№ 1-кп/183/2554/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені 23 серпня 2025 року до ЄРДР за № 00000811, за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 2861 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 обґрунтувавши тим, що будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її у військовій частини НОМЕР_1 , 23 серпня 2025 року о 13 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом автомобілем «OpelAstra» з іноземним реєстраційним номером НОМЕР_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (виявлений етиловий спирт в крові у концентрації 1,42 ‰), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, по мокрому асфальтобетонному покриттю проїзної частини, що має по одній смузі для руху в кожному напрямку, автодороги з боку с. Орлівщина, напрямку с. Черкаське, в Самарівському району Дніпропетровської області, перевозив трьох пасажирів: на передньому пасажирському сидінні військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на задньому пасажирському сидінні військовослужбовця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порушення вимог ст. ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», п. п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.9 а), 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, відповідно до яких:

п. 1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3.: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 2.9: «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п. 12.1: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

проявляючи кримінально-протиправну недбалість, діючи необережно, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість у межах видимості за напрямком руху спостерігати за дорожньою обстановкою, а також своєчасно реагувати на її зміни, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, за відсутності перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, втратив контроль над керуванням транспортного засобу, виїхав за межі проїзної частини ліворуч, де здійснив перекидання транспортного засобу, внаслідок чого пасажир

ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місті події.

Викладені обставини дають підстави обвинувачувати ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого

ОСОБА_6 .

Обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_3 підтверджується зібраними в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні доказами, зокрема: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події, фототаблиці та схеми до нього; протоколом огляду трупа ОСОБА_6 , протоколом допиту свідка

ОСОБА_5 ; протоколом допиту ОСОБА_3 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_7 ; речовим доказом - автомобілем «OpelAstra» з іноземним реєстраційним номером НОМЕР_2 ; слідчим експериментом за участю свідка ОСОБА_5 ; слідчим експериментом за участю ОСОБА_3 ; висновком судово-медичної експертизи по трупу ОСОБА_6 ; висновком судово-медичної експертизи по тілесним ушкодженням ОСОБА_5 ; висновком судово-медичної експертизи по тілесним ушкодженням ОСОБА_3 ; висновком судово-токсикологічної експертизи по зразку крові ОСОБА_3 ; іншими речовими доказами та матеріалами в їх сукупності.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 29.08.2025 року ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 28.10.2025 включно, без визначення застави.

27.11.2025 року ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області було продовжено дію раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання пі вартою до 22.01.2026 року включно.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, якою передбачено умови, мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для продовження застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити такі дії: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Таким чином, для досягнення мети і завдань кримінального провадження, на даний час виникла необхідність у продовженні застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого. Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, в обґрунтування продовження застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_3 покладається необхідність запобігання спробам:

1) Переховуватися від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України): враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, покарання за яке, передбачено у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, у зв`язку із чим усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує обвинувачуваному, у разі визнання його винним у вчинені інкримінованого злочину, він може вдатися до активних дій для уникнення кримінальної відповідальності, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбування покарання, про що свідчить поведінка останнього одразу після ДТП, коли ОСОБА_3 вказував при допиті, що за кермом автомобіля у момент ДТП знаходився ОСОБА_5

2) Незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні

(п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України): про це свідчить той факт, що ОСОБА_3 знайомий зі свідками та потерпілими у справі, його співслужбовцями, що знаходились в салоні автомобіля на момент ДТП. Ця обставина надає ОСОБА_3 , знаходячись на свободі, чинити тиск та незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, з метою зміни ними показань, що у свою чергу зашкодить вирішенню кримінального судочинства, ефективному, повному, всебічному та неупередженому судовому розгляду, оскільки суд сприймає лише ті показання, які він безпосередньо чує в судовому засіданні.

Тому ОСОБА_3 має мотив та можливість вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом вмовляння, підкупу, залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій для зміни їх показів з метою уникнення кримінальної відповідальності.

3) Вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України):

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, обізнаним з діючим законодавством щодо належної поведінки згідно Статуту Збройних Сил України та Дисциплінарним статутом, свідомо допускає грубі порушення Правил дорожнього руху України, допускає небезпечну та агресивну манеру водіння у стані алкогольного сп`яніння, при цьому не розмежовуючи зону мирної території України та зону бойових дій, нехтуючи встановленими Правила безпеки дорожнього руху, вимогами щодо швидкісного режиму, при цьому проявляючи вкрай кримінально-протиправну недбалість, наражаючи на небезпеку життя і здоров`я громадян, що підтверджується наставшими тяжкими наслідками у вигляді смерті людини та поведінкою особи, яка всіма можливими засобами (накшталт, вказуючи, що не він був за кермом) намагається уникнути кримінально-карної відповідальності, що тягне за собою призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Також, враховуючи те, що обвинуваченому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, з метою ухилення від покарання у разі визнання його винним або від кримінального переслідування існує реальний ризик і можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, а саме самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану, або дезертирство, тобто злочини, передбачені ч. 5 ст. 407 КК України та ч. 4 ст. 408 КК України.

В свою чергу, в умовах воєнного стану на території України, з метою належного покарання осіб, які вчинили тяжкі та особливо тяжкі злочини, такий підхід національних судів щодо застосування виключного виду запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не допустить негативного впливу на обороноздатність держави в умовах воєнного стану, підриву авторитету, бойової готовності та боєздатності підрозділу Збройних Сил України та не створить в очах військовослужбовців уяву безкарності та свавілля.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, задля досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України,продовження застосування до ОСОБА_3 тримання під вартою, як виняткового запобіжного заходу, є цілком виправданим, зважаючи на суспільну небезпеку злочинного діяння, у якому обвинувачується останній, та неможливість забезпечити запобігання наявних ризиків більш м`якими запобіжними заходами. Вік та стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджають триманню останнього під вартою.

На підставі вищевикладеного прокурор просить продовжити застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у виді трима ння під вартою строком на 60 днів.

Обвинувачений не заперечував проти клопотання прокурора.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу

ОСОБА_3 суд враховує, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, покарання за яке, передбачено у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, у зв`язку із чим усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує обвинувачуваному, у разі визнання його винним у вчинені інкримінованого злочину, він може вдатися до активних дій для уникнення кримінальної відповідальності, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбування покарання, про що свідчить поведінка останнього одразу після ДТП, коли ОСОБА_3 вказував при допиті, що за кермом автомобіля у момент ДТП знаходився ОСОБА_5 .

При цьому, суд вважає наявність ризиків, передбачених п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, в судовому засіданні прокурором не доведені.

Суд при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінила в сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_3 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, віднесеного законом до категорії тяжких, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.

Все вищевикладене неодмінно свідчить про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_3 , ніж тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним застосувати обвинуваченому найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного у виді тримання під вартою в умовах гауптвахти строком на 60 днів, що достатньо підстав для його задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 314-317 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 07 травня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів.

Суддя ОСОБА_1