Житомирський апеляційний суд
Справа №288/1266/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/24/26
Категорія ст.336 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2024 року відносно ОСОБА_7 за ст.336 КК України,

встановив:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Корнин, Попільнянського району, Житомирської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, працює на посаді машиніста мікструдера ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », одружений, на утриманні має одну неповнолітню дитину, раніше не судимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення даного вироку до виконання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 - не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/106-24/5902-ПЧ від 15.05.2024 року в розмірі 4543 гривні 68 копійок.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, № 573/2022 від 12.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/23 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 271/2024 від 06.05.2024 року, затвердженими Верховною Радою України, правовий режим воєнного стану продовжено до 11 серпня 2024 року.

Відповідно до Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію протягом 90 діб із дня набрання чинності Указом. У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, Указами Президента України № 342/2022 від 17.05.2022 року, № 574/2022 від 12.08.2022 року, № 758/2022 від 07.11.2022 року, № 59/2023 від 06.02.2023 року, № 255/2023 від 01.05.2023 року, № 452/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 272/2024 від 06.05.2024 року, затвердженими Верховною Радою України, строк загальної мобілізації в Україні продовжено до 11 серпня 2024 року.

Згідно з ст.1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991 року, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, в Україні діє особливий період.

Так, згідно листа - вивчення військовозобов`язаного ОСОБА_7 від 27.03.2024 року, останній не має підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Того ж числа ОСОБА_7 було доведено вимоги законодавства України з питань оборони та попереджено про кримінальну відповідальність, у тому числі за ст.336 КК України. Ознайомлення із вимогами ОСОБА_7 засвідчив особистим підписом.

У відповідності до довідки військово-лікарської комісії за №5/1655 від 01.04.2024 року, по результатам проведеного 01.04.2024 року медичного огляду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано придатним до військової служби.

01.04.2024 року ОСОБА_7 було зараховано в команду на відправку до ІНФОРМАЦІЯ_3 та того ж числа виписано бойову повістку, за якою ОСОБА_7 зобов`язаний був прибути 03.04.2024 року на 07 годину 00 хвилин до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 , будучи ознайомленим із повісткою, від її отримання відмовився в присутності свідків, про що було складено акт про відмову від отримання повістки.

З метою ухилення від проходження військової служби, ОСОБА_7 , діючи в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.ст.1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25 березня 1992 року № 2232-ХП», ст.1, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543- XII, та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 65/2022 від 24.02.2022 року, нехтуючи конституційним обов`язком громадянина України, спрямованим на захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, військовим обов`язком громадянина України проходження військової служби, в особливий період, за відсутності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, 03.04.2024 року о 07 годині 00 хвилин не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 , ухилившись від призову на військову службу під час мобілізації, в особливий період.

Своїми умисними діями, які виразилися в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 , визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені, передбаченому ст.336 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність.

Посилається на те, що дослідженими доказами не підтверджується висновок суду, що під час розгляду кримінального провадження не встановлено існування непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_10 та його передбаченим статтею 65 Конституції України обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України.

Крім того, не підтверджується дослідженими доказами висновок суду про те, що з огляду на релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у будівництві укріплень, допомоги пораненим та виконанні інших функцій, не пов`язаних з використанням зброї.

Вказує, що наявність щирих релігійних переконань ОСОБА_11 на момент судового розгляду підтверджувалася письмовими доказами - довідкою Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_5 » № 5252 від 18.03.2024, листом - відповіддю зазначеної релігійної організації № 11680 від 20.06.2024 та показами священнослужителів зазначеного релігійного об`єднання. Дані докази є належними та достатніми для підтвердження факту приналежності ОСОБА_11 до релігійного об`єднання Свідків Єгови та сповідування останнім їх віровчення, і судом першої інстанції не вказано будь-яких інших способів доказування обвинуваченим своїх релігійних переконань.

Зазначає, що Свідків Єгови, до яких належить обвинувачений, віровчень, які передбачають безумовну неприпустимість військової служби.

Посилається на висновки Європейського суд з прав людини та правову позицію Верховного Суду, викладені у постановах від 02.05.2024, від 13.06.2024 та від 26.11.2024, що ОСОБА_10 мав фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби в порядку ч.4 ст.35 Конституції України та ст.9 Конвенції, через власні несумісні із військовою службою релігійні переконання та свою належність до релігійної організації, чиї віровчення виключають можливість проходження військової служби, в тому числі без зброї.

Суд безпідставно перебрав на себе функції із самостійного тлумачення змісту віровчення, якого дотримується обвинувачений, що призвело до неправильних висновків щодо змісту такого віровчення.

Вказує, що судом проігноровано, що віровчення, якого дотримується обвинувачений, як Свідок Єгови суттєво відрізняється від віровчень християнської спільноти " ІНФОРМАЦІЯ_6 ", по відношенню до представника якої ІНФОРМАЦІЯ_7 (у постанові від 13.06.2024 у справі №601/2491/22) дійшов висновку, що конкретно він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ст.336 КК України у випадку відмови від несення військової служби, «адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї».

Проте подібний висновок, всупереч позиції суду першої інстанції, не може автоматично розповсюджуватися на релігійні погляди обвинуваченого (Свідка Єгови), які передбачають абсолютну неприпустимість військової служби незалежно від роду військ чи виду обов`язків під час її несення, що підтверджено наявними у справі доказами та висновками Європейського суду з прав людини.

Зазначені вище відмінності віровчень релігійної конфесії Свідків Єгови від віровчень інших релігій мали обов`язково враховуватися судом першої інстанції. Питання щодо тлумачення віровчень тієї чи іншої релігійної організації, належить саме такій релігійній організації, а не органам державної влади, в тому числі суду.

Вказує, що посилання суду першої інстанції про те, що обвинувачений не довів щирість і послідовність своїх релігійних переконань, оскільки після оголошення воєнного стану він не заявляв про свої релігійні переконання компетентним органам і не просив замінити йому військову службу на альтернативну, а зробив це лише після проходження BЛK, не ґрунтується на встановлених судом обставинах.

Суд першої інстанції не навів жодних підстав для відхилення доказів сторони захисту, окрім власної думки про те, що набуття релігійних переконань після введення воєнного стану, на думку суду, свідчить не про істинність релігійних переконань, а про бажання ухилитися від мобілізації. Співпадіння у часі набуття обвинуваченим релігійних переконань як Свідка Єгови із військовим станом само по собі не доводить не істинність релігійних переконань обвинуваченого.

Посилається на те, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції, витлумачив законодавство таким чином, що захист Вітчизни є безумовним конституційним обов`язком громадян України, а заміна альтернативною (невійськовою) службою передбачена тільки для строкової військової служби. За таких умов, попри несумісні із військовою службою релігійні переконання обвинуваченого, останній, на думку суду, не мав законодавчих підстав для відмови від захисту Батьківщини від збройної агресії ворога.

Вказаний висновок суду не ґрунтується на дійсному змісті норм національного та обов`язкового міжнародного законодавства.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що чинним законодавством України альтернативна (невійськова) служба передбачена як заміна на проходження лише строкової військової служби та не передбачена для проходження військової служби під час мобілізації (які є двома самостійними видами військової служби). Такий підхід безпідставно звужує конституційні гарантії та є хибним.

Вказує, що обвинувачений, будучи ОСОБА_12 , тобто особою, релігійним переконанням якого суперечить виконання військового обов`язку, належить до «інших військовозобов`язаних або окремої категорії осіб», які на підставі до абз. 16 (24) ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ч.4 ст.35 Конституції України не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з тим просить дослідити письмові докази: довідку, видану Релігійною організацією « ІНФОРМАЦІЯ_5 » № 5252 від 18.03.2024; лист-відповідь Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_5 » №11680 від 20.06.2024; заяву обвинуваченого до ІНФОРМАЦІЯ_4 від 01.04.2024, а також повторно допитати свідків:- священнослужителів релігійного об`єднання - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також, як джерело права, дослідити постанову Верховного Суду від 02.05.2024 у справі № 344/12021/22; ухвала ІНФОРМАЦІЯ_8 від 23.06.2015 у справі №5-1583км15, рішення Європейського суду з прав людини, зазначені в апеляційній скарзі, а також рішення ІНФОРМАЦІЯ_9 по правах людини від 29.03.2012 (ССРR/С/104D)/1853- 1854/2008) у справі «Атасой проти Туреччини».

В судове засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду кримінального провадження не з`явився. Разом з тим надіслав на електронну адресу апеляційного суду заяву в якій просить здійснювати розгляд провадження у його відсутність, оскільки приймає участь у розгляді у Верховному суді.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи ти вимоги апеляційної скарги думку прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за статтею 336 КК України, а саме як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким також була надана належна правова оцінка.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, оскільки докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують істинність релігійних переконань обвинуваченого, які несумісні із військовою службою.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи захисника обвинуваченого, у тому числі і зазначені в апеляційній скарзі.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, а саме в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні, узгоджених між собою, достатніх, допустимих і достовірних доказів.

Обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, та відмовився надавати покази.

Разом, з тим, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні, інкримінованому йому кримінального правопорушення, повністю доведена, дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема:

-показами свідка ОСОБА_15 , який в суді першої інстанції пояснив, що він проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_10 і був присутній 01 квітня 2024 року, коли складався акт про те, що ОСОБА_7 відмовився від отримання бойової повістки, акт про відмову складав працівник ТЦК ОСОБА_16 ОСОБА_7 роз`яснювалось, що йому необхідно з`явитись по бойовій повістці до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також при складанні акту були присутні ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Він не пам`ятає чому ОСОБА_7 відмовився від отримання повістки;

-показами свідка ОСОБА_17 , який в суді першої інстанції пояснив, що він проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_10 і йому відомо, що ОСОБА_7 відмовився від отримання бойової повістки. ОСОБА_16 складав акт про відмову, проводився відеозапис відмови ОСОБА_7 від отримання повістки. При цьому також був присутній ОСОБА_15 ОСОБА_7 відмовився від отримання повістки із за релігійних переконань, що він є свідком Єгови.

- показами свідка ОСОБА_16 , який в суді першої інстанції пояснив, що він проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_10 на посаді діловода, і на початку квітня 2024 року, точної дати не пам`ятає, ОСОБА_7 відмовився від отримання бойової повістки, ним складався акт та проводилась відеофіксація даних обставин. При цьому були присутні ОСОБА_15 та ОСОБА_17 ОСОБА_7 роз`яснювались наслідки у випадку відмови отримувати бойову повістку. Даний акт складався в присутності ОСОБА_7 , який відмовився від дачі будь яких пояснень;

-показами свідка ОСОБА_18 , який в суді першої інстанції пояснив, що він проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_10 та йому відомо, що 01 квітня 2024 року ОСОБА_7 виписано бойову повістку, але він відмовився її отримувати, про що було складено відповідний акт. Даний акт складав ОСОБА_16 в присутності ОСОБА_7 і його підписували присутні військовослужбовці ІНФОРМАЦІЯ_4 , але він не пам`ятає хто був присутній при цьому. ОСОБА_7 не пояснював причини відмови;

- показами свідка ОСОБА_13 , який в суді першої інстанції пояснив, що є священнослужителем свідків ОСОБА_19 та знайомий з ОСОБА_7 п`ять років і йому відомо, що ОСОБА_7 відмовився від проходження служби з його релігійних переконань і відносно нього було порушено кримінальне провадження. ОСОБА_7 приймає активну участь у зібраннях. Свідки Єгови відмовляються від військової служби та погоджуються на альтернативну службу, оскільки їм не можна бути військовими. ОСОБА_7 є нехрещеним вісником;

- показами свідка ОСОБА_14 , який в суді першої інстанції пояснив, що він є священнослужителем релігійної громади свідків Єгови в селищі Попільня. Йому відомо, що ОСОБА_7 відмовився від проходження військової служби і відносно нього порушено кримінальне провадження. ОСОБА_7 приймає участь у зібраннях. Свідки Єгови це цивільні особи, не є військовослужбовцями і їм заборонено використовувати зброю.

Показання вказаних свідків, які на думку апеляційного суду є логічними, послідовними, не суперечать один одному повністю узгоджуються із зібраними досудовим слідством та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які в сукупності підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано віднісся критично до показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , оскільки вони також є свідками Єгови та їх показання не впливають на суть обвинувачення та спростовуються показанням інших свідків, допитаних в судовому засіданні та матеріалами кримінального провадження.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 також підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:

- клопотанням про тимчасовий доступ до речей та документів від 10 квітня 2024 року (а.п.51-53 т.1);

- протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 11 квітня 2024 року (а.п.56-57 т.1);

- описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 11 квітня 2024 року (а.п.58 т.1);

- актом про відмову від отримання повістки від 01 квітня 2024 року, виданого ІНФОРМАЦІЯ_11 , про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_7 відмовився отримувати повістку про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.п.59 т.1);

- довідкою №5/1655 від 01 квітня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_12 , з якої вбачається, що ОСОБА_7 придатний (а.п. 60 т.1);

- повісткою №2255, виписану ОСОБА_7 , з якої вбачається, що ОСОБА_7 запропоновано з`явитись 03.04.2024 року о 07.00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.п. 61 т.1);

- контрольними талонами мобілізаційного розпорядження № 1 та № 2 (а.п.62 т.1);

- військовим квитком серії НОМЕР_1 виданого 10 травня 2001 року на ім`я ОСОБА_7 (а.п. 63 т.1);

- протоколом огляду відеозапису від 11 квітня 2024 року з оптичним диском із відеозаписом відмови ОСОБА_7 від отримання повістки (а.п.64-66 т.1);

- постановою про визнання речових доказів та передачу на зберігання від 11 березня 2024 року, з якої вбачається, що лист вивчення та аркуш доведення вимог законодавства України з питань оборони (2 документа на 1 аркуші) визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні. Оптичний диск «DVD R» торгівельної марки «НР» із написом «CMDR4,7G-CFMWM03-6865 65LA0422», на якому відеозапис відмовити ОСОБА_7 від отримання повістки визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні. Речові докази долучено до матеріалів кримінального провадження (а.п.67-68 т.1);

- висновком експерта № СЕ-19/106-24/5902-ПЧ від 15 травня 2024 року з довідкою про витрати, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_7 у графі «Військовозобов`язаний ОСОБА_7 підпис» перед датою 27.03.24р.» наданого на дослідження листа вивчення від 27.03.2024 виконаний ОСОБА_7 . Підпис від імені ОСОБА_7 у графі після дати ««27» 03 2024 року» наданого на дослідження аркуша доведення вимог законодавства України з питань оборони від 27.03.2024 виконаний ОСОБА_7 (а.п.70-76 т.1);

- листом вивчення військовозобов`язаного (резервіста) ОСОБА_7 від 27 березня 2024 року та Аркушом доведення вимог законодавства України з питань оборони (а.п.77, на звороті 77 т.1).

Оцінивши наведені та інші зібрані докази відповідно ст.94 КПК України з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами сторони захисту про відсутність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується наявність у нього істинних релігійних переконань, враховуючи наступне.

Статтею 336 КК України передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч.2 ст.17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона держави, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.

Об`єктивна сторона полягає у бездіяльності ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язана з умовами особливого періоду в державі із загрозою нападу, небезпекою незалежності держави. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.

Суб`єктом є особа, що підлягає мобілізації. Відповідно до ст.19 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це: військовозобов`язані, що знаходяться в запасі, та громадяни, що підлягають на час мобілізації призову на військову службу і отримали мобілізаційні посвідчення (повістки).

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом, тобто військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни йому військової служби на невійськову, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, відмовився від отримання повістки 01 квітня 2024 року, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 03 квітня 2024 року для проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що призов ОСОБА_7 на військову службу по мобілізації, не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22.

Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання, що невизнання вини обвинуваченим, зазначення релігійних переконань, як підстави для ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, спрямоване на спотворення фактичних обставин справи для уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Дії обвинуваченого по ухиленню від проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період за релігійними поглядами є злочинними, у зв`язку з чим його притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від призову не є втручанням у його свободу сповідати свою релігію, гарантії якої передбачені пунктом 1 статті 9 Європейської конвенції з прав людини.

Доводи апеляційної скарги захисника на предмет юридичної оцінки дій ОСОБА_7 , як сумлінної відмови, що не може бути підставою кримінальної відповідальності, не ґрунтуються на точному змісті відповідних норм міжнародного права і національного законодавства.

Зокрема, положеннями ч.1, 2 ст.18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч.ч.1,2 ст.4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч.2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст.18 Пакту, ні ст.9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст.9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27.10.2009, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15.09.2016, заява № 66899, пункт 36; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres c. Azerbaidjan) від 17.10.2019, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12.03.2024, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст.9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини» (EnverAydemir v. Turkiye) від 07.06.2016, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10.03.2020, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст.9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти росії» Суд констатував відсутність порушення вимог ст.9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст.35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч.4 вказаної статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч.4 ст.35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч.3 ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Відповідно до законодавства, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих, відповідно до законодавства, релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

До переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 №2066 (в редакції від 29.01.2022), належать Адвентисти-реформісти , Адвентисти сьомого дня, Євангельські християни , Євангельські християни-баптисти , Покутники, Свідки Єгови, Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни віри євангельської (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни євангельської віри, Товариство Свідомості Крішни.

Разом з тим, згідно положень ч.3 ст.4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно ст.1,4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Разом з тим, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

З наведеного слідує, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Згідно п.1 ч.1 ст.150 Основного Закону вирішення питання про відповідність чи невідповідність законів Конституції належить до повноважень Конституційного Суду України. У порядку, встановленому Законом України «Про Конституційний суд України», цей орган не визнавав неконституційними положення Закону №1975- XII.

Не констатував і ЄСПЛ у своїх рішеннях невідповідність цього акта національного законодавства вимогам Конвенції.

Суд першої інстанції у вироку констатував, що ОСОБА_7 , маючи вік 41 рік та будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в Україні з 24.02.2022 року оголошено воєнний стан та загальна мобілізація. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» не передбачає. З вказаним висновком погоджується й колегія суддів.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 з 06 травня 2022 року приймає участь у релігійній організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні», що підтверджується довідкою № 5252 від 18 березня 2024 року, та ставши неохрещеним вісником Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні з 06.05.2022 року не заявив компетентним органам нашої держави про неможливість проходження служби в ЗСУ через свої релігійні переконання та не просив замінити військову службу на альтернативну. Лише після перевірки стану здоров`я, отримавши висновок ВЛК про придатність до військової служби 01 квітня 2024 року, він повідомив про свої релігійні переконання та звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 , з заявою про заміну виконання військового обов`язку невійськовою службою.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що можливості заміни військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу», Конституція України та інші Закони України не передбачають.

Згідно зі статтею 65 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений указами Президента України і діє дотепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», оголошено про проведення загальної мобілізації.

У воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку російської федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку рф. Тобто мобілізація з боку держави України є єдиним необхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На переконання колегії суддів, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Згідно позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.04.2025 в справі № 573/406/24, воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року, справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25 зробила висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні ч.2 ст.18 Пакту.

З таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни йому військової служби на невійськову, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, відмовився від отримання повістки 01 квітня 2024 року, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 03 квітня 2024 року для проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Стосовно доводів про застосування в даній справі положень Європейської конвенції з прав людини та рішень Європейського Суду стосовно відмови від військової служби з міркувань совісті, то апеляційний суд не залишає поза увагою численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, однак, колегія суддів вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку рф, введення на всій території України воєнного стану та загальної мобілізації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до цього питання у вказаному кримінальному провадженні.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року, справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25 констатувала, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Сукупність доказів, які зібрані під час досудового розслідування та досліджені під час судового розгляду, переконують апеляційний суд в тому, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України за обставин, встановлених судом першої інстанції та зазначених у вироку.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставини і факти, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим, судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку, які б були підставою для скасування вироку не встановлено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого про скасування вироку суду першої інстанції та виправдання у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2024 року відносно ОСОБА_7 за ст.336 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: