Справа № 472/28/26
Провадження №1-кп/472/90/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року с-ще Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному 04.11.2025 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000364, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Веселинівського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження №0000364, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.11.2025 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

13.03.2026 року до суду від начальника Веселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_3 надійшло клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 терміном 60 діб, в якому зазначив, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, тобто у незаконному виготовленні, зберіганні з метою збуту наркотичних засобів у особливо великих розмірах. 19.11.2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2026 року обвинуваченій ОСОБА_4 продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 17.03.2026 року.

Беручи до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у скоєнні умисного особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 12 років із конфіскацією майна, що свідчить про її стійке небажання ставати на шлях виправлення (а це в сукупності дає привід вважати, що вона може продовжувати свою злочинну діяльність та переховуватися від суду), може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, у разі обрання їй запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі матиме можливість продовжувати злочинну діяльність, запобігти вищевказаним ризикам можливо лише застосуванням до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Просить суд задовольнити дане клопотання та продовжити ОСОБА_4 , обвинуваченій за ч. 3 ст. 307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, з утриманням в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор».

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів підтримав, оскільки вбачається наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто запобігання спробам з боку обвинуваченої переховуватися від органу досудового розслідування та суду; наявність ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто незаконно впливати на свідків, та наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється.

Захисник ОСОБА_5 та обвинувачена ОСОБА_4 вважають, що клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не підлягає задоволенню, прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Просять суд обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішення питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду, або ж створить загрозу суспільству. Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Суворість покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи чи продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»),

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З огляду на вказане, суд переконаний, що прокурором доведено ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме - переховуватися від суду, ризик, передбачений п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, тобто незаконно впливати на свідків. Але ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, в судовому засіданні не підтвердився.

За обставин, зазначених вище, враховуючи, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 закінчується 17 березня 2026 року, а ризики передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не змінилися, то суд дійшов висновку про те, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

Згідно вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

За такого, суд вважає недоцільним визначити обвинуваченій розмір застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176 -178, 182, 183, 193, 194, 197, 198 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) діб до 11 травня 2026 року (включно).

В клопотанні захисника ОСОБА_5 та обвинуваченої ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту - відмовити.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

В іншій частині ухвала суду оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення за кримінальним провадженням.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області ОСОБА_1