УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 489/653/25

провадження № 51-491 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Леніського районного суду м. Миколаєва від 4 лютого 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року стосовно останнього,

установив:

Вироком суду першої інстанції, за результатами розгляду обвинувального акта у порядку ст. 382 КПК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2023 року за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки,

визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на 1 рік.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Також вирішено питання речових доказів і процесуальних витрат.

Апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу засудженого, залишив вирок без зміни.

Суд першої інстанції встановив, що 13 грудня 2024 року приблизно о 16:30 ОСОБА_5 , перебуваючи у невстановленому органом дізнання місці, через мережу Інтернет незаконно придбав у невстановленої особи за 351 грн особливо небезпечну психотропну речовину - PVP, обіг якої заборонено, у кількості не менше 0,1882 г, яку незаконно зберігав при собі для власного вживання до моменту затримання співробітниками поліції на перетині вул. Космонавтів та вул. Миколаївської в м. Миколаєві.

Правова кваліфікація за ч. 1 ст. 309 КК України захисником не оскаржується.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість просить перевірити судові рішення в частині призначеного покарання.

На її думку, суд не врахував належним чином визнання вини, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які б обтяжували, а також можливість застосування інших видів покарання, передбачених санкцією ч. 1 ст. 309 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Так, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до загальних засад, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене, зокрема, за сукупністю вироків згідно зі ст. 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Оскільки ОСОБА_5 вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України, у період іспитового строку, тобто до повного відбуття покарання за попереднім вироком, суд повинен був призначити остаточне покарання із застосуванням ст. 71 КК України.

Відповідно до змісту вироку, обираючи вид і розмір покарання, суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як проступок, встановив обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, які б обтяжували, а також дані про особу засудженого, який на спеціальних обліках не перебуває, характеризується посередньо. У межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України суд призначив засудженому покарання у виді обмеження волі.

Разом з тим, з огляду на попередню судимість та невідбуту частину покарання, суд обґрунтовано призначив засудженому остаточне покарання за сукупністю вироків - 4 роки 1 місяць позбавлення волі.

Вказаний вирок був переглянутий в апеляційному порядку за апеляційною скаргою засудженого. Залишаючи вирок без зміни, апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника. Залишаючи вирок без зміни, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України, навів докладні мотиви, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги засудженого про можливість пом`якшення йому покарання, апеляційний суд зазначив, що покарання призначене засудженому відповідає загальним засадам, а також вимогам ст. 71 КК України, відповідно до положень якої остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з мотивами наведеними в ухвалі апеляційного суду, який обґрунтовано залишив вирок без зміни, оскільки покарання призначене засудженому відповідає вимогам ст. 65, 71 КК України, підстав для відкриття касаційного провадження із наведених у касаційній скарзі доводів немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Леніського районного суду м. Миколаєва від 4 лютого 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року стосовно останнього.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3