ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7509/25 Номер провадження 11-сс/814/151/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою представника ТОВ «АРЕВ» - ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтава від 05 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 серпня 2025 року за №0001608, задоволено частково клопотання старшого детектива Підрозділу детективів ТУ БЕБ у Полтавській області ОСОБА_7 , погоджене з прокурором відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_8 , та накладено арешт на вилучені 28 серпня 2025 року в ході огляду за адресою: вул. Лікаря О. Богаєвського, 31 м. Кременчук Полтавської обл., зразки пального типу «бензин» у 2 поліетиленових пляшках і зразки пального типу «дизельне паливо» в 2 поліетиленових пляшках, належні ТОВ «АРЕВ», заборонивши відчуження цього майна, розпорядження і користування ним.

Відмовлено в задоволенні вимог клопотання про накладення арешту на автозаправну колонку АЗТ «Славутич», тип «Nova 2», заводський номер: 2294, 2010 року випуску.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що вилучені зразки пального відповідають критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, та з метою забезпечення їх збереження як речових доказів у кримінальному провадженні на них необхідно накласти арешт, у той час як незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення, втрати вказаних матеріальних об`єктів або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити здійсненню досудового розслідування, врахувавши також те, що накладення арешту на зразки пального не призведе до зупинення або надмірного обмеження підприємницької діяльності особи або інших наслідків, які суттєво позначаться на інтересах інших осіб.

Водночас слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для накладення арешту на автозаправну колонку.

В апеляційній скарзі керівник ТОВ «АРЕВ» - ОСОБА_6 , просить скасувати ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтава від 05 вересня 2025 року в частині накладення арешту на вилучені 28 серпня 2025 року в ході огляду за адресою: вул. Лікаря О. Богаєвського, 31 м. Кременчук Полтавської обл., зразки пального типу «бензин» у 2 поліетиленових пляшках і зразки пального типу «дизельне паливо» в 2 поліетиленових пляшках, належні ТОВ «АРЕВ», та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання детектива про накладення арешту на зазначене майно, в іншій частині ухвалу слідчого судді залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не врахував те, що: детектив звернувся з клопотанням про арешт майна з пропуском строку, передбаченого ст.171 КПК України, й не порушував питання про його поновлення; слідчий СВ Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 не мав права проводити огляд у кримінальному провадженні з кваліфікацією за ч.1 ст.204 КК України, оскільки розслідування кримінальних правопорушень цієї категорії належить до підслідності детективів БЕБ України, й до моменту огляду місця події, який не був невідкладним, слідчий був обізнаний про те, що дане кримінальне провадження йому не підслідне; в поданій до правоохоронного органу заяві ОСОБА_10 не висловлювала скарг на якість палива, а фактично органом досудового розслідування вилучено зразки пального за ознаками порушення, за яке відповідальність передбачена за ст.161-1 КУпАП, а не за ч.1 ст.204 КК України; зазначені вище зразки пального не відповідають критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, оскільки ТОВ «АРЕВ» має всі необхідні й відповідні ліцензії для здійснення оптової торгівлі пальним, його перевезення та зберігання; паливо, з якого були відібрані зразки, ТОВ «АРЕВ» придбавалось у постачальників пального, які мають відповідні ліцензії та паспорти якості.

Учасникам провадження було належним чином повідомлено про місце, дату, час апеляційного розгяду та в судове засідання вони не з`явились. Водночас представники ТОВ «АРЕВ» - керівник ОСОБА_6 , адвокати ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , заявили клопотання про здійснення апеляційного розгляду без їх участі. У попередньо направленому клопотанні прокурор теж проінформував суд апеляційної інстанції про свою позицію щодо здійснення апеляційного розгляду без участі прокурора.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, вивчила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала слідчого судді в частині відмови в накладенні арешту на автозаправну колонку учасниками провадження в апеляційному порядку не оспорюється, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуване судове рішення не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень.

Заходами ж процесуального примусу, пов`язаними із обмеженням особистих або майнових прав особи, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, до яких, зокрема, віднесено арешт майна (абз.1 п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

За змістом приписів ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст.170 КПК України передбачено, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

На підставі ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні ; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Диспозицією ч.1 ст.204 КК України передбачено відповідальність за незаконне придбання з метою збуту або зберігання з цією метою, а також збут чи транспортування з метою збуту незаконно виготовлених спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, пива, тютюнових виробів, тютюну, промислових замінників тютюну, пального або інших підакцизних товарів.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Підрозділом детективів ТУ БЕБ у Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 серпня 2025 року за №0001608, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України, а саме за фактом здійснення 28 серпня 2025 року незаконного збуту незаконно виробленого пального (бензину) громадянці ОСОБА_10 на автозаправному пункті за адресою: вул. Лікаря О. Богаєвського, 31 м. Кременчук Полтавської обл.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, свідок ОСОБА_10 у своїх показаннях від 28 серпня 2025 року підтвердила те, що за адресою: АДРЕСА_1 , функціонує автозаправна станція, де здійснюється продаж пального за ціною, яка є нижче ринкової. 28 серпня 2025 року приблизно о 10 годині 40 хвилин на автозаправній станції за вказаною вище адресою вона придбала за 500 гривень пальне (приблизно 9 л), яке заправник заправив у керований нею транспортний засіб «ВАЗ 21144», н.з. НОМЕР_1 , за допомогою спеціального заправного обладнання. На її запитання про видачу фіскального чеку заправник повідомив, що такого не має та взагалі будь-якого документального підтвердження про факт заправки в них не існує. Під час руху зазначеним вище транспортним засобом він почав «підозріло себе поводити», а саме виникла вібрація та двигун почав припиняти свою дію (а.п.9).

У заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 повідомила поліцію про те, що 28 серпня 2025 року приблизно о 10 годині 40 хвилин на нелегальній АЗС по вул. Лікаря О. Богаєвського в м. Кременчук Полтавської обл. було здійснено відпуск без надання фіскальних документів пального, яке є неякісним і не відповідає відповідним нормам (а.п.8).

Факт фактичного функціонування об`єкта за вказаною вище адресою як автозаправної станції підтвердив і свідок ОСОБА_13 (показання від 28 серпня 2025 року).

28 серпня 2025 року в ході проведеного огляду місця події за адресою: вул. Лікаря О. Богаєвського, 31 м. Кременчук Полтавської обл., було виявлено: автозаправну колонку «Славутич», тип «Nova 2», заводський номер: 2294, 2010 року випуску. З цієї колонки відібрано зразки пального типу «бензин» у 2 поліетиленових пляшках і зразки пального типу «дизельне паливо» в 2 поліетиленових пляшках, та вилучено їх. Також установлено, що на даній території наявні господарські приміщення та паливні цистерни, що підтверджується змістом протоколу огляду місця події з фототаблицею.

28 серпня 2025 року слідчим визнано речовими доказами, зокрема, зазначені вище вилучені зразки пального з огляду на їх відповідність критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, про що прийнято постанову (а.п.16).

Порушень вимог КПК України, які би на цій стадії провадження підтверджували помилковість чи незаконність визнання вказаних вище вилучених матеріальних об`єктів речовими доказами не встановлено.

За змістом оскаржуваної ухвали слідчий суддя задовольнив клопотання органу досудового розслідування про арешт вилучених зразків пального, який ініціювався з метою збереження вилучених матеріальних об`єктів як речових доказів, недопущення ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, забезпечення повноти й усебічності досудового розслідування. Вивчивши клопотання детектива та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя встановив, що воно містить відповідне обґрунтування підстав і мети накладення арешту на вилучені в ході обшуку зразки пального, виходив з того, що застосування цього засобу забезпечення кримінального провадження необхідне з метою збереження речових доказів.

Аналізуючи наведені вище обставини, колегія суддів уважає, що слідчий суддя правильно встановив наявність достатніх підстав уважати, що вилучені в ході огляду місця події: зразки пального типу «бензин» у 2 поліетиленових пляшках; зразки пального типу «дизельне паливо» в 2 поліетиленових пляшках, належні ТОВ «АРЕВ», відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, та обґрунтовано на цій стадії кримінального провадження визнані речовими доказами з огляду на існування достатніх підстав для висновку про: наявність у них відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також збереження на собі слідів кримінального правопорушення; те, що вони були об`єктом кримінально протиправних дій.

З огляду на викладене вище, посилання апелянта на дані долучених документів щодо діяльності ТОВ «АРЕВ», його прав на об`єкти нерухомості, на цій стадії провадження не спростовують існування достатніх підстав для висновку про відповідність вилучених у ході огляду зразків пального критеріям, установленим для речових доказів, у тому числі з урахуванням повідомлених свідком ОСОБА_10 обставин. Окрім того, до матеріалів провадження було долучено ліцензії щодо зберігання палива та саме оптової (не роздрібної) торгівлі ним. Вилучення названого вище майна власне й надасть можливість, на виконання вимог ст.91 КПК України, перевірити його походження, властивості з урахуванням здобутих у подальшому доказів, отриманих, зокрема, з використанням спеціальних знань, установити та співставити релевантність долучених даних і тим самим забезпечити необхідне й оперативне виконання завдань кримінального провадження.

Наведене вище підтверджується й тим, що в цьому кримінальному провадженні постановою старшого детектива ТУ БЕБ у Полтавській області від 16 жовтня 2025 року було призначено судову експертизу матеріалів, речовин і виробів (спеціальність 8.4 дослідження нафтопродуктів та пально-мастильних матеріалів), на вирішення якої поставлено наступні питання: чи відносяться до нафтопродуктів (речовин нафтохімічної природи) надані для дослідження зразки пального типу «бензин» у 2 поліетиленових пляшках; зразки пального типу «дизельне паливо» в 2 поліетиленових пляшках, які було вилучено в ході вказаного вище огляду місця події?; чи відповідають ці зразки нафтопродуктів вимогам діючих в Україні стандартів ДСТУ 7687:2015 та 7688:2015 відповідно?; яким характеристикам згідно з УКТ ЗЕД відповідають ці об`єкти?; чи відносяться вони до підакцизних товарів?.

За супровідним листом старшого детектива ТУ БЕБ у Полтавській області від 17 жовтня 2025 року дану постанову разом із об`єктами дослідження (вилученими зразками) було направлено для здійснення експертного дослідження до Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Викладені вище обставини свідчать і про те, що відмова в задоволенні клопотання детектива про накладання арешту на вилучені зразки матеріальних об`єктів і, таким чином, скасування арешту на нього на цій стадії провадження призведе до неможливості здійснення експертних досліджень і безумовно перешкодить подальшому встановленню істини по справі.

Колегія суддів наголошує, що в ході вирішення питання про арешт майна слід ураховувати стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів кримінально-протиправного діяння.

Системний аналіз норм КПК України та практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що КПК України оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання): стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. Вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (ст.ст.157, 163, ч.5 ст.234, 260 КПК України та інші), так і слідчими, прокурорами (ст.ст.134, 271, 276 КПК України та інші).

Таким чином, арешт майна на підставі п.1 ч.2 ст.170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу в кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Наведеного вище стандрату стороною обвинувачення дотримано.

Окрім того, до завдань слідчого судді/суду на цьому етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного вище кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані слідчому судді/суду матеріали є достатніми для застосування в рамках кримінального провадження заходів його забезпечення, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Арешт майна ж із підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, й на відміну від останніх підстав не вимагає обов`язкового оголошення підозри в кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Значення має те, що речові докази є незамінними, оскільки створюються самою подією й обстановкою вчиненого кримінального правопорушення, а тому їх втрата або суттєве пошкодження призводить до неможливості відтворення речового доказу, адже неможливим є повернення в минуле, коли він формувався.

Зважаючи на викладене вище, вид речових доказів у вигляді вилучених зразків, у зв`язку із обставинами розслідуваного провадження та наявністю визначених у абз.2 ч.1 ст.170 КПК України ризиків приховування, знищення, відчуження названих вище матеріальних об`єктів, які мають бути збережені без зміни попереднього стану, то їх зберігання на цій стадії провадження не у визначений слідчим суддею спосіб (із позбавленням права відчуження, розпорядження, користування) не гарантуватиме в повній мірі збереження доказових властивостей і достовірність даних, що вони містять. Ненакладення таким чином арешту на вилучене майно може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню в частині необхідності проведення з ним ряду слідчих, процесуальних дій і експертних досліджень для виконання органом досудового розслідування завдань, передбачених ст.2 КПК України, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню в розслідуваній справі. Тому мотиви апелянта про повернення вилученого майна є необгрунтованими й передчасними.

Колегія суддів також зауважує, що застосований захід забезпечення кримінального провадження щодо вилучених 4 пляшок зразків пального із автозаправної колонки не має істотних негативних наслідків для власника майна, його діяльності та інших осіб, оскільки слідчим суддею було відмовлено в задоволенні клопотання в частині накладення арешту на автозаправну колонку, а накладено арешт лише на вилучені зразки пального. При цьому, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або повним позбавленням таких прав. Разом з тим, із огляду на те, що такий захід є тимчасовим, наведені вище обмеження є розумними і співмірними, зважаючи на завдання кримінального провадження. А, отже, в цьому конкретному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження з урахуванням зібраного доказового матеріалу й характеру розслідуваного кримінального правопорушення, а ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним.

Що стосується посилань апелянта на недотримання слідчим ОСОБА_9 правил підслідності під час проведення огляду як на підставу для відмови в задоволенні клопотання про арешт майна, то вони позбавлені підстав.

Як убачається з матеріалів провадження, 28 серпня 2025 року ОСОБА_10 звернулась до СВ Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомила про те, що 28 серпня 2025 року приблизно о 10 годині 40 хвилин на нелегальній АЗС по вул. Лікаря О. Богаєвського в м. Кременчук Полтавської обл. було здійснено відпуск без надання фіскальних документів пального, яке є неякісним і не відповідає відповідним нормам (а.п.8). На підставі цієї заяви 28 серпня 2025 року слідчим СВ Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001608, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України (а.п.6).

Повідомлена в заяві про кримінальне правопорушення інформація вимагала своєчасного та невідкладного реагування і перевірки, у зв`язку з чим, слідчим СВ Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 і було проведено огляд місця події за місцем розташування автозаправної колонки.

Затим 29 серпня 2025 року прокурором Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області визначено підслідність даного кримінального провадження за Підрозділом детективів ТУ БЕБ у Полтавській області (а.п.22-23).

При цьому, ст.214 України не містить вимоги про дотримання при внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань правил підслідності і вказівки на можливість не вносити відомості, якщо кримінальне правопорушення не підслідне органу.

А за змістом ч.2 ст.218 КПК України якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Окрім того, КПК України передбачають можливість проведення огляду місця події до внесення відомостей в Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Тому наведені вище доводи апеляційної скарги про необхідність відмови в задоволенні клопотання про арешт майна є неспроможними.

Окремо, в світлі викладеного вище слід зазначити й те, що Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у своїй виробленій практиці (яка міститься, зокрема, в постановах від 28 лютого 2023 року у справі №761/34746/17, 29 лютого 2024 року від №759/11669/19) наголосив, що інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, які здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у ст.2 КПК України. У розумінні п.2 ч.3 ст.87 КПК України реалізація органами досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, як підстава для визнання доказів недопустимими означає вчинення дій чи прийняття рішень, які не належать до предмета відання цих органів. Якщо орган розслідування здійснює слідчі дії прямо передбачені КПК України, такі дії не вважаються «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п.2 ч.3 ст.87 КПК України та як наслідок не тягнуть автоматичне визнання доказів недопустимими.

Разом з тим, ані доводи апелянта, ані матеріали провадження не містять обставин про порушення будь-яких конвенційних або конституційних прав, свобод чи інтересів осіб у результаті проведення огляду місця події слідчим ОСОБА_9 , так само як і конкретних фактів, які би вказували на упередженість слідчого, могли свідчити про його особисту заінтересованість у результатах кримінального провадження або перешкоджали участі в ньому в силу інших прямих заборон, передбачених КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що детектив подав клопотання про арешт майна з пропуском строку, передбаченого ст.171 КПК України, й не порушував питання про його поновлення, слід зазначити наступне.

Згідно з даними протоколу огляду місця події від 28 серпня 2025 року зразки пального в ході цієї слідчої дії було вилучено 28 серпня 2025 року (а.п.10-15).

Наступного дня, а саме 29 серпня 2025 року за вх.№33304/25, слідчий ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчук із клопотанням про накладення арешту на зазначене вище майно (а.п.20-21).

Тобто першочергово клопотання про арешт майна було подано з дотриманням положень ч.5 ст.171 КПК України.

01 вересня 2025 року слідчим суддею Автозаводського районного суду м. Кременчук зазначене вище клопотання слідчого ОСОБА_9 повернуто прокурору ОСОБА_14 , при цьому, роз`яснено, що повернення клопотання не позбавляє права повторного звернення до слідчого судді, суду в порядку, передбаченому КПК України, у межах територіальної юрисдикції, відповідно до положень п.1 ч.2 ст.132 КПК України. Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що слідчий Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області на момент звернення із клопотанням до суду не мав права звертатись з даним клопотанням до Автозаводського районного суду м. Кременчук, оскільки підслідність у даному кримінальному провадженні 29 серпня 2025 року була визначена за ТУ БЕБ у Полтавській області, у зв`язку з чим, слідчий суддя вважав за необхідне повернути прокурору клопотання слідчого для звернення органом досудового розслідування до місцевого суду за територіальною юрисдикцією органу досудового розслідування (а.п.20-21).

03 вересня 2025 року детектив Підрозділу детективів ТУ БЕБ у Полтавській області ОСОБА_7 , за погодженням із прокурором відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Полтава з клопотанням про накладення арешту на вилучені зразки пального (а.п.25).

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі №646/3986/19 (справа №51-3335 кмо 20) зазначено, що постановлення слідчим суддею ухвали про повернення клопотання слідчого про арешт майна у зв`язку з недотриманням при поданні такого клопотання вимог ч.2 ст.132 КПК України (якщо воно не підлягає розгляду в цьому суді) не створює жодних перепон щодо повторного звернення слідчого з відповідним клопотанням до повноважного місцевого суду.

При цьому, КПК України не містять положень, які би пов`язували строк подачі клопотання про арешт майна, із наявністю підстав для постановлення судового рішення про відмову в задоволенні такого клопотання чи щодо його неприйнятності до розгляду.

Такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК України не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт.

Строк звернення з клопотанням про арешт майна не впливає на доказову силу вилученого майна (в разі його арешту як речового доказу) чи забезпечувальну силу в кримінальному провадженні, а тому майно за умови його відповідності критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, та наявності відповідних ризиків, потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту, та вказана обставина не повинна перешкоджати досягненню завдань кримінального провадження.

Тому, враховуючи в сукупності наведене вище, те, що: першочергово клопотання про арешт майна було подано з дотриманням строку, передбаченого абз.1 ч.5 ст.171 КПК України; постановлення слідчим суддею ухвали про повернення клопотання слідчого про арешт майна у зв`язку з недотриманням при поданні такого клопотання вимог ч.2 ст.132 КПК України (якщо воно не підлягає розгляду в цьому суді) не створює жодних перепон щодо повторного звернення слідчого з відповідним клопотанням до повноважного місцевого суду; детектив звернувся з клопотанням про арешт майна до повноважного суду на наступний день після постановлення ухвали про повернення клопотання (без урахування дня, з якого починається обчислення строку), тобто протягом об`єктивно розумного строку; вилучені зразки відповідають критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, наявні ризики, визначені в абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, та необхідність у накладенні арешту на дане майно, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови в задоволенні клопотання детектива.

Таким чином, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження.

Тих істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Водночас слід зазначити, що судове рішення слідчого судді про арешт майна не перешкоджає його власнику, володільцю чи їх представнику, в тому числі у випадку надмірного за тривалістю утримання їх майна, звернутись до слідчого судді чи суду з клопотанням за правилами ст.174 КПК України, згідно з якими арешт майна може бути скасовано повністю чи частково за клопотанням власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «АРЕВ» - ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтава від 05 вересня 2025 року без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4