ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/384/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/170/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст. 336 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2026 року.

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Шупарка Борщівського району Тернопільської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один ) рік 6 (шість) місяців, з покладенням відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У справі вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком суду, Верховною Радою України 24 лютого 2022 року прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX, яким затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який триває по даний час.

20 грудня 2023 року, за результатами медичного огляду Борщівською позаштатною постійно діючою військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачений ОСОБА_7 був визнаний придатним до військової служби за мобілізацією.

У зв`язку із цим, 22 грудня 2023 року йому виписано повістку про необхідність прибуття о 09:00 год. 25 грудня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , для подальшої відправки до лав Збройних сил України у складі команди НОМЕР_1 .

В той же час, відповідно до ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_7 , являючись військовозобов?язаним, придатним за станом здоров?я для проходження військової служби, на виконання Указів Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69/2022 та «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від № 342/2022 підлягаючи призову на військову службу за мобілізацією, будучи 22.12.2023 у встановленому законом порядку повідомленим про час, дату та місце прибуття для відправки для подальшого проходження військової служби, діючи всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи правових підстав на відстрочку від призову за мобілізацією, не будучи особою, що не підлягає призову на військову службу у період мобілізації, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув на 09 год. 00 хв. 25.12.2023 до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації та ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2026 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким його визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за статтею 336 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Вважає вирок необгрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не підтвердили версію обвинувачення про те, що він не прибув 25.12.2023 року на 09.00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вважає, що витяг з ЄРДР від 14.01.2025 року не може бути доказом у справі, оскільки відомості до ЄРДР було внесено 01.01.2024 року.

Посилається на те, що досудовим розслідуванням не були допитані працівники ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо його присутності 25.12.2023 в даному приміщенні.

Вважає, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що він 25.12.2023 року не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Апелянт посилається на те, що він з 11 березня 2005 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, 11 червня 2014 року був призначений на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору, а тому відповідно до ст. 35 Конституції України виконання військового обов`язку має бути замінено альтернативною (невійськовою) службою.

Зазначає, що висновок суду про те, що він міг проходити військову службу без зброї не підтверджується фактичними обставинами справи та практикою ЄСПЛ, які однозначно підтверджують, що Свідки Єгови не можуть проходити військову службу будь-якого виду, включаючи військову службу без зброї.

Наголошує, що право на заміну військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою з релігійних мотивів не може бути обмежене з міркувань національної безпеки.

Вважає, що висновок суду про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України не відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, в судових дебатах прокурора, яка заперечила апеляційну скаргу обвинуваченого, вважає вирок суду законним та обгрунтованим, просить залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом вказаної правової норми рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності його нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи, визнаних судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених доказах та є обґрунтованими.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 вини в інкримінованому йому злочині не визнав, вказав, що з 2005 року є членом всесвітньої релігійної організації Свідків Єгови. З 2014 року обіймає посаду священнослужителя (диякона збору). Як послідовник вчення, у своєму повсякденному житті дотримується тих принципів, які викладені у Біблії та є свідченням того, що Свідки Єгови займаються виключно мирною діяльністю, з огляду на це для нього є неприйнятним носіння військової форми, військові навчання, носіння зброї та отримання заробітної плати за виконання будь-якої діяльності пов`язаної з проходженням військової служби.

Зазначив, коли у 2023 році, пройшовши ВЛК, та отримавши відповідну повістку про направлення на військову службу, неодноразово повідомляв відповідальних осіб, в тому числі і працівників ІНФОРМАЦІЯ_6 , про свої релігійні переконання та належність до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», віровчення якої не допускає користування зброєю.

Саме про це повідомив працівників ІНФОРМАЦІЯ_6 , куди прибув 25.12.2023 за повісткою. Але його заяви залишились поза увагою працівників центру, останні відмовлялись приймати будь-які письмові документи, повідомляти його про рішення прийняті відносно нього.

У той день у приміщенні центру провів не одну годину. Зважаючи на ігноруваня працівниками його присутності, небажання таких отримати надані ним документи, після заяви працівника центру, що якщо він відмовляється від проходження служби, то матеріали передадуть у поліцію, залишив приміщення центру, та направив рекомендованим листом наявні у нього документи щодо належності до релігійної організації, заяви про заміну військової служби на альтернативну до ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Зазначив, що такі залишились без відповіді.

Вказав, що від свого обов`язку щодо захисту держави у період воєнного стану не відмовляється, проте, через релігійні переконання такий може здійснити виключно з підстав, якщо його дії не будуть пов`язані з військовою службою.

Вважає, що пред`ялене обвинувачення не ґрунтується на доказах 25 грудня 2023 року він прибув до центру комплектування та перебував у ІНФОРМАЦІЯ_6 значний час, в той час коли йому вмінено неприбуття до центру.

Як ствердила свідок ОСОБА_13 , у період з 22.11.2022 по 01.09.2025 проходила військову службу, та станом на грудень 2023 року обіймала посаду старшого офіцера відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Вказала, що станом на грудень 2023 року, приймала участь у підготовці документів щодо осіб, які підлягали мобілізації. Відносно ОСОБА_7 у документах була відмітка, що пройшов ВЛК, визнаний придатним до військової служби, не прибув до призовного пункту за повісткою. Щодо спілкування з обвинуваченим 25.12.2023 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_6 , не пам`ятає. В червні 2024 року виписувала йому повістки. ОСОБА_7 повідомляв, що є ОСОБА_14 , тому від направлення для проходження військової служби відмовлявся.

Свідок ОСОБА_10 вказав, що проходить віськову службу у ІНФОРМАЦІЯ_8 , в коло його обов`язків входить мобілізація транспортних засобів. Проте, також задіюється і на чергування, за вказівкою інших осіб під час чергування міг вручати повістки.

Щодо особи обвинуваченого про обставини, які мали місце 25.12.2023 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_8 за його участі, нічого повідомити не міг, так як про такі не знає. Станом на 25.12.2023 особи, які прибували до ТЦК не реєструвались, такий реєстр ведеться з лютого 2024 року.

Пояснення свідків є належними та допустимими, вони підтверджуються іншими доказами, тому суд підставно послався на них у вироку.

Так, за даними довідки військово-лікарської комісії від 20.12.2023, відповідно до результатів медичного огляду ВЛК, старшого сержанта запасу ОСОБА_7 визнано придатним до військової служби.

З розписки на ім`я ОСОБА_7 вбачається, що такий 22.12.2023 особисто одержав повістку з вимогою прибути о 9 год. 25.12.2023.

Суд встановив, що згідно до поіменного списку від 25.12.2023, №2/7155 за підписом начальника збірного пункту, ОСОБА_7 25.12.2023 не прибув для відправлення ІНФОРМАЦІЯ_9 у команду НОМЕР_1 .

Суд правильно взяв до уваги дані протоколу огляду від 21.01.2025 року, відповідно до якого слідчим оглянуто облікову картку до військового квитка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 , яка містить дані про проходження медичного огляду 20.12.2023 медичною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_10 , за результатами якого визнаний придатним за гр.2 розкладу хвороб; довідку військово - лікарської комісії №1729 від 20.12.2023 щодо особи ОСОБА_7 , яка містить підписи голови та секретаря ВЛК та відтиск печатки; картку №1729 обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного для визначення ступеня придатності до військової служби П/№226 від 20.12.2023 на ім`я ОСОБА_7 ; військовий квиток серії НОМЕР_2 виданий на ім`я ОСОБА_7 ; поіменний список №2/7155 від 25.12.2023, що містить перелік резервістів, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_9 у команду НОМЕР_1 , в якому відображена таблиця в якій здійснено запис ОСОБА_7 не прибув 25.12.2023.

Відповідно до повідомлення тво ІНФОРМАЦІЯ_8 старшого лейтенанта ОСОБА_15 від 26.12.2023 року, адресованого начальнику ВП № 1 (м.Борщів) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області, останнього повідомлено про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та висловлено прохання щодо реєстрації даного факту, внесення відомостей до ЄРДР.

Суд правильно взяв до уваги дані рапорту слідчого СВ ВП № 1 (м.Борщів) Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_16 від 14.01.2025, відповідно до якого в ході досудового розслідування кримінального провадження №00000011 від 01.01.2024 виявлено факт ухилення від призову за мобілізацією з боку ОСОБА_7 , який будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, будучи 22.12.2023 у встановленому законом порядку повідомленим про час, дату та місце прибуття для відправки для подальшого проходження військової служби, діючи всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи правових підстав на відстрочку від призову за мобілізацією, не будучи особою, що не підлягає призову на військову службу у період мобілізації, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув на 09 год. 00 хв. 25.12.2023 до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України, під час мобілізації, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

З даних витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 14.01.2025 року вбачається, що в результаті самостійного виявлення слідчим, в тому числі під час досудового розслідування кримінального правопорушення, за №0000011 внесено відомості про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України- останній умисно не прибув на 09 год. 25.12.2023 до призовного пункту ІНФОРМАЦІЯ_8 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

З матеріалів провадження також вбачається, що відповідно до інформації члена Керівного комітету релігійної організації «Центр Свідків Єгови в Україні» від 24.01.2025 за № 1327, з доданою до такої довідкою № 10768 від 21.12.2023, адресованої начальнику СВ ВП №1 (м.Борщів) Чортківського РУП ГУНП, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11 березня 2005 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, 11 червня 2014 року був призначений на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору.

З даних довідки № 7783 від 03.07.2025, довідки № 10768 від 21.12.2023 вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11 березня 2005 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, 11 червня 2014 року був призначений на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору.

У заяві від 31.01.2025 ОСОБА_7 , адресованої голові ІНФОРМАЦІЯ_7 , останній, посилаючись на приналежність до Свідків Єгови, просить замінити військову службу на невійськову. Згідно опису Укрпошти заява разом з довідкою № 10768 прийнята до відправлення 31.01.2025.

Відповідно до листа тво ІНФОРМАЦІЯ_8 майора ОСОБА_17 , № 2/3236 від 08.03.2025, адресованого ВП № 1 (м.Борщів) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області, в період з 01.12.2023 до відділу письмові повідомлення, заяви від імені ОСОБА_7 щодо заміни військової служби на невійськову, не надходили.

Згідно поштового повідомлення Укрпошти, поштове відправлення ОСОБА_7 жит. с. Верхняківці, адресоване ІНФОРМАЦІЯ_8 , отримане під розписку відповідальною особою 26.12.2026.

Проаналізувавши докази у справі, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову службу, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув о 9 год. 25.12.2023 року до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою АДРЕСА_2 , для подальшої відправки до лав Збройних Сил України у складі команди НОМЕР_1 , за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Посилання апелянта, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_10 не підтвердили, що він не прибув 25.12.2023 року на 09.00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_4 , є необгрунтованими, оскільки свідок ОСОБА_13 вказала, що не пам`ятає чи спілкувалася з ОСОБА_7 25.12.2023 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_6 , а свідок ОСОБА_10 зазначив, що не знає тих обставин щодо обвинуваченого, які мали місце 25.12.2023 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_8 . Зауважив, що станом на 25.12.2023 особи, які прибували до ТЦК не реєструвались, такий реєстр ведеться з лютого 2024 року.

Необгрунтованим є твердження апелянта, що витяг з ЄРДР від 14.01.2025 року не може бути доказом у справі, зазначаючи, що відомості до ЄРДР відносно нього були внесені 01.01.2024 року, оскільки 01.01.2024 в ЄРДР були внесені відомості відповідно до повідомлення тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_15 про кримінальне правопорушення по факту ухилення за мобілізацією громадянами ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , а 14.01.2025 внесено відомості відповідно до рапорта слідчого ОСОБА_20 щодо ухилення ОСОБА_7 від проходження військової служби під час мобілізації, який без поважних причин умисно не прибув на 09 год. 25.12.2023 до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_8 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації,

Посилання апелянта на те, що досудовим розслідуванням не були допитані працівники ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо його присутності 25.12.2023 в даному приміщенні, то такі не впливають на обставини, що ОСОБА_7 без поважних причин о 09 год. 25.12.2023 не прибув до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Правильними є висновки суду про неприйнятність твердження обвинуваченого ОСОБА_7 , що фактичне його перебування у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_8 25.12.2023 року та намагання його в офіційній формі довести до відома працівників установи свою позицію щодо неможливості бути призваним на військову службу за релігійними переконаннями, є свідченням того, що він не ухилявся від призову на військову службу, оскільки об`єктивна сторона кримінального правопорушення за ст. 336 КК України виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією, тому висновки суду про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, є правильним.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що призов ОСОБА_7 на військову службу по мобілізації, не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 зводяться до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки він вважає, що внаслідок наявності в нього релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, кримінальна відповідальність за ст. 336 КК виключається.

Колегія суддів не погоджується з наведеними твердженнями обвинуваченого з огляду на наступне.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, без поважних на те причин, умисно по повістці не прибув у визначений час до призовного пункту, а саме 25.12.2023.

ОСОБА_7 свою відмову до прибуття за викликом до РТЦК та СП мотивував тим, що з 2005 року є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, з моменту початку вивчення Біблії має глибокі і чіткі переконання, які не дозволяють йому проходити військову службу чи військові навчання, носіння зброї та отримання заробітної плати за виконання будь-якої діяльності пов`язаної з проходженням військової служби. Зазначена обставина знайшла підтвердження у ході судового розгляду в суді першої інстанції і ніким із учасників судового провадження під сумнів не ставилася.

Відхиляючи аргументи ОСОБА_7 щодо неможливості проходження військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями та його готовність проходити альтернативну службу, якої йому, однак, не пропонували, незважаючи на те, що раніше він звертався до Чортківського РДА з відповідною заявою про заміну йому військової служби на альтернативну (невійськову), суд першої інстанції, із посиланням на норми Конституції України та профільне національне законодавство, положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт), практику Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) та Верховного Суду зазначив, що ОСОБА_7 був призваний не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну (невійськову) службу, а на військову службу в Збройних Силах України під час мобілізації на особливий період у зв`язку з оголошенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану та загальної мобілізації, можливості заміни якої на альтернативну закон не передбачає. Водночас, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за певних умов.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанцій вважав, що непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_7 та передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України не існує, а фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби у нього відсутні.

Питання, аналогічні тим, які порушені обвинуваченим в апеляційній скарзі і послідовно обстоювались ним у ході судового провадження в суді першої інстанції, були предметом розгляду та оцінки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24) сформулювала висновок щодо правозастосування, згідно якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.

Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 статті 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2 ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей.

Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.

Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.

Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.

Також у постанові від 27.10.2025 зазначено, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), об`єднана палата, однак вважала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішується по кримінальному провадженню.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч.4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.

Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент, при цьому відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.

Водночас, об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК України, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

З урахуванням викладеного висновку об`єднаної палати, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що призов на військову службу ОСОБА_7 під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним, а його дії є ухиленням від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні ст. 336 КК України.

Аналізуючи вирок суду в частині призначеного покарання, колегія суддів вважає, що суд правильно, відповідно до ст. 50,65 КК України, враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення обвинуваченого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, зважаючи на те, що обвинувачений на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, а також те, що до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 притягується вперше, діяння, яке йому інкриміновано відноситься до нетяжких злочинів, те, що обвинувачений з 11 березня 2005 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, 11 червня 2014 року був призначений на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору, суд правильно вважав, що обставини цього конкретного кримінального провадження, які підлягають врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставами для висновку про можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням ОСОБА_7 на підставі ст. 75 ККУкраїни від відбування покарання з випробуванням (постанова ВС у справі №679/1595/24 від 06.05.2026).

Враховуючи наведене, вирок суду першої інстанції є законним, мотивованим, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді