Справа № 155/640/25 Провадження №11-кп/802/162/26 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

представника потерпілих - ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_11 ,

представника цивільного відповідача - ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000174 за апеляційними скаргами прокурора, представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавленні волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме:

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради про відшкодування матеріальної шкоди задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь Комунального підприємства «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 67166 (шістдесят сім тисяч сто шістдесят шість) гривень 15 копійок.

Цивільний позов ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 до ТОВ «Європейські дороги України» задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Європейські дороги України» (65084, Одеська область, місто Одеса, бульвар Французький, 85, ) на користь ОСОБА_14 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2) відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Стягнуто з ТОВ «Європейські дороги України» (65084, Одеська область, місто Одеса, бульвар Французький, 85, ) на користь ОСОБА_15 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_6) відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Стягнуто з ТОВ «Європейські дороги України» (65084, Одеська область, місто Одеса, бульвар Французький, 85, ) на користь ОСОБА_16 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Стягнуто з ТОВ «Європейські дороги України» (65084, Одеська область, місто Одеса, бульвар Французький, 85, ) на користь потерпілої ОСОБА_14 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з ТОВ «Європейські дороги України» (65084, Одеська область, місто Одеса, бульвар Французький, 85, ) на користь ОСОБА_15 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_6) витрати на правничу допомогу у сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з ТОВ «Європейські дороги України» (65084, Одеська область, місто Одеса, бульвар Французький, 85, ) на користь ОСОБА_16 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Початок відбування покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 строк його фактичного затримання до строку відбування покарання за даним вироком за період з 13 години 50 хвилин 02 березня 2025 року до дня постановлення даного вироку 06 жовтня 2025 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вироком також вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертиз, арешт майна та речові докази.

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він ІНФОРМАЦІЯ_6, близько 07 години 40 хвилин, керуючи автомобілем марки «RENAULT MASTER», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись на 80 км + 200 м дороги Н-17 сполученням Львів-Радехів-Луцьк, між селом Сільце та містом Горохів Луцького району Волинської області, зі сторони міста Львів Львівської області в напрямку до міста Горохів Луцького району Волинської області, проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, відповідним чином не зреагував на її зміну, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого не справився з керуванням автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткненням з автомобілем марки «VOLKSWAGEN LT35», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_17 , який рухався в зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «VOLKSWAGEN LT35», реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді синців та саден голови, верхніх та нижніх кінцівок; рани волосяної частини голови; крововиливів в м`які тканини голови, переломів кісток склепіння та основи черепа з крововиливами та ушкодженнями головного мозку; переломів грудини та ребер з ушкодженнями пристінкової плеври з крововиливами в м`які тканини грудної клітки та тканину легень, а також з розривами тканини правої легені з накопиченням крові в правій плевральній порожнині; поперечного перелому шийки лівої стегнової кістки та вивиху правого стегна в кульшовому суглобі, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_17 наступила внаслідок поєднаної тупої травми, що супроводжувалась розтрощенням голови та грудної клітки з ушкодженням внутрішніх органів.

Крім цього, пасажир вказаного транспортного засобу ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження у вигляді синців тулуба та кінцівок, рани правого колінного суглобу; крововиливів в м`які тканини голови та мозкові оболонки з ушкодженнями головного мозку на рівні попереднього краю Варолієвого моста; переломів грудини та ребер; крововиливів у ділянці коренів легень з накопиченням крові в правій плевральній порожнині, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Причиною смерті ОСОБА_18 стала поєднана тупа травма голови та грудної клітки з ушкодженнями внутрішніх органів.

Також, пасажир автомобіля марки «RENAULT MASTER», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . отримав тілесні ушкодження у вигляді синців та саден голови, тулуба та кінцівок; рани голови; переломів ребер, грудини, правої стегнової кістки та кісток тазу; крововиливів в м`які тканини голови внутрішньої сторони та в м`які мозкові оболонки; крововиливів в м`які тканини грудної клітки та живота, тканину легень, розриву печінки та нирок, накопичення крові в грудній та черевній порожнинах, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_14 наступила внаслідок поєднаної тупої травми голови, грудної клітки, живота, тазу та кінцівок, з ушкодженням внутрішніх органів, що призвело до крововтрати.

Крім цього, пасажир автомобіля марки «RENAULT MASTER», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритої травми органів грудної клітки. Закритого перелому нижньої щелепи в ділянці 48, 35 зубів, травматичного вивиху 48, 35 зубів. Закритого багатовідламкового перелому дистального метаепіфізу лівої променевої кістки зі зміщенням. Закритого внутрішньо суглобового перелому задньої стінки кульшової западини справа зі зміщенням. Закритого багатовідламкового перелому нижньої третини правої стегнової кістки зі зміщенням. Закритого перелому 3-го ребра справа та 8-го ребра зліва, які мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п. 2.3.б), п. 2.3.д), п. 10.1, п. 11.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), а саме:

-п. 2.3.б) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаній бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 2.3. д) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаній не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

-п. 10.1. - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасника руху;

-п. 11.3. - на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах в дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

-п. 12.1. - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор, не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Зазначає, що місцевий суд приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді мінімального строку позбавлення волі 5 (п`ять) років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки та застосуванням іспитового строку з покладенням відповідних обов`язків, належним чином не врахував, що обвинувачений вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, від якого настали тяжкі наслідки у виді смерті трьох осіб, не повністю відшкодував заподіяну шкоду потерпілим. Окрім того, на думку сторони обвинувачення, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченого жодним чином не впливає на суспільну небезпечність вчиненого ним діяння та, відповідно, не знижує ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення. Окрім того, зазначає, що судом першої інстанції недостатньо враховано обставини справи та грубий характер порушень обвинуваченим ПДР України (п.2.3.б, п.2.3.д, п.10.1, п.11.3, п.12.1), оскільки ОСОБА_7 не оцінив дорожню обстановку, не переконався, що рух керованого ним транспортного засобу буде безпечним, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з іншим транспортним засобом. Зазначена грубість порушення не знайшла належного і достатнього відображення в судовому рішенні. Більше того, звертає увагу, що місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому не враховано позицію потерпілого ОСОБА_9 , який в ході судового розгляду категорично висловив позицію щодо призначення ОСОБА_7 максимального покарання у виді позбавлення волі. Водночас, завдана шкода ОСОБА_7 не була відшкодована в повному обсязі потерпілим, що підтверджується їх показаннями, наданими в судовому засіданні. Тому покарання, визначене судом першої інстанції на думку сторони обвинувачення з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, хоч за видом і розміром передбачене санкцією ч.3 ст. 286 КК України, проте звільнення від відбування покарання вказує на істотну його диспропорцію, неадекватність, адже воно не відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи. Висновки суду щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку є необґрунтованими, положення ст. 75 КК України в даному випадку не підлягають застосуванню.

Разом з тим, звертає увагу на те, що судом першої інстанції при вирішенні цивільних позовів потерпілої ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 в частині відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу вимог кримінального процесуального закону не дотримано.

Окрім того, зазначає, що місцевий суд в порушення вимог п.2 ч.4 ст. 374 КПК України неправильно зазначив у резолютивній частині оскаржуваного вироку про початок строку відбування призначеного ОСОБА_7 покарання, обчислення іспитового строку.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Початок строку відбування основного покарання обчислювати ОСОБА_7 з моменту приведення даного вироку до виконання.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 02.03.2025 року по 06.10.2025 року (день постановлення вироку судом першої інстанції та звільнення з під варти обвинуваченого), з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

Питання відшкодування витрат на правову допомогу потерпілим ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 вирішити згідно вимог ст.ст. 120, 124 КПК України.

Разом з тим, не погоджуючись з таким вироком місцевого суду, представник цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 вважає вирок суду в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, оскільки не погоджується з його висновками, які не підтвердженні належними доказами та не містять достатнього обґрунтування розміру зазначених сум.

В обґрунтування апеляційний вимог посилається зокрема на те, що ОСОБА_14 приховала від суду факт розірвання шлюбу, що свідчить про недобросовісну поведінку позивача, яка вплинула на висновки суду та призвела до безпідставного стягнення моральної шкоди з ТОВ «Європейські дороги України».

Окрім того, звертає увагу, що суд першої інстанції не з`ясував, що на момент вчинення кримінального правопорушення обвинувачений експлуатував автомобіль, зазначений у договорі обов`язково страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеному з ПАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». Згідно з полісом про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності № ЕР-226125539 при настанні страхового випадку в період з 31.12.2024 року до 31.12.2025 року страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, у сумі нанесених збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми: 320 000 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 160 000 грн. - за шкоду, заподіяну майну. Рішення суду про стягнення із відповідача моральної шкоди в повному розмірі без урахування відповідальності страховика, визначеної договором страхування та посвідченої відповідним полісом, суперечить вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином на думку представника, частина або повна сума шкоди має бути відшкодована страховою компанією, а не покладена безпосередньо на ТОВ «Європейські дороги України», як роботодавця.

Разом з тим, зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір морального відшкодування, не врахував індивідуальний характер страждань, наслідків ДТП для кожного з потерпілих та різницю в їхньому статусі та обставинах. Місцевий суд визначив однакову суму морального відшкодування для всіх трьох осіб, не навівши мотивів, якими керувався при такому прирівнюванні.

Водночас, вважає, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Таким чином, беручи до уваги особливості правової природи моральної шкоди, представник цивільного відповідача вважає, що визначений вироком розмір маральної шкоди далеко не є адекватним та однозначно завищеним, оскільки проаналізувавши предмет та підстави позову стає очевидним той факт, що позивачами не надано жодного документу, який би підтверджував факт їхніх душевних страждань. Міркування щодо визначення ступеня страждань ґрунтується лише на суб`єктивних судженях, що виключає можливість об`єктивної оцінки розміру відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, звертає увагу, що витрати на правову допомогу не є шкодою, завданою кримінальним правопорушенням, і не можуть відшкодовуватися у межах цивільного позову як елемент цивільно - правової відповідальності. Ці витрати мають інший правовий режим - вони є процесуальними витратами у кримінальному провадженні, порядок розподілу яких визначається розділом КПК України. Таким чином, представник цивільного відповідача вважає, що місцевий суд неправильно розподілив процесуальні витрати, понесені потерпілими на правову допомогу, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону, з огляду на що рішення про стягнення витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги з цивільного відповідача у цьому конкретному випадку підлягає виключенню.

З огляду на вищевикладене просить, залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ПАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП».

Вирок Горохівського районного суду Волинської області від 06.10.2025 року щодо ТзОВ «Європейські дороги України» в частині вирішення цивільного позову, змінити.

У задоволенні цивільного позову представника потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - адвоката ОСОБА_10 до ТзОВ «Європейські дороги України» в частині відшкодування моральної шкоди та витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги - відмовити.

Окрім того, не погоджуючись з вироком суду представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги посилається на те, що при визначенні ОСОБА_7 розміру покарання місцевий суд не врахував думку потерпілого ОСОБА_9 , який наполягав на максимальній мірі покарання. Окрім того, відповідно до ст. 3, 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються найвищою соціальною цінністю. В порушення зазначеної беззаперечної істини, а також пунктів ПДР України ОСОБА_7 проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, відповідним чином не зреагував на її зміну, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого не справився з керуванням автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_17 . Зазначена грубість порушення не знайшла належного і достатнього відображення в судовому рішенні. Більше того, призначаючи покарання місцевим судом не враховано, що обвинувачений притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР.

Посилаючись на вищенаведене, представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_11 просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_19 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у позбавлення волі на строк 10 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Разом з тим, на адресу Волинського апеляційного суду від захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора в яких останній вважає, вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та мотивованим, а тому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Окрім того, на адресу Волинського апеляційного суду від представника потерпілих (цивільних позивачів) ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - адвоката ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 в якій останній вважає, вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та мотивованим, а тому просить апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Водночас, на адресу Волинського апеляційного суду від захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 в яких останній вважає, що оскаржуваний вирок в частині призначення покарання обвинуваченому та звільнення його від призначеного покарання відповідає меті покарання, є достатнім для виправлення обвинуваченого, а тому просить апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Апеляційні скарги розглядається за відсутності потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає їх розгляду. При цьому береться до уваги те, що вказані особи повідомлялись належним чином про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційних скарг на інший день та відомості про поважність причин їх неявки від них не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 підтримав з підстав викладених у ній, а апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 на розсуд суду, міркування потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_11 , які подану апеляційну скаргу підтримали, водночас підтримали і апеляційну скаргу прокурора, а апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 на розсуд суду, думку представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України», яка подану апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги прокурора, представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 підлягають частковому задоволенню.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України та кваліфікація його дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Також не оскаржується, судове рішення в частині цивільного позову КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди.

Що стосується доводів сторони обвинувачення та представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає, що вони є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу із врахуванням наступного.

Згідно із ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Висновки місцевого суду у цій частині пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому основного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином не мотивував, не обґрунтував підстав, з урахуванням яких, дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, не врахував даних про особу винного, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких та передбачає покарання від п`яти до десяти років позбавлення волі. Диспозиція інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про наявність надзвичайно тяжких та непоправних наслідків у виді загибелі кількох осіб. Як убачається із конкретних обставин вчинення даного злочину, унаслідок ДТП, спричиненої протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_7 , загинуло троє осіб, спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості іншому потерпілому.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає наявності належних підстав, які б свідчили про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання, передбаченого положеннями ст. 75 КК України.

При цьому колегія суддів не погоджується з вимогами сторони обвинувачення та представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді 10 років позбавлення волі. На переконання колегії суддів в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілого належним чином не обґрунтовано та не наведено обставин, які б беззаперечно вказували чому саме покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років є необхідним для виправлення обвинуваченого.

Звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання призначеного за вчинений злочин не відповідає його меті, ступеню тяжкості, його наслідкам, та на думку апеляційного суду є невиправдано м`яким. На переконання судової колегії судом першої інстанції призначено покарання з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, а тому вирок в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, ст. 413, ст. 414 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст.407, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання, колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких, дані про особу винного, який свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв його розкриттю, в стані алкогольного сп`яніння обвинувачений не перебував, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, одружений, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_20 у розмірі 100000 гривень.

Окрім того, колегією суддів враховується і те, що відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Кожна людини має невід`ємне право на життя, а обов`язок держави - його захищати. Тоді як унаслідок вчинених обвинуваченим протиправних дій, настали тяжкі і незворотні наслідки - загибель трьох людей та спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості іншому потерпілому. Разом з тим, враховується апеляційним судом і конкретні обставини вчиненого у формі грубого порушення обвинуваченим декількох пунктів ПДР.

До пом`якшуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обставин, суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Одночасно, враховується колегію суддів і позиція потерпілих, яка не є визначальною і оцінюється у сукупності із іншими обставинами справи, які зокрема ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 просили суд призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з відбуттям реальної міри покарання, ОСОБА_20 яка покладалась при призначенні покарання обвинуваченому на думку суду, а також ОСОБА_9 , який просив призначити обвинуваченому максимальний строк покарання.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років, яке слід відбувати реально, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк 3 (три) роки.

На думку апеляційного суду, таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та відповідатиме загальним засадам призначення покарання згідно з ст.65 КК України, зокрема, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та меті кримінального покарання, що визначена ст.50 КК України, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність як ним самим так і іншими особами, та відповідатиме принципу індивідуалізації покарання.

У свою чергу, в строк призначеного покарання необхідно зарахувати обвинуваченому період застосування до нього заходів попереднього ув`язнення з 02.03.2025 року до 06.10 2025 року, відповідно до ч.5 ст.72 КК України із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи представника цивільного відповідача про те, що місцевим судом було безпідставно частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 про відшкодування завданої їй моральної шкоди, з посиланням на те, що остання не є суб`єктом права на відшкодування моральної шкоди, передбаченого ст. 1168 ЦК України, з огляду на таке.

Так, згідно ч. 6 ст. 55 КПК України якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

В свою чергу, ч. 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

При цьому, відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, в результаті ДТП, яке мало місце з вини ОСОБА_7 , загинув ОСОБА_14 .

В ході апеляційного розгляду встановлено, що цивільний позивач - потерпіла ОСОБА_14 перебувала з померлим ОСОБА_14 в зареєстрованому шлюбі з 25 травня 1999 року до 21 січня 2022 року, який було розірвано заочним рішенням Новгород-Сівеського районного суду Чернігівської області від 21 січня 2022 року.

Разом з тим, з долучених до заперечень на апеляційну скаргу документів доводиться та обставина, що після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, фактичні шлюбні відносини між потерпілою ОСОБА_14 та загиблим ОСОБА_14 не припинилися, останні продовжували спільно проживати, вести спільний побут та мати взаємні права та обов`язки до дня смерті останнього. Вказані обставини доводяться відповідною довідкою ОСББ та платіжними інструкціями.

Таким чином, вищевказаними нормами та доказами доводиться той факт, що цивільний позивач - потерпіла ОСОБА_14 , є суб`єктом права на відшкодування моральної шкоди, передбаченого ст. 1168 ЦК України, після смерті ОСОБА_14 .

Водночас не знайшли свого підтвердження і доводи представника цивільного відповідача щодо суб`єкта відшкодування шкоди та наявності страхового полісу ОСЦПВ з огляду на таке.

Так, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Зобов?язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов?язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Зобов?язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв?язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як зазначено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв?язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, законодавство в деліктних зобов?язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Також при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди слід врахувати норми ст. 1177 ЦК України, де зазначається, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На суд покладається обов?язок забезпечення реалізації абсолютного права позивача на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням її здоров?я, як наслідок дорожньо-транспортної пригоди, безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а у даному випадку - відповідачем, як роботодавцем завдавача шкоди відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу, що цивільний позов заявлено в порядку ст. 1172 ЦК України з чітким розмежуванням страхової виплати та відшкодування шкоди роботодавцем, тому доводи представника цивільного відповідача щодо відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування та зменшення розміру відшкодування роботодавцем суперечить інституту матеріальної та цивільної відповідальності роботодавця за дії вчинені їх працівником під час виконання трудових обов?язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст.1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв?язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових обов?язків).

У матеріалах кримінального провадження наявні докази що на момент ДТП ОСОБА_7 працював у ТОВ «Європейські дороги України» на посаді водія. Відтак, шкоду цивільним позивачам він заподіяв у зв?язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов?язків.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується роботодавцем, а не безпосередньо винним водієм.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз?яснено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського віддання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі N 426/16825/16-ц (провадження N 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв?язку з виконанням своїх трудових (службових) обов?язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб?єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб?єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Вказана позиція підтверджена Верховним Судом у Постанові від 27 жовтня 2021 року у справі N 177/472/16.

Відповідно до аналізу змісту глави 82 ЦК України законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

На дату ДТП відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки «RENAULT MASTER», р.н. НОМЕР_5 - ТОВ «Європейські дороги України» була застрахована згідно Полісу обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів N ЕР-226125539 у ПрАТ «СК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

Відповідно до ч. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи.

Як зазначено у п. 27.3 ст. 27 Закону Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г'" і "ґ'" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

На дату ДТП (02.03.2025 року) мінімальна заробітна плата становила 8 000,00 грн.

8 000,00 грн. * 12 = 96 000,00 грн. (загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди).

Цивільний позивач 1 у цивільному позові зазначив:

«Загальний розмір завданої моральної шкоди для ОСОБА_14 становить 1 596 000,00 грн. з яких 1 500 000,00 грн. цивільний позивач 1 має намір стягнути із Цивільного відповідача, а 96 000,00 грн. - із страхової компанії, у якій була застрахована цивільно - правова відповідальність водія винуватця у рамках Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди не включає у себе розмір страхового відшкодування, який цивільний позивач 1 має намір отримати з страхової компанії винуватця у позасудовому порядку, відповідно до Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Цивільний позивач 2 у цивільному позові зазначав:

«Загальний розмір завданої моральної шкоди для ОСОБА_15 становить 1 596 000,00 грн. з яких 1 500 000,00 грн. цивільний позивач 2 має намір стягнути із Цивільного відповідача, а 96 000,00 грн. - із страхової компанії, у якій була застрахована цивільно - правова відповідальність водія винуватця у рамках Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди не включає у себе розмір страхового відшкодування, який цивільний позивач 2 має намір отримати із страхової компанії винуватця у позасудовому порядку, відповідно до Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 26-1 Закону Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров?я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров?ю.

Цивільний позивач 3 у цивільному позові зазначав:

«Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди не включає у себе розмір страхового відшкодування, пов?язаного із: лікуванням потерпілого, тимчасовою втратою працездатності потерпілим, стійкою втратою працездатності потерпілим, моральною шкодою у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров?ю згідно ст. 26-1 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке цивільний позивач 3 має намір отримати із страхової компанії винуватця у позасудовому порядку, відповідно до Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже цивільні позивачі у цивільному позові вказували, що, страхове відшкодування (моральну шкоду) мають намір отримати із страхової компанії, в якій на момент ДТП була застрахована цивільно-правова відповідальність водія у позасудовому порядку, відповідно до Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Варто зауважити, що страховиком буде відшкодовано лише частину моральної шкоди.

В той час розмір моральної шкоди, заподіяної цивільним позивачам в цілому, значно перевищує ліміт відповідальності страховика.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Розмір моральної шкоди, передбачений Законом України «Про обов?язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є достатнім для належного відшкодування заподіяної цивільним позивачам моральної шкоди.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов?язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов?язання не створює обов?язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов?язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов?язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

3 огляду на вищенаведене, права потерпілих на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілі не були, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов?язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов?язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов?язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілі вправі відмовитися від свого права вимоги та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов?язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілих не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов?язками страховика як сторони договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суб?єктом відшкодування моральної шкоди є ТОВ «Європейські дороги України» як роботодавець водія ОСОБА_7 , який завдав шкоду під час виконання трудових обов?язків, що випливає з норм ст.ст. 1172, 1187 ЦК України, відповідно до яких відповідальність за шкоду від джерела підвищеної небезпеки покладається на володільця (роботодавця), незалежно від вини водія.

Доводи цивільного відповідача щодо виключної відповідальності страховика є необгрунтованими, оскільки, відповідно до ст. 1194 ЦК України, потерпілий має абсолютне право обирати спосіб захисту, звертаючись безпосередньо до заподіювача шкоди в деліктному порядку, без обмежень страховою виплатою, а тому оскаржуване судове рішення в цій частині є законним обґрунтованим та таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Окрім того, з огляду на вищевикладені обставини, відсутні і підстави для залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ПАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» про що у поданій апеляційній скарзі просить представник цивільного відповідача.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_16 , а саме необґрунтованості рішення суду першої інстанції про розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає слушними і такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови в ньому.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_16 , апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України та не врахував належним чином обставини, які мають істотне значення для визначення розміру відшкодування немайнової шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_16 .

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Однак, місцевий суд при ухваленні вироку не врахував належним чином вказані вимоги закону та роз`яснення ПВСУ і не навів достатніх та переконливих мотивів при прийнятті рішення щодо вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_16 в частині відшкодування моральної шкоди, а тому оскаржуване рішення в даній частині відповідно до п.3 ч.1 ст. 408 КПК України підлягає зміні.

Колегія суддів, встановивши та в повній мірі врахувавши той же характер і обсяг страждань, який був врахований судом першої інстанції (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий ОСОБА_16 від вчиненого злочину, характер немайнових втрат і стан його здоров`я, тяжкість вишушених змін у повсякденному житті останнього, та виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості вважає, що визначена місцевим судом сума відшкодування за завдану йому моральну шкоду в розмірі 500000 грн. не відповідає вищевказаним вимогам, а тому підлягає зменшенню.

Водночас, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості визначеного цивільним позивачам ОСОБА_14 та ОСОБА_15 розміру завданої моральної шкоди у сумі 500000 грн. кожному, що на переконання колегії суддів з урахуванням глибини страждань, а також того, що негативні наслідки вчиненого обвинуваченим злочину мають незворотній характер, не може вважатися завищеним або надмірним.

Окрім того, колегія суддів вважає слушними доводи сторони обвинувачення та представника цивільного відповідача про те, що місцевим судом при вирішенні цивільних позовів потерпілої ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в частині відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу було допущено істотні порушення вимог кримінально процесуального закону з огляду на таке.

Відповідно до ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані Главою 8 КПК України. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені Главою 9 КПК України. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні, викладеному у постанові №598/1781/17 від 17.06.2020, дійшла висновку, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Частинною 1 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду №328/1109/19 від 05.04.2021.

Проте, місцевим судом при вирішенні цивільних позовів потерпілої ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в частині відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу вищевказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримано, а тому воно підлягає зміні.

Враховуючи конкретні обставини справи, а також виходячи з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), та критерію розумності їхньої вартості, та з урахуванням досліджених доказів, якими зокрема підтверджується надання адвокатом ОСОБА_10 професійної правничої допомоги. Зокрема, на неспівмірність суми зі складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом, а також фактично витрачений час на участь у судових засіданнях по представництву трьох потерпілих одночасно.

Колегія суддів, враховуючи позицію Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, де акцентується увага саме на врахуванні розумного розміру та співмірності, вважає за доцільне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 зазначені витрати у розмірі по 10000 грн. кожному.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора, представника цивільного відповідача ТОВ «Європейські дороги України» ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Горохівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02.03.2025 року до 06.10.2025 року із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Початок строку відбування основного покарання обчислювати ОСОБА_7 з моменту приведення вироку до виконання.

Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_16 до ТОВ «Європейські дороги України» про відшкодування завданої моральної шкоди та в частині вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, а саме витрат на правову допомогу - змінити.

Суму відшкодування завданої моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ТОВ «Європейські дороги України» на користь потерпілого ОСОБА_16 , зменшити до 300000 (триста тисяч) гривень.

На підставі ст.ст. 120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 витрати на правову допомогу в сумі 10000 (десять тисяч) гривень кожному.

В іншій частині вирок Горохівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2025 року, - залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.

Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий

Судді