УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

Справа № 522/10150/18

Провадження № 51-943 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника Національного банку України ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року про закриття кримінального провадження щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2024 задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України закрито. Цивільний позов в інтересах Національного банку України залишено без розгляду.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 наказом начальника Управління НБУ в Одеській області № 71-к від 02 квітня 2014 року був призначений на посаду експерта 1 категорії сектору касових операцій відділу готівкового обігу і касових операцій за строковим трудовим договором зs здійсненням доплати за 13 ранг державного службовця.

02 квітня 2014 року між ОСОБА_5 та Управлінням НБУ в Одеській області в особі начальника Управління ОСОБА_7 укладено договір № 871 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно п.1 якого працівник, який обіймає посаду експерта 1 категорії сектору касових операцій відділу готівкового обігу і касових операцій та виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі зберіганням, обробленням, видачею, перевезенням переданих йому цінностей, бере на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності довірених йому цінностей і у зв`язку з вищезазначеним зобов`язується дбайливо ставиться до цінностей, які йому передано на зберігання або з іншою метою, і вживати заходів щодо запобігання завданню збитків.

Також встановлено, що відповідно до журналу з обліку виданих пломбірів (індекс № 50-0043 (ІІч.)) ОСОБА_5 30 травня 2018 року отримав пломбір № 55. Відповідно до журналу обліку видачі печаток та штампів (відділу готівкового обігу і касових операцій) (справа № 26-258/1) ОСОБА_5 26 травня 2014 року отримав штамп експерта 1 категорії.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 01 жовтня 2014 року в період часу з 10:23 до 13:20 в приміщенні пункту скупки дорогоцінних металів (скупка 102) управління НБУ в Одеській області, розташованого у м. Одеса (вул. Рішельєвська 8), прийнято 11 злитків золота 999 проби від невстановленої особи. Придбані злитки ОСОБА_5 було перевірено шляхом проведення відповідних експертиз з використанням спектрометру та шляхом проведення хімічних випробувань, після чого їх було подрібнено на 44 частки шляхом використання болторізу (інв. № 414914).

В подальшому ОСОБА_5 здійснено оформлення придбаного золота шляхом поміщення розрізаних часток злитків золота в заздалегідь підготовлені паперові конверти, на яких вже було зазначено вид металу - золото, пробу дорогоцінного металу, встановлено дату пакування, штамп з надписом «Управління національного банку України в Одеській області», «МФО 328027», «01 ЖОВ 2014», «експерт ОСОБА_5 », та поставлено його особистий підпис.

Після упакування ОСОБА_5 було підготовлено квитанції на куплені зливки та ордери на видачу готівки у касі Управління НБУ в Одеській області, оцінивши їх на загальну суму 5 426 974,95 грн. Після цього останній склав та підписав у трьох примірниках щоденний опис куплених або прийнятих цінностей, отриманих від ОСОБА_8 , із зазначенням номерів квитанцій.

Наприкінці операційного часу о 17:35 ОСОБА_5 всі паперові конверти у кількості 44 штук з вкладеними в них цінностями запакував, частину з паперових конвертів скріпив за допомогою степлеру та помістив їх у ганчір`яний мішок зеленого кольору, який зав`язав мотузкою; прикріпив бирку з даними про те, що в ньому знаходиться, та опломбував його за допомогою пломбіратора (інвентарний номер 414539), залишивши відтиск. В подальшому ОСОБА_5 , передавши працівнику сховища зазначений мішок, взявши з собою пломбіратор та загальну квитанцію про вміст цінностей у мішку, пройшов до сховища банку, яке розташоване в підвалі будівлі управління НБУ в Одеській області.

Прибувши у сховище, ОСОБА_5 розпакував принесений та поставлений на стіл у центрі кімнати мішок із цінностями. Працівники сховища управління НБУ в Одеській області в свою чергу здійснили перевірку відповідності кількості конвертів та їх ваги, зазначеної на конвертах, із загальною квитанцією про вміст цінностей у мішку.

Після закінчення перевірки ОСОБА_5 склав пакети назад у мішок, з яким він прийшов, та опломбував його своїм пломбіратором. Далі працівником сховища було складено квитанції та передано їх ОСОБА_5 , який в свою чергу розписався у журналі сховища напроти запису про отримання на зберігання цінностей.

В подальшому ОСОБА_5 піднявся до свого робочого кабінету та почав готувати звіт за робочий день. Пломбіратор, печатку та ключ від сейфу ОСОБА_5 залишив у шухляді робочого столу.

По закінченню робочого дня ОСОБА_5 всупереч вимогам п.2.2.22 посадової інструкції експерта 1 категорії сектору касових операцій відділу готівкового обігу і касових операцій, затвердженої заступником начальника управління - начальником відділу готівкового обігу і касових операцій Управління Національного банку України в Одеській області ОСОБА_9 від 02 квітня 2014 року, під час залишення свого робочого місця, не здійснивши всіх покладених на нього обов`язків по зберіганню ввірених йому цінностей а саме болторізу (інв. № 414914), пломбіратору та штампу, не поклав їх у індивідуальний металевий сейф, що знаходився у робочому кабінеті ОСОБА_5 , а залишив їх у шухляді свого робочого столу у службовому кабінеті.

Продовжуючи порушувати вимоги інструкції, він залишив і належний йому ключ від індивідуального металевого сейфу у шухляді робочого столу.

Наступного дня, 02 жовтня 2014 року ОСОБА_5 , прийшовши на своє робоче місце, виявив, що залишені ним 01 жовтня 2014 року штамп та пломбіратор перебувають не на тому місці, де він їх залишив. Надалі, перевіряючи своє робоче місце, ОСОБА_5 виявив, що заздалегідь підготовлені ним паперові конверти у кількості майже 50 штук, на яких ним вже було зазначено вид металу - золото, пробу дорогоцінного металу «999» та поставлено його особистий підпис, відсутні.

ОСОБА_5 , не бажаючи бути притягненим до відповідальності відповідно до п.4.11 посадової інструкції експерта 1 категорії сектору касових операцій відділу готівкового обігу і касових операцій, за якою він несе персональну відповідальність за незабезпечення зберігання і неналежне використання негербових печаток та штампів управління, які видані за журналами обліку; за неналежне використання в роботі та незабезпечення схоронності ключів, пломбіраторів і засобів криптозахисту, про порушення ним вказаної інструкції нікому не доповів, чим сприяв приховуванню скоєної ним службової недбалості.

В подальшому 17 листопада 2014 року при формуванні посилки до Державної скарбниці була виявлена недостача тих цінностей, які були прийнятті згідно з паперами та конвертами ОСОБА_5 01 жовтня 2014 року.

Комісією управління при візуальному огляді пакетів з цінностями, що були сформовані від імені ОСОБА_5 , перевірено факти розбіжностей у конвертах з брухтом дорогоцінних металів щодо їх ваги та форми цінностей на дотик без відкривання конвертів.

В результаті зважування конвертів з цінностями загальна вага конвертів з цінностями, прийнятими за квитанціями з «999» пробою золота (крім цінностей, прийнятих за квитанцією № 1363903) складає 11 121,19 г замість орієнтованої ваги з урахуванням ваги конвертів - 11 206,68 г. За вагою нестача складає 94,49 г або за ціною золота 999 проби станом на 01 жовтня 2014 року - 46 606,25 грн.

Крім того, було проведено огляд зеленого мішка, запечатаного квадратною биркою, на якій є печатка з надписом «Управління національного банку України в Одеській області», «МФО 328027», «17 лис 2014», « ОСОБА_10 ». Далі надпис, зроблений від руки шариковою ручкою, наступного змісту: загальна сума 5 425 857,04 грн.

В ході відкриття зазначеного мішка були виявлені паперові конверти у кількості 44 одиниць, на яких були: номер квитанції, дата приймання, назва металу, загальна і лігатурна маса цінностей, проба і сума оцінки, а саме штамп з надписом «Управління національного банку України в Одеській області», «МФО 328027», «01 ЖОВ 2014», «експерт ОСОБА_5 », підпис. Встановлено, що 44 предмета виготовлені зі сплаву на основі свинцю з домішками кадмію, олова, арсена, й загальна вага предметів складає 10 896 гр.

Таким чином, невстановленими особами, досудове розслідування щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, з використанням пломбіратора (інв. № 414539), виданого 30 травня 2014 року ОСОБА_5 , а також штампу з надписом «Управління національного банку України в Одеській області, «МФО 328027», «експерт ОСОБА_5 », виданого 26 травня 2014 року, здійснено підміну цінностей, а саме золотих злитків у кількості 44 штук масою 11 206,68 г.

Таким чином, експерт 1 категорії сектору касових операцій відділу готівкового обігу і касових операцій за строковим трудовим договором зі здійсненням доплати за 13 ранг державного службовця ОСОБА_5 , недбало ставлячись до виконання покладених на нього посадових обов`язків, в порушення п.2.2.22 та п.4.11 посадової інструкції експерта 1 категорії сектору касових операцій відділу готівкового обігу і касових операцій, не забезпечивши належне зберігання ввіреного майна (штампу та пломбіратора), спричинив тяжкі наслідками охоронюваним законом державним інтересам, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, а саме 5 426 974,95 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу представника Національного банку України ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди безпідставно застосували положення ст. 49 КК України про закінчення строків давності, скільки перебіг цих строків підлягав зупиненню у зв`язку з ухиленням ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема постановою слідчого від 31 січня 2015 року про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук, а також протоколом його допиту від 26 квітня 2018 року, в прийнятті та розгляді яких суд першої інстанції без належних обґрунтувань відмовив.

Вказує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини ухилення ОСОБА_5 від слідства, оскільки прокурором не були надані матеріали кримінального провадження для їх дослідження попри ухвалене судом рішення про дослідження доказів.

Посилається на те, що під час судового розгляду обвинувачений неодноразово не з`являвся до суду без поважних причин, у зв`язку з чим на нього накладалися грошові стягнення та застосовувався привід, що, на думку скаржника, також свідчить про ухилення від суду.

На переконання скаржника, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив наведені доводи, формально розглянув апеляційну скаргу, не дослідив відповідні докази й без достатньої мотивації залишив ухвалу місцевого суду без зміни.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що положення ст. 49 КК України не мали в цьому разі застосовуватися судами, оскільки перебіг строків давності підлягав зупиненню у зв`язку із ухиленням ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду, то такі доводи вбачаються безпідставними.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 згаданої статті закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

За ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Ця норма, як і положення ст. 49 КК України, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали місцевого суду, в судовому засіданні захисник обвинуваченого заявила клопотання про закриття кримінального провадження на підставі положень ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності.

Місцевий суд встановив, що інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення було вчинено 01 жовтня 2014 року. При цьому органом досудового розслідування його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 367 КК України.

Згідно з положеннями ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України, є нетяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років та зі штрафом від 250 до 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або без такого.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років, у разі вчинення нетяжкого злочину.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження та керуючись положеннями ст. 49, 367 КК України, ст. 100, 128, 129, 284, 285, 286, 288, 369, 372, 376 КПК України, дійшов висновку, про наявність підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

При цьому місцевий суд урахував, що обвинувачений, розуміючи зміст процесуальних дій, що відбувались під час судового засідання, маючи безумовне та гарантоване законодавством право на судовий розгляд провадження та перевірку судом обґрунтованості обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, таким правом не скористався й не заперечував проти закриття провадження.

Також судом зауважено, що дотримання умов, передбачених ч. 1-3 ст. 49 КК України, є безумовним, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, а передбачений вказаною статтею інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ним своєї винуватості у вчиненні злочину.

Крім того, було з`ясовано думки учасників кримінального провадження про заявлене клопотання.

Зокрема прокурор ОСОБА_11 не заперечував проти задоволення клопотання захисника про закриття кримінального провадження на підставі положень ст. 49 КК України.

Представник потерпілого надала до суду заперечення проти клопотання захисника, в яких зазначила, що з матеріалів кримінального провадження, а саме постанови про зупинення досудового розслідування від 31 січня 2015 року та протоколу допиту обвинуваченого ОСОБА_5 від 26 квітня 2018 року, вбачається факт ухилення обвинуваченого від слідства, а тому, посилаючись на практику Верховного Суду, вважала що це кримінальне провадження підлягає розгляду протягом 15 років.

Крім того представник потерпілого зазначила, що прокурором не надано матеріали кримінального провадження до суду, у зв`язку із чим вважала, що суд не може повно та обґрунтовано визначити наявність або відсутність факту ухилення обвинуваченого від слідства.

Враховуючи наведене, місцевий суд, перевіривши зміст клопотання, згоду ОСОБА_5 на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України; роз`яснивши учасникам провадження наслідки такого звільнення, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання захисника, звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України й закриття кримінального провадження щодо нього за ч. 2 ст. 367 КК України.

Стосовно тверджень представника потерпілого про те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається факт ухилення обвинуваченого від слідства, суд першої інстанції, пославшись на положення частин 2, 3 ст. 49 КК України, вказав, що з матеріалів провадження дійсно вбачається, що ОСОБА_5 перебував у розшуку з 29 січня 2015 року по 26 січня 2018 року.

Місцевий суд вказав, що згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду (справа № 735/1121/20, провадження № 13-26кс22) від 02 лютого 2023 року, у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Таким чином, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про сплив строку давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Переглядаючи ухвалу місцевого суду, апеляційний суд погодився з її висновками про наявність підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нетяжкого злочину до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років.

Встановивши, що з дня вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, до постановлення ухвали місцевого суду минуло більше 5 років; захисник в інтересах обвинуваченого подав клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, обвинувачений не заперечував проти закриття кримінального провадження, апеляційний суд визнав правильним висновок суду першої інстанції про застосування положень ст. 49 КК України.

Крім того, апеляційним судом враховано, що сторона обвинувачення не надала суду доказів того, що обвинувачений вчинив інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи представника потерпілого про необхідність застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у зв`язку з ухиленням обвинуваченого від слідства не впливають на правильність висновків місцевого суду, оскільки навіть з урахуванням періоду перебування ОСОБА_5 у розшуку з 29 січня 2015 року по 26 січня 2018 року з моменту вчинення ним кримінального правопорушення минуло більше п`яти років.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що кримінальне провадження було обґрунтовано закрито місцевим судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, підстав для скасування ухвали місцевого суду не встановлено, у зв`язку з чим відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України апеляційний суд залишив ухвалу місцевого суду без зміни.

Перевіривши доводи касаційної скарги, які здебільшого є аналогічними описаним в оскарженій ухвалі апеляційного суду доводами апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для висновку про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність чи істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється у разі, якщо особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У таких випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затриманням.

Доводи представника про те, що перебування обвинуваченого у розшуку, свідчить про його ухилення від слідства і, відповідно, зупинення перебігу строків давності, беруться колегією суддів до уваги, однак не спростовують висновків судів нижчих інстанцій про те, що строк давності в цьому випадку все одно сплив навіть з урахуванням указаного вище періоду перебування ОСОБА_5 у розшуку під час досудового розслідування.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини можливого ухилення ОСОБА_5 від слідства через ненадання прокурором матеріалів кримінального провадження, колегія суддів також вважає безпідставними.

Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, зазначені доводи були предметом перевірки судами першої та апеляційної інстанції, які дійшли висновку про їх необґрунтованість. Зокрема місцевим судом було враховано позицію прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що сторона обвинувачення не надала суду належних доказів вчинення обвинуваченим нових злочинів.

Не можуть бути підставою для висновку про ухилення обвинуваченого від суду і доводи касаційної скарги про його неявку у окремі судові засідання, у зв`язку з чим судом застосовувалися заходи процесуального примусу у вигляді грошових стягнень та приводу.

Самі по собі факти неявки обвинуваченого до суду у певні судові засідання не обов`язково свідчать про ухилення особи від суду в розумінні положень ч. 2 ст. 49 КК України, оскільки для такого висновку має бути встановлено вчинення особою умисних дій, спрямованих на уникнення кримінальної відповідальності.

Водночас суди попередніх інстанцій не встановили наявності таких дій з боку обвинуваченого, й касаційна скарга представника потерпілого не містить переконливих доводів на підтвердження зворотного.

Тому, оскільки з касаційної скарги, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Національного банку України ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3