УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 621/2073/19

провадження № 51-3866 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргупотерпілого ОСОБА_4 на ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2024 року та Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, 01 лютого 2024 року Зміївський районний суд Харківської області, керуючись ст. 49 Кримінального кодексу України (далі - КК) у зв`язку із закінченням строків давності звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК і на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) закрив кримінальне провадження. Харківський апеляційний суд ухвалою від 22 жовтня 2025 року залишив рішення місцевого суду без змін.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати згадані ухвали і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування доводів потерпілий зазначає, що судом першої інстанції у ході застосування положень ст. 49 КК, допущено істотні порушення кримінального процесуального закону. Обвинувачений ОСОБА_5 у різний спосіб штучно затягував розгляд кримінального провадження, не визнав своєї вини, неодноразово виявляй неповагу до потерпілого, не вибачився перед ним. Вказує, що за весь час процесу в місцевому суді, йому жодного разу не було надано можливості виступити для зазначення правової позиції, а його письмове заперечення, щодо правової позиції сторони захисту, надане ним через канцелярію суду, не було розглянуто і не долучено до справи.

Також потерпілий звертає увагу на те, що місцевий суд без виклику потерпілого та його адвоката, та за їх відсутності в судовому засіданні 01 лютого 2025 року постановив оскаржувану ухвалу при цьому зазначив, що потерпілий та його адвокат були присутні.

Звільняючи ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд не дослідив доказів сторони обвинувачення щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, не встановив чи мало місце діяння, чи містить воно склад кримінального правопорушення та чи винний ОСОБА_5 у його вчиненні. Вважає, що обов`язковою умовою звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є визнання факту, що особа вчинила кримінальне правопорушення.

Посилаючись на судову практику суду касаційної інстанції (справи № 760/15429/20, № 431/1397/20), потерпілий вказує, що проведення судового засідання за участю обвинуваченого та його захисника у режимі відеоконференції через власні засоби зв`язку ст. 366 КПК не передбачено. У суду була відсутня технічна можливість встановити особу обвинуваченого, вручити йому пам`ятку про права та обов`язки. Стверджує, що суд не з`ясував законність перебування обвинуваченого за межами країни.

Потерпілий зазначає, що ним до місцевого суду подано клопотання про призупинення кримінального провадження, однак суд його так і не розглянув. Вказує, що у встановлювальній частині ухвали зазначено, що судом прийнято цивільний позов ОСОБА_6 , однак це неіснуюча особа, а така вказівка свідчить про упереджене ставлення до потерпілого та неповагу до нього.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані доводи викладені в апеляційній скарзі, безпідставно спростував їх на користь обвинуваченого.

Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів дійшла такого висновку.

За правилами статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорювані рішення в межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло три роки. Виходячи з положень статей 44, 49 цього Кодексу у їх взаємозв`язку з приписами частин 7, 8 ст. 284, ч. 4 ст. 286 КПК, застосування інституту давності та закриття кримінального провадження за умови, якщо обвинувачений проти цього не заперечує, є обов`язком суду.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час судового розгляду провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, обвинувачений як сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 288 КПК, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Як убачається з наданої потерпілим копії судового рішення, інкримінований ОСОБА_5 злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК (умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності) за класифікацією є кримінальним проступком. Згідно з пред`явленим обвинуваченням його було вчинено 28 вересня 2014 року і на момент постановлення ухвали місцевого суду минуло більше дев`яти років. Захисник ОСОБА_7 , реалізуючи гарантоване законом процесуальне право, перед початком судового засідання клопотав про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК. Суд першої інстанції, керуючись положеннями процесуального закону, невідкладно розглянув заявлене клопотання та перевіривши наявність обставин, які би могли перешкодити застосуванню ст. 49 КК і, не встановивши їх, спираючись на норми права, обґрунтовано звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрив, як це передбачено п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Усупереч твердженням потерпілого ОСОБА_4 , за змістом ухвали від 22 жовтня 2025 року, апеляційний суд, переглядаючи у змагальній процедурі оспорюване рішення в межах апеляційної скарги потерпілого, перевірив усі обставини, які мають правове значення для застосування інституту давності, й умотивовано вирішив, що висновки місцевого суду є правильними, ґрунтуються на законі й відповідають фактам у справі.

У постановленій ухвалі суд аргументовано спростував доводи потерпілого про безпідставність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, зазначивши, що в матеріалах провадження відсутні дані про те, що провадження зупинялося, обвинувачений переховувався від слідства чи суду, чи був оголошений у розшук. Також суд апеляційної інстанції, спростовуючи твердження потерпілого про вчинення ОСОБА_5 іншого злочину, що в силу ч. 3 ст. 49 КК унеможливлює застосування до нього інституту давності, з посиланням на практику Касаційного кримінального суду (постанова 11 січня 2024 року у справі № 186/1405/17, ухвала 23 червня 2025 року у справі № 362/27/22) обґрунтовано зазначив, що факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, враховуючи конституційно закріплену презумпцію невинуватості, за відсутністю відповідного судового рішення, не вказує на вчинення особою кримінального правопорушення. У суді першої інстанції прокурором таких обставин не було повідомлено, на час апеляційного розгляду відсутність обставин, передбачених ч. 3 ст. 49 КК, не спростована. При цьому, сама по собі тривалість судового розгляду, за відсутності порушень вимог КПК під час його проведення, не свідчить про існування обставин, котрі унеможливлюють застосування ст. 49 КК.

Також суд апеляційної інстанції, з посиланням на практику Касаційного кримінального суду (ухвала від 19 травня 2025 року у справі 761/34859/18, постанова від 13 січня 2025 року у справі 758/8848/19) обґрунтовано зазначив, що нормативні положення щодо звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є імперативними, а саме звільнення не пов`язане із визнанням обвинуваченим винуватості у вчиненні злочину. При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення. Звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку. Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно, зокрема від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій. Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається, раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені чи підтверджені, відтак, доводи касаційної скарги про необхідність судом встановлення факту вчинення певного кримінального правопорушення чи факту його вчинення конкретною особою, є необґрунтованими.

Як установив суд апеляційної інстанції із клопотанням про закриття кримінального провадження сторона захисту звернулась 24 січня 2024 року. Цього ж дня до суду першої інстанції надійшло клопотання потерпілого ОСОБА_4 про долучення матеріалів у якості доказів та письмові заперечення потерпілого із додатками щодо правової позиції сторони захисту, клопотання про долучення доказів щодо витрат на правову допомогу та щодо спричиненої матеріальної шкоди, клопотання про допит свідка та виклик експерта. Місцевий суд, враховуючи імперативну вимогу ч. 4 ст. 286 КПК перейшов до вирішення клопотання, поданого стороною захисту та заслухавши думку учасників, вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

Відповідно до довідки, складеної секретарем, суддя видалилася до нарадчої кімнати для ухвалення рішення до 13.00 години. Згідно довідки секретаря, з 25 січня до 31 січня 2024 року суддя перебувала на лікарняному. 25 січня 2024 року о 0.51 годині на електронну адресу Зміївського районного суду Харківської області надійшло клопотання ОСОБА_4 про призупинення розгляду кримінального провадження. Аналогічне клопотання також було подане безпосередньо до суду першої інстанції та відповідно до штампу прийняте 25 січня 2024 року. Відповідно до довідки, складеної секретарем, суддя ОСОБА_8 01 лютого 2024 року вийшла з нарадчої кімнати та цього ж дня було підписано ухвалу.

Із урахування викладеного суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що позиція потерпілого не є перешкодою для прийняття судом рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, за наявності відповідних підстав, а доводи про те, що судом не було розглянуто клопотання про призупинення розгляду кримінального провадження є неприйнятними, оскільки таке клопотання надійшло до суду першої інстанції вже під час перебування судді у нарадчій кімнаті та на лікарняному, у зв`язку із чим не могло бути вирішене.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 КПК, судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. Враховуючи, що після виходу до нарадчої кімнати 24 січня 2024 року, суддя з 25 до 31 січня 2024 року включно перебувала на лікарняному, та одразу після виходу 01 лютого 2024 року з лікарняного, було складено та підписано оскаржувану ухвалу, суд апеляційної інстанції не встановив порушень у тому, що ухвала датована саме 01 лютого 2024 року.

Ураховуючи той факт, що судове засідання 24 січня 2024 року відбулося за участі потерпілого та його представника, які висловили свою позицію щодо поданого стороною захисту клопотання, після винесення ухвали потерпілий скористався своїм правом на апеляційне оскарження, його скарга була прийнята та по-суті розглянута апеляційним судом, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, що та обставина, що сторони кримінального провадження не були повідомлені про дату оголошення судового рішення місцевого суду, не є безумовною підставою для його скасування.

Не залишились поза увагою й твердження потерпілого про неправильне зазначення у судовому рішенні прізвища, ім`я та по-батькові потерпілого. Цей аргумент апеляційний суд визнав слушним та зазначив, що це є опискою, яка може бути усунена судом першої інстанції в порядку статті 379 КПК.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30 січня 2023 року було задоволено клопотання ОСОБА_5 про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку із його проживанням у США, та забезпечено участь обвинуваченого ОСОБА_5 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». Суд апеляційної інстанції спростовуючи доводи потерпілого у цій частині обґрунтовано зазначив про можливість проведення розгляду кримінального провадження у режимі відеоконференцзв`язку, пославшись на лист Верховного Суду «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» від 03 березня 2022 року № 1/0/2-22 до апеляційних судів, в якому, серед іншого, зазначено про те, що якщо через об`єктивні обставини учасник кримінального провадження не може брати участь у засіданні в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою технічних засобів, визначених КПК, як виняток можна допускати участь такого учасника в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою інших засобів, при цьому треба звернути увагу на роз`яснення такому учаснику його процесуальних прав та обов`язків. При цьому, призначення судового засідання в режимі відеоконференції не може бути підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 станом на час розгляду справи судом першої інстанції перебував у США, а також, те, що учасники провадження не заперечують того, що на відеозв`язку перебував саме ОСОБА_5 , сторона захисту не заявляла про порушення прав обвинуваченого, нероз`яснення йому прав чи обов`язків, невручення йому пам`ятки тощо, з огляду на те, що справа вже тривалий час перебувала на розгляді у суді першої інстанції та обвинувачений неодноразово брав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, суд апеляційної інстанції не встановив істотних порушень вимог КПК, які б стали підставою для скасування судового рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК не звільняє таку особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, оскільки в разі закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Аргументів, які би з огляду на імперативність приписів ст. 49 КК, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, ураховуючи також статті 413, 412 цього Кодексу доводили здійснення провадження з істотними порушеннями процесуальних норм і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність під час постановлення оспорюваних ухвал, у поданій касаційній скарзі не наведено.

Оскаржені ухвали не суперечать вимогам ст. 370 КПК, а застосування визначеної законом процедури та підстав для закриття кримінального провадження в розумінні цього Кодексу не означає порушення прав потерпілої сторони.

Оскільки з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2024 року та Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3