учасників свідок повідомив, що йому відомо зі слів ОСОБА_18 та людей, що ОСОБА_21 постійно бив її, у тому числі монтировкою і ломом. У день, коли це сталось, у неї були синці і садна на обличчі. Вона пояснила, що ОСОБА_21 її бив, і вийшла така ситуація. Коли вони приїхали до них, ОСОБА_14 нормально себе почував, говорив, що сам напоровся, від виклику «швидкої» категорично відмовлявся, казав, що все нормально. ОСОБА_18 пропонував йому викликати «швидку», той також відмовлявся;

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що з обвинуваченою знайома, загиблий ОСОБА_9 був дядьком її чоловіка. Увечері в понеділок рік тому їй зателефонував ОСОБА_11 та повідомив, що ОСОБА_18 порізала ОСОБА_14 . Свідок з чоловіком та ОСОБА_19 поїхали до них. ОСОБА_14 лежав на дивані, ОСОБА_18 з ОСОБА_22 вживали спиртне. Свідок оглянула ОСОБА_14 , все обличчя у нього було подряпане, на животі знизу зліва була маленька ранка. Вона обробила рану. Коли свідок узяла ніж, ОСОБА_14 сказав, що цим ножом ОСОБА_18 його «пирнула». Підлога була в крові. Потім вони уїхали. Повернулись за півгодини, але двері їм не відкрили. ОСОБА_14 через вікно сказав, що «швидкої» не треба, все нормально. Він не хотів, щоби ОСОБА_18 посадили, тому вони видумали історію, що він на вулиці впав і на щось напоровся. Потім, коли свідок взяла до рук ножа, він сказав, що це зробила ОСОБА_18 . Наступного дня знову приїхали до них, ОСОБА_14 лежав на дивані, свідок зробила перев`язку.

На запитання учасників свідок пояснила, що ОСОБА_18 з ОСОБА_14 разом жили близько трьох років. Разом пили, були сварки, бійки, вона на два тижні уходила від нього, він її за це бив, вона часто ходила побита. Того дня на ОСОБА_18 тілесних ушкоджень свідок не бачила. 15.11.2023 вони були на ринку, ОСОБА_18 подзвонила ОСОБА_19 , що ОСОБА_14 помер, вони поїхали до них, свідок у дім не заходила, зі слів їй відомо, що ОСОБА_14 лежав на підлозі, на подушці.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що є сусідкою обвинуваченої та загиблого ОСОБА_9 . По суті справи пояснила, що одного дня (дату не пам`ятає) прийшла в гості до ОСОБА_18 і ОСОБА_14 , вживали спиртне, потім вона пішла додому. Зранку зателефонувала ОСОБА_18 і повідомила, що ОСОБА_14 її сильно бив, таскав за волосся, вона схватила ніж і тримала в руках, той ішов на неї і п`яний впав на ніж, був фонтан крові, вона запропонувала викликати «швидку», на що ОСОБА_14 відмовився, сказавши, щоби вона все прибирала, і ліг на ліжко. Свідок з ОСОБА_18 пішли до ОСОБА_14 , він лежав на ліжку, був при свідомості, в паху маленька рана. Він сказав, що все нормально, він ходить, ходив в туалет, все загоїться. Попросив свідка сходити за спиртним, вона принесла пляшку горілки. Потім прийшов племінник ОСОБА_14 , але ОСОБА_14 усіх вигнав. На третій день після поранення він помер, свідку зателефонувала ОСОБА_18 . В день, коли це сталось, ОСОБА_14 і ОСОБА_18 при свідкові не сварились, все було нормально, сварка і бійка була, коли вони залишились самі. Після цього тілесних ушкоджень на ОСОБА_18 свідок не бачила, з її слів він повиривав їй волосся. Він її майже кожного дня бив, вона ходила у синцях, але поліцію не викликала, бо боялась його. При свідкові він також її бив. Разом вони жили приблизно 4 роки, разом випивали.

Обвинувачена та її захисник звертають увагу на те, що ОСОБА_9 систематично застосовував до ОСОБА_8 психологічне та фізичне насильство. Наявність постійних сварок та бійок між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підтвердили допитані у суді першої інстанції потерпіла та свідки. Поряд з цим, у цьому кримінальному провадженні не вбачається, що ОСОБА_9 застосував таку фізичну силу до ОСОБА_8 , що могла би становити реальну загрозу її життю або здоров`ю в момент заподіяння нею ОСОБА_9 ударів ножем. Навіть з урахуванням показань обвинуваченої про те, що ОСОБА_9 почав бити її прямо в ліжку та вона вирвалася, вибігши на кухню, де схопила ніж, колегія суддів вважає, що обстановка, яка склалася в момент заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ножем, не створювала у обвинуваченої стану необхідної оборони. Суд апеляційної інстанції враховує, що під час проведення слідчого експерименту 01.12.2023 за участю підозрюваної ОСОБА_8 , підозрювана на місці події пояснила та продемонструвала механізм заподіяння нею тілесних ушкоджень ОСОБА_9 під час конфлікту. Зокрема, пояснила, що конфлікт розпочався у кімнаті, ОСОБА_9 почав її бити, вона накрилась ковдрою, щоби менше було синців, потім вирвалась і вибігла на кухню, там на столі лежав кухонний ніж, який вона взяла в праву руку і тримала перед собою. При цьому ОСОБА_9 йшов на неї, а вона казала йому, щоби він не підходив. Вона відійшла до стіни, ОСОБА_9 підбіг до неї і сказав, що не треба сваритись, потім схопив її за волосся, в цей момент вона нанесла один удар ножем. Як нанесла удар, не знає, не розуміє, не хотіла робити це навмисно. Потім вони ще штовхались, у ОСОБА_9 йшла кров, вона кинула ніж, він присів на диван, вона побігла взяти вату та перекис водню, промила рану, кров зупинили, покурили і лягли спати. Він бив її систематично, разів два-три на тиждень. Від дій ОСОБА_9 того дня синців у неї не було, оскільки вона закривалась ковдрою, але голова вся була в шишках, в тому числі лоб. Коли вона на ліжку виривалась від нього, вона його подряпала нігтями.

Висновком експерта № 10-12/2993-Дм/23 від 16.11.2023-04.01.2024 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 , встановлено, що смерть ОСОБА_9 насильницька, настала від колото-різаного поранення живота з ушкодженням м`яких тканин (підшкірної жирової клітковини, м`язів передньої черевної стінки, очеревини), внутрішніх органів (стінка сигмоподібної ободової кишки). Через утворений дефект стінки сигмоподібної ободової кишки після її поранення відбулося потрапляння кишкового вмісту (калові маси) в черевну порожнину з розвитком запалення очеревини зі скупченням гноєподібних мас в черевній порожнині (перитоніту), що в свою чергу призвело до термінального стану - загальної інтоксикації організму і важливих життєвих функцій організму (зупинки серця, дихання та дії центральної нервової системи). Відповідно до висновку експерта, раньовий канал мав напрямок зліва направо, зверху вниз, дещо спереду назад і довжину близько 5 см, що спростовує доводи захисника про те, що ОСОБА_9 похитнувся та наткнувся на ніж.

Окрім колото-різаних поранень у ОСОБА_9 були виявлені садна та синці голови, шиї, правого колінного суглоба.

Поряд з цим, відповідно до висновку експерта № 12-14/162-НВ/23 від 16.11.2023 судово-медичної експертизи ОСОБА_8 , на момент проведення обстеження при зовнішньому огляді на тілі ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено.

Висновком експерта № 10-14/99-Дм/23/10-12/2993-Дм/23 від 04-15 січня 2024 року встановлено, що показання підозрюваної ОСОБА_8 , які вона повідомила в ході проведення слідчого експерименту, в цілому відповідають даним щодо частин тіла, на які відбувалась травматична дія (голови, де при проведенні судово-медичної експертизи були встановлені садна, та тулуба, де було встановлене колото-різане поранення живота з ушкодженням м`яких тканин та внутрішніх органів), в цілому відповідають кількості, знаряддям, яким вони спричинені. Показання підозрюваної ОСОБА_8 не відповідають напрямку ранового каналу, оскільки колото-різане поранення живота не могло утворитися при прямому розташуванні знаряддя (ножа) і тіла потерпілого, а могло утворитися при нанесенні ушкодження знаряддям (ножом), коли кисть з ножом знаходилась під кутом до тіла потерпілого або тіло потерпілого знаходилося під кутом до знаряддя (ножа). Також в показаннях не було вказано колото-різане поранення лівої верхньої кінцівки та садна на шиї і правій нижній кінцівці та не був відтворений механізм їх утворення. Таким чином, матеріали провадження не містять доказів того, що ОСОБА_9 в момент спричинення йому ОСОБА_8 удару ножем до обвинуваченої застосовувалася на кухні така фізична сила, яка б могла становити реальну загрозу її життю або здоров`ю, що невідкладно вимагало вжиття нею заходів для відвернення агресивних дій ОСОБА_9 шляхом заподіяння шкоди ОСОБА_9 для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Захисник посилається на висновки судових експертиз № 14/2755-ДМ/23, 14/2756-ДМ/23, 14/2753-ДМ23, 14/2758-ДМ23, 14/2757-ДМ23, відповідно до яких походження крові на рушнику, ковдрі, шматках москітної сітки, змиву з підлоги від ОСОБА_8 не виключається, у випадку наявності у неї тілесних ушкоджень, що супроводжувалися зовнішньою кровотечею на момент подій, зазначених у постанові. Поряд з цим, відповідно до зазначених висновків судових експертиз, виявлена кров може походити і від ОСОБА_9 . Виходячи зі змісту висновків, неможливо однозначно стверджувати, що виявлена кров належить ОСОБА_8 . При цьому, сама обвинувачена ОСОБА_8 не повідомляла про те, що в день вчинення нею кримінального правопорушення ОСОБА_9 спричинив їй такі тілесні ушкодження, що супроводжувалися зовнішньою кровотечею. Оглядом ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень у неї не було встановлено. Те, що ОСОБА_9 систематично застосовував до обвинуваченої психологічне та фізичне насильство, встановлено судом першої інстанції, про що зазначено у вироку, та учасниками судового провадження не заперечується. Таким чином, вказані захисником висновки експертиз ані спростовують, ані підтверджують встановлені судом обставини. Захисник зазначає, що надання обвинуваченою ОСОБА_9 первісної медичної допомоги свідчить про те, що в неї не було прямого умислу на нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень. Водночас, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення - умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично. Питання про умисел винного або його відсутність необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Суд апеляційної інстанції враховує, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 кухонним ножем спричинила ОСОБА_9 два тілесних ушкодження, а саме: колото-різане поранення лівого плеча та колото-різане поранення живота. З огляду на локалізацію тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, показання ОСОБА_8 , надані нею під час слідчого експерименту, наявність конфлікту між нею та ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що у обвинуваченої виник умисел на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості. При цьому, остання не перебувала у момент заподіяння тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони, який би вимагав негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Застосування ОСОБА_9 до ОСОБА_8 під час їх спільного проживання насильства не спростовує наявності в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України. Вказана поведінка ОСОБА_9 щодо ОСОБА_8 була врахована судом при призначенні обвинуваченій покарання, наближеного до мінімального, визначеного санкцією частини 2 статті 121 КК України. Із фактичних обставин, встановлених під час судового розгляду судом першої інстанції, не вбачається в діях потерпілого такого суспільно небезпечного посягання, яке вимагало заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження, тому доводи сторони захисту про перебування ОСОБА_8 у момент інкримінованих дій у стані необхідної оборони, не знайшли свого підтвердження. Доводи про те, що ОСОБА_9 після отриманих тілесних ушкоджень не мав претензій до обвинуваченої, не звинувачував її, розуміючи протиправність власних дій, не виключає наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України. Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що ОСОБА_8 у момент заподіяння ОСОБА_9 перебувала у стані сильного душевного хвилювання. Наявність такого стану полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості. Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає раптові, імпульсивні, підсвідомі дії. Поряд з цим, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 360 від 18.12.2023, ОСОБА_8 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_8 перебувала в стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_8 на теперішній час відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. На думку колегії суддів, сторона захисту не обґрунтувала той факт, що наявність конфлікту між потерпілим та обвинуваченою, свідчить про виникнення у ОСОБА_8 сильного душевного хвилювання, яке досягло такого рівня впливу на її свідомість і волю, що в момент вчинення злочину знижували її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. У зв`язку із наведеним, підстави для перекваліфікації дій обвинуваченої на статті 118, 124 КК України, чи будь-яку іншу, про що просила обвинувачена, колегією суддів не встановлено. Перевіряючи вирок суду в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд діяв з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України та призначив обвинуваченій достатню міру покарання. Судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини справи, наслідки, що настали в результаті кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштована, за місцем проживання характеризується формально. Обставинами, які відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченої, суд визнав щире каяття, яке виражається у згоді з фактичними обставинами обвинувачення, негативному ставленні до скоєного, осуді своїх дій, а також надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину. Обставин, які відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено. З огляду на фактичні обставини справи, дані, що характеризують обвинувачену, призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень. У зв`язку із наведеним, перевіркою апеляційних доводів судом апеляційної інстанції встановлено, що вирок суду є обгрунтованим, постановлений на підставі належно досліджених доказів, яким надано правильну оцінку та підстав для його скасування за доводами апеляційних скарг не вбачається. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 405, 407, 418, 419 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2025 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченою, яка тримається під вартою, у той самий строк з дня отримання копії цієї ухвали.

Головуючий:

Судді: