Номер провадження: 11-кп/813/1504/26
Справа № 522/3265/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи «ВКЗ» за участю захисника ОСОБА_7 виділені матеріали справи за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15.01.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.ч.1, 3 ст.260, ч.2 ст.28 ч.1 ст.109 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м.Одеси перебуває кримінальне провадження №0000693 від 08.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.ч. 1, 3 ст. 260, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 109 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.260 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15.01.2026 року частково задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжних заходів обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 15.03.2025 року, без визначення застави.

Одночасно ухвалою суду обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 продовжено строк дії покладених обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Не погоджуючись із ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 та змінити останньому запобіжний захід на інший не пов`язаний із позбавленням волі, а в разі застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, визначити розмір застави у розмірі, передбаченому КПК України.

В обґрунтування вимог скарги захисник посилається на недоведеність ризиків у кримінальному провадженні, тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою, неодноразове відкладення розгляду справи, а також не врахування особи обвинуваченого, який має міцні соціальні зв`язки, має дружину, мати похилого віку, яка потребує стороннього догляду, а також є раніше не судимим. Також захисник посилається на те, що судом безпідставно не визначено розмір застави.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу та постановити нову, якою визначити обвинуваченому ОСОБА_11 заставу у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, захисники посилаються на тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою, затягування розгляду справи в суді, недоведеність ризиків у кримінальному провадженні, а також не врахування особи обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні доньку, не перебуває на обліку психоневрологічному та наркологічному диспансерах, має міцні соціальні зв`язки, є кандидатом психологічних та філософських наук, а також має ряд тяжких захворювань.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржена.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Розгляд апеляційних скарг проведено за відсутності обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , оскільки клопотання про забезпечення їх участі захисниками не заявлялось. Обвинувачені також не подавали клопотання про забезпечення їх участі під час апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Оскільки апеляційні скарги подані захисником ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисниками ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , апеляційний перегляд ухвали місцевого суду здійснюється лише в межах апеляційних вимог щодо обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегія суддів наголошує, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування/продовження застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас, слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється/обвинувачується у вчиненому.

Із матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.ч.1, 3 ст.260, ч.2 ст.28 ч.1 ст.109 КК України.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст.199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у разі визнання їх винуватими, суспільну небезпечність інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть здійснити спроби переховування від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також вчинення інших кримінальних правопорушень.

Місцевий суд, взяв до уваги наявність ризиків та дійшов висновку, що поведінка обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на стадії судового розгляду потребує виняткового контролю, який здатний забезпечити лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суть обвинувачення в даному кримінальному провадженні та тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також існування ризиків переховування обвинувачених від суду, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинувачених та дають можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.176 КПК, під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109, 260 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду щодо не визначення обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відповідно до ч.4 ст.183 КПК альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з огляду на таке.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, дію якого було продовжено до теперішнього часу.

За таких обставин суди здійснюючи кримінальне провадження, в тому числі, розглядаючи клопотання сторони обвинувачення щодо застосування/продовження застосування заходів забезпечення кримінального провадження мають застосовувати і керуватись спеціальними нормами кримінального процесуального закону, які врегульовують процесуальні дії суду в умовах воєнного стану.

Відповідно до діючої редакції абз.3 ч.4 ст.183 КПК, під час дії воєнного стану, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених ст.ст.109, 260 КК України.

Разом з цим, місцевий суд обґрунтовано врахував, що законодавцем визначено право, а не обов`язок суду щодо не визначення розміру застави в кримінальному проваджені з правовою кваліфікацією за ст.ст.109, 260 КК України.

Оцінюючи можливість визначення застави, місцевий суд слушно звернув увагу, що в даному кримінальному провадженні, злочин у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_11 та ОСОБА_10 пов`язаний із вчиненням дій, спрямованих на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади та у створеному не передбаченому законами України воєнізованому формуванні, метою створення якого було здійснення його учасниками сприяння військовим Російської Федерації в окупації території міста Одеси, у тому числі шляхом вбивства українських військовослужбовців та інших захисників України, заволодіння належними їм зброєю та боєприпасами, а також подолання спротиву Сил оборони України іншими діями і засобами військового характеру та подальших незаконних дій по захопленню влади в м. Одесі.

Враховуючи характер інкримінованих обвинуваченим протиправних дій, з метою нівелювання існуючих ризиків, колегія суддів вважає, що на даний час існують достатні підстави для продовження застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави, оскільки на даній стадії судового розгляду саме такий запобіжний захід здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та слугуватиме виконанню положень ст.2 КПК.

При цьому, на думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, його суспільна небезпечність, тяжкість можливого покарання, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Місцевий суд зазначив про врахування обставин кримінального провадження, які дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які між іншим, обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який передбачено покарання у виді десяти років позбавлення волі, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке їм загрожує у разі доведеності їх винуватості за результатами кримінального провадження, можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Колегія суддів наголошує, що покази свідків, які ще не допитані судом, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинувачених на свідків у кримінальному провадженні, з посиланням на те, що свідки по справі на теперішній час перебувають за кордоном, оскільки ці обставини не спростовують можливості повернення вказаних свідків на територію України, та потреби їх допиту судом.

Окрім цього, в суді апеляційної інстанції сторони кримінального провадження повідомили суду, що місцевим судом прийнято рішення про допит в якості свідків і інших осіб, які перебувають на території України.

За таких обставин, ризик незаконного впливу обвинувачених на свідків у кримінальному провадженні не можна повністю виключати.

Також не виключається можливий ризик вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення, який був врахований місцевим судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Таким чином, колегія суддів критично відноситься до доводів захисників про відсутність ризиків у кримінальному провадженні.

Доводи сторони захисту про наявність підстав для скасування оскарженої ухвали, з огляду на те, що обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки вказані обставини не спростовують наявності існуючих ризиків у кримінальному провадженні.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім кримінальних правопорушень та обставин інкримінованого протиправного діяння, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, на даний час, з великою вірогідністю не зможе запобігти ризику можливого переховування обвинувачених від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Апеляційний суд бере до уваги доводи сторони захисту щодо стану здоров`я обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , зокрема інформацію в довідках Одеської міської медичної частини №21 від 09.02.2026 року №60/ОММЧ-21-26-вн та №62/ОММЧ-21-26-вн та інші медичні документи, однак звертає увагу, що суду не надано відомостей про те, що теперішній час стан здоров`я обвинувачених унеможливлює їх утримання під вартою.

За таких обставин слід констатувати, що на теперішній час обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинувачених, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

Колегія суддів враховує доводи сторони захисту щодо неналежного надання обвинуваченим медичної допомоги, та з огляду на положення ст.8 КПК України, в якій зазначено, що кримінальне провадження здійснюється з обов`язковим додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, вважає за необхідне прийняти рішення, яким терміново зобов`язати ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філію ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях забезпечити належне медичне обстеження та лікування обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладі охорони здоров`я МОЗ.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК. При цьому, сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого тримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників та скасування ухвали суду першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 досить тривалий час перебувають під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження фактично перебуває на початковій стадії, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Крім того, при прийнятті рішення, колегія суддів враховує доводи захисника ОСОБА_7 стосовно того, що наразі триває судовий розгляд кримінального провадження, однак фактично лише оголошений обвинувальний акт, незважаючи на те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді місцевого суду вже майже рік. Розгляд справи неодноразово відкладався через незабезпечення стороною обвинувачення та судом належного складу учасників судового засідання, зокрема перекладачів, та з інших підстав, незалежних від сторони захисту. На думку захисника, за рік розгляду справи у суді сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження висунутого обвинувачення. Захисник ОСОБА_9 також посилається на те, що на її переконання, сторона обвинувачення штучно та навмисно затягує розгляд справи по суті. Протягом вказаного часу, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 утримуються під вартою. За твердженням захисників, сторона обвинувачення не надає суду доказів у кримінальному провадженні, а обмежується лише зверненням із клопотаннями про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим, що призводить до невиправної тривалості розгляду кримінального провадження та тримання під вартою осіб без вироку суду.

Вказані доводи захисників сторона обвинувачення у судовому засіданні не спростувала, що між іншим, може свідчити про неналежний рівень забезпечення підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальному провадженні, що не відповідає приписам ст.ст. 2, 7, 36 КПК та потребує відповідного реагування суду з метою забезпечення виконання вимог ст.28 КПК.

З урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду від 14.06.2021 року (справа №686/9636/18), апеляційний суд, керуючись положеннями ст.ст. 369, 418 КПК, вважає за необхідне довести до відома керівника Одеської обласної прокуратури на необхідність перевірки наведених стороною захисту обставин та вжиття дієвих заходів для забезпечення належного підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальних провадженнях.

Окрім цього, враховуючи доводи захисників стосовно погіршення стану здоров`я обвинувачених, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати службових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях забезпечити належне медичне обстеження та лікування у разі необхідності обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладах охорони здоров`я МОЗ України.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15.01.2026 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 року залишити без змін.

Звернути увагу місцевого суду на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Звернути увагу керівника Одеської обласної прокуратури на необхідність вжиття заходів для забезпечення належного підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 року.

Зобов`язати службових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях забезпечити належне медичне обстеження та лікування у разі необхідності обвинувачених ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладах охорони здоров`я МОЗ України.

Копію ухвали невідкладно надіслати керівнику Одеської обласної прокуратури, ДУ «Одеський слідчий ізолятор», Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4