Справа № 243/4706/24
Провадження № 1-кп/204/1131/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, з приміщення зали судових засідань кримінальні провадження: №0000889, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, №0004439, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебувають вищевказані кримінальні провадження, які призначені до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

У дане судове засідання надійшли наступні заяви та клопотання:

- від захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 клопотання про повернення обвинувальних актів: №0000889, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, №0004439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023;

- від захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_5 клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який;

- від захисника ОСОБА_5 , Народних депутатів України ОСОБА_9 , ОСОБА_10 заяви про передачу обвинуваченого ОСОБА_8 на поруки;

- від захисника ОСОБА_5 клопотання про витребування доказів.

На обґрунтування клопотання про повернення обвинувального акта захисником ОСОБА_6 зазначено, що з моменту вступу захисника у кримінальне провадження орган досудового розслідування зобов`язаний був забезпечити: фактичне допущення захисника до ознайомлення з матеріалами (ст. 290 КПК України); вручення захиснику обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (ст.ст.291-293 КПК України); можливість реалізувати права на подання зауважень до реєстру, заявити клопотання, участь у завершальних процесуальних діях у досудовому розслідуванні. Попри вказане жодної з передбачених законом дій щодо нього, як захисника ОСОБА_8 , здійснене не було. Матеріали досудового розслідування не відкриті. У змісті обвинувального акта про захисника ОСОБА_6 немає жодної згадки, як про захисника ОСОБА_8 . Процесуальні дії по завершенню досудового розслідування були проведені без його присутності, що свідчить про системне та істотне порушення права на захист.

Окрім процедурних порушень, обвинувальний акт має серйозні змістовні вади. Так, обвинувальний акт не містить: точного часу подій, конкретного місця (територія Лаври велика); опис конкретних висловлювань чи подій, вказівки на спосіб поширення інформації, кількісних або якісних характеристик «публічності». Опис має переважно оціночний характер, але не містить фактичного наповнення.

Для ст. 436-2 КК України визначальне значення має конкретний зміст висловлювання. Однак, обвинувальний акт не наводить цитат, не додає дослівних фраз, не описує контекст. Без вказаного неможливо встановити, чи мають висловлювання ознаки виправдовування.

Таким чином, обвинувальний акт не може бути предметом судового розгляду.

Захисником ОСОБА_5 на обґрунтування клопотання про повернення обвинувального акту зазначено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №0004439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, підлягає поверненню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вказані в обвинувальному акті фактичні обставини кримінальних правопорушень суперечать вказаній в обвинувальному акті правовій кваліфікації, яка не є чітко визначеною з урахуванням положень статей КК України. Також зміст обвинувального акта викладений таким чином, що з нього фактично неможливо зрозуміти, які фактичні обставини встановлені по справі. Така помилка є явною, яку не можна віднести до другорядної, виправити її в умовах судового розгляду справи буде неможливо.

У порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення, що не є тотожним. Водночас за відсутності в обвинувальному акті належного формулювання обвинувачення, твердження прокурора, що обвинувальний акт відповідає ст. 291 КПК України, є надуманим.

У порушення п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт містить суперечливі дані про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У обвинувальному акті відсутній чіткий виклад витрат, понесених органом досудового розслідування за кожну із проведених у кримінальному провадженні експертиз.

У порушення п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті не вказано всі пом`якшуючі обставини вчинення кримінального правопорушення.

У порушення вимог ст. 109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування не містить усіх даних, які мають бути викладені відповідно до вимог даної статті. Недоліки та суперечності, що містяться у реєстрі матеріалів досудового розслідування є істотним та безперечно свідчать, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України.

У судовому засідання подані клопотання захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , підтримали та просили їх задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_8 подані клопотання підтримали.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотань захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_5 заперечувала, зазначивши, що обвинувальні акти відповідають вимогам встановленим законом, підсудні Чечелівському районному суду міста Дніпра. Просила призначити судовий розгляд на підставі обвинувальних актів у відкритому судовому засіданні. Підстав для повернення або закриття кримінального провадження не вбачається.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_6 про невиконання за його участю вимог ст. 290 КПК України, зазначила, що захисник надав документи на підтвердження своїх повноважень лише під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу. Під час досудового розслідування захисник ОСОБА_6 участі у кримінальному провадженні не приймав.

Прокурор ОСОБА_4 позицію прокурора ОСОБА_3 підтримав.

Захисники обвинуваченого ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у дане судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, шляхом направлення смс-повісток, про причини неявки суду не повідомили.

Розглядаючи питання про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду, суд дійшов таких висновків.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування) ;розмір пропонованої винагороди викривачу; дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається: реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

За змістом ст.ст.314-316 КПК України, підготовче судове засідання є обов`язковою, самостійною стадією кримінального процесу, основною метою проведення якої є визначення судом можливості на законних підставах призначити кримінальне провадження до судового розгляду. При цьому судом у підготовчому судовому засіданні не надається оцінка обставинам кримінального провадження.

Одним з організаційно-розпорядчих питань, що вирішуються судом під час підготовчого судового засідання при визначені можливості призначення обвинувального акту до судового розгляду, є питання відповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального законодавства. При цьому, оскільки вимоги до обвинувального акту встановлюються лише положеннями ст. 291 КПК України, то суд під час підготовчого судового засідання здійснює перевірку обвинувального акту на предмет відповідності тільки цій статті.

Суд звертає увагу, що підстави для повернення обвинувального акта не можуть тлумачитися та застосовуватися з надмірним формалізмом, оскільки останній може призвести не тільки до безпідставного повернення обвинувального акту, але і до затягування кримінального провадження, що також є неприпустимим для прав та інтересів обвинуваченого.

З огляду на зазначене, суд робить висновок, що оскільки п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України визначає можливість повернення обвинувального акту як право, а не обов`язок суду, то підставою для такого повернення не може слугувати будь-яка його невідповідність вимогам КПК України, а лише та, яка дійсно перешкоджає призначенню судового розгляду, і в кожному конкретному випадку суд має перевірити чи дійсно створює перешкоди для судового розгляду певна невідповідність та недоліки обвинувального акту вимогам КПК України. Така правова позиція також міститься у Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 520/8135/15-к.

У поданих письмових клопотаннях захисники обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , зокрема, як на підстави повернення обвинувального акту вказували: допущенні процесуальні порушення, а саме порушення права на захист обвинуваченого; неточність викладу фактичних обставин кримінального правопорушення; відсутність викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення; суперечливі дані про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; обставин, які пом`якшують покарання; нечіткий виклад витрат, понесених органом досудового розслідування; порушення допущенні під час складання реєстру матеріалів досудового розслідування.

Слід зазначити, що під час підготовчого судового засідання суд перевіряє лише те, щоб у відповідності до ст. 291 КПК України обвинувальний акт містив відповідну частину, яка при цьому не мала б зайвої натуралізації правопорушення та суттєвих суперечностей, що перешкоджають призначенню обвинувального акту до судового розгляду.

Ураховуючи, що кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, то суд доходить до висновку, що прокурор як сторона кримінального провадження, є самостійним у визначенні фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинувачення та суті злочину. Такий висновок, зокрема, підтверджується і тим, що відповідно до ст. 291 КПК України в обвинувальному акті зазначаються ті фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, які «прокурор вважає встановленими».

Суд, маючи повноваження лише щодо вирішення обвинувачення по суті і лише в межах висунутого обвинувачення, не має права втручатися у дискреційні повноваження прокурора, вказуючи на факти та обставини, що потрібно встановити чи спростувати, змінювати у будь-якій спосіб зміст та обсяг обвинувачення, правової кваліфікації.

Отже, встановлення та виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та здійснення правової кваліфікації кримінального правопорушення є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому викладаються в обвинувальному акті у такому виді, як це вважає за необхідне саме прокурор.

Вказане узгоджується з позицією ККС ВС у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 273/1053/17 згідно з якою, кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг та повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною або неповною кваліфікацією дій обвинуваченого, визначення ж обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Щодо невідповідності реєстру матеріалів досудового розслідування, слід вказати, що відповідно до ч. 2 ст. 109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування. При цьому, слід вказати, що КПК України не надає визначення процесуальної дії, тож незрозуміло, які саме дії слід включати у відповідний блок реєстру.

Як вбачається із долученого до обвинувального акта реєстру матеріалів досудового розслідування, не встановлено таких невідповідностей, суттєвих порушень вимог КПК Украйни, що перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду.

Щодо посилань захисника ОСОБА_6 про порушення права на захист, у зв`язку з невиконанням із ним, як захисником обвинуваченого, вимог ст.290 КПК України, на теперішній час суд позбавлений можливості надати належну оцінку вказаним твердженням, у зв`язку з ненаданням захисником належних та допустимих доказів на їх підтвердження, а також ураховуючи стадію судового провадження та відсутність у розпорядженні суду відповідних матеріалів кримінального провадження, які б могли б підтвердити або спростувати вказані обставини.

Отже, аналізуючи обставини, на які посилалися захисники обвинуваченого, як на підстави для повернення обвинувальних актів у кримінальних провадженнях: №0000889, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, №0004439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, суд дійшов висновку, що вказані обставини по суті є предметом судового розгляду і можуть бути оцінені судом при прийнятті остаточного рішення за наслідками розгляду справи.

Таким чином під час підготовчого судового засідання не встановлено підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Обвинувальні акти у кримінальних провадженнях: №0000889, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, №0004439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, складені у відповідності до вимог ст.291 КПК України, стороною обвинувачення сформульовано обвинувачення, у них викладені фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, зазначена правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на статті та частини статей КК України; викладені інші відомості передбачені законодавством, тому суд не вбачає підстав для їх повернення прокуророві. Підстав щодо закриття, зупинення розгляду чи направлення прокурору для проведення досудового провадження, суд не вбачає.

Під час порушення кримінальних проваджень і досудового слідства не було допущено порушень КПК України, без усунення яких кримінальні провадження не можуть бути призначені до судового розгляду.

Ураховуючи принцип гласності та відкритості кримінального судочинства, судове засідання слід проводити відкрито, обмеження щодо відкритості, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, відсутні.

З огляду на викладене, суд уважає за можливе призначити кримінальні провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Розглядаючи клопотання захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, суд зазначає таке.

В обґрунтування клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу захисником ОСОБА_6 вказано, що ухвалою Чечелівського районного суду м. Дніпра від 22 січня 2026 року ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою. Водночас, відповідно до статті 201 КПК України запобіжний захід підлягає зміні у разі появи нових істотних обставин або якщо його подальше застосування втратило свою необхідність. Такі обставини виникли після постановлення ухвали від 22.01.2026, а саме нова істотна обставина - підтверджена можливість стаціонарного лікування поза СІЗО, оскільки отримано офіційний лист спеціалізованого цивільного медичного закладу Клініки «ЦСМ», яким підтверджено готовність прийняти ОСОБА_8 , можливість проведення стаціонарного медичного огляду, дообстеження та лікування. Відповідність умов лікування рекомендаціям експертного медичного висновку від 02.01.2026. Наявність умов, об`єктивно відсутніх у СІЗО (цілодобовий спеціалізований нагляд, мультидисциплінарне лікування, спеціальне лікувально-дієтичне харчування). Стан здоров`я ОСОБА_8 є тяжким, хронічним та системним, що підтверджується експертним медичним висновком лікарського консиліуму від 02.01.2026, підготовленим за участю докторів медичних наук та професорів відповідних спеціальностей. Консиліум дійшов узгодженого висновку про прогресивне погіршення стану здоров`я, поєднання порушень з боку різних систем організму, необхідність комплексного стаціонарного лікування, неможливість стабілізації стану в умовах ізоляції.

Самостійною істотною обставиною є те, що стан здоров`я ОСОБА_8 погіршується, а належного лікування він фактично не отримує. Стан здоров`я обвинуваченого продовжив погіршуватися, що прямо підтверджується експертним медичним висновком лікарського консиліуму від 02.01.2026. За таких обставин подальше зволікання з вирішенням питання про зміну запобіжного заходу створює реальну загрозу істотної та непоправної шкоди здоров`ю ОСОБА_8 . З урахуванням тяжкого та прогресивного стану здоров`я, експертного медичного висновку, підтвердженої можливості стаціонарного лікування поза СІЗО, відсутності належного лікування, подальше тримання ОСОБА_8 під вартою втратило необхідність і пропорційність.

Також, з метою підтвердження можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, стороною захисту надано докази наявності у ОСОБА_8 конкретного місця проживання.

Таким чином об`єктивні передумови для застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, є повністю забезпеченими.

На обґрунтування клопотання про зміну запобіжного заходу захисником ОСОБА_5 зазначено про таке.

Ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховування) не знаходить своє відображення в об`єктивній дійсності, оскільки ОСОБА_8 зацікавлений у проведенні повного, всебічного та об`єктивного судового розгляду. В матеріалах справи відсутні дані, що ОСОБА_13 міг би ухилитися від суду. Також відсутні відомості та документальне підтвердження, що обвинувачений вчиняв якісь дії з метою переховування тощо. Ймовірність його переховування від уповноважених органів зводиться нанівець тим фактом, що така процесуальна поведінка позбавить його можливості належним чином здійснити свій процесуальний захист, реалізувати свої права, надати необхідні відомості суду щодо своєї невинуватості. Поряд з цим ОСОБА_8 зайняв активну процесуальну поведінку з метою встановлення об`єктивної істини у кримінальному проваджені. Окрім того, закордонний паспорт на його ім`я, який надавав би право виїзду за кордон, має бути переданий до відповідних органів, відповідно до вимог ч. 5 ст. 194 КПК України, що взагалі унеможливлює факт виїзду за межі України. ОСОБА_8 постійно проживав до його затримання в ОСОБА_14 , є священнослужителем та монахом, користується повагою серед вірян, є медійною особою, має нагороди та подяки, має хронічні захворювання, які потребують постійного нагляду зі сторони лікарів, а тому будь-які ризики в цій частині є безпідставними та невмотивованими з боку обвинувачення. Без відповідної медичної допомоги стан здоров`я ОСОБА_8 значно погіршився за час його перебування в СІЗО.

ОСОБА_8 після повномасштабного вторгнення на територію України, незважаючи на активні бойові дії поблизу Святогірської Лаври, загибель кількох монахів, залишився у Святогірській Лаврі, продовжуючи чернече служіння. Він є високоморальною людиною, яка беззаперечно дотримується норм права та моралі, є відповідальним керівником та надійним контрагентом, що виконує покладені на нього відповідними договорами обов`язки. Навіть перебуваючи у СІЗО ОСОБА_8 думає про свою репутацію. ОСОБА_8 розуміє, що при переховуванні він сам собі нашкодить, що може в подальшому призвести до отримання санкції у вигляді позбавлення волі. Ризик його переховування від суду, на який робиться посилання з метою виправдання тримання під вартою, не ґрунтується на яких-небудь конкретних фактах справи. Процесуальна поведінка свідчить про неухильне виконання ОСОБА_8 , покладених на нього обов`язків, як в статусі підозрюваного так і обвинуваченого. Таким чином, на сьогодні відсутній ризик переховування з огляду на відсутність доказів про наявність такого ризику.

Ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України (знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення), також не відповідає дійсності. Згідно положень чинного законодавства, у державі діє презумпція невинуватості, згідно якої поводження з особою, вина якої не доведена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має бути таке ж саме, як з невинуватою особою. Так, прокурор у клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу стверджував про можливість укриття безпідставно обвинуваченим злочинної діяльності. Проте, станом на сьогоднішній день ОСОБА_8 не було засуджено щодо вчинення кримінального правопорушення, а тому некоректно стверджувати, що він здійснює злочинну діяльність, оскільки обставини кримінального провадження наразі тільки встановлюються.

Що стосується можливості знищення/спотворення доказів з боку ОСОБА_8 то такі дії з його боку є неможливими, оскільки стороною обвинувачення докладено максимально зусиль, аби зібрати доказову базу, та всі докази у цьому кримінальному провадженні, на твердження сторони обвинувачення, були зібранні та перебувають у матеріалах справи.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України (незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні), то головними та єдиними свідками, можливого даного кримінального правопорушення, вже неодноразово надано свідчення, відтак на сьогодні ОСОБА_8 жодним чином не зможе впливати на свідка та заявників у даному кримінальному провадженні. З великою вірогідністю також можна стверджувати, що заявник та свідки, знаходяться під дією заходів безпеки, що виключає будь-який вплив на них з боку ОСОБА_8 . Усі свідки та заявник допитані, необхідні огляди проведені, докази визнані речовими, а тому заявлені обвинуваченням ризики відсутні, так як підзахисний не в змозі впливати на вже зібрані докази. Зазначений ризик також є абсолютно недоцільним та необґрунтованим з правової точки зору. Це підтверджується тим, що процесуальні учасники, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, за відмову від дачі показів, вже надали слідству необхідні відомості, які зафіксовані у передбачений законодавством спосіб і приєднані до матеріалів кримінального провадження. Окрім цього, ризику нібито впливу змозі цілком запобігти обов`язки покладені на ОСОБА_8 в порядку ст. 194 КПК України. Також, з боку сторони обвинувачення не надано суду відомостей про те, що ОСОБА_8 намагався зустрітись зі свідками або іншими учасниками у цьому кримінальному провадженні, вплинути на них іншим чином, або вчиняв дії, спрямовані на переховування від органу досудового розслідування та суду, або що його дії негативно впливали на досудове розслідування чи перешкоджали в його проведенні. Відсутність таких відомостей, на переконання сторони захисту, суттєво зменшує встановлені судовими рішеннями у цьому кримінальному провадженні ризики впливу на свідків та переховування від органу досудового розслідування та/ або суду.

Щодо ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України (перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином), то ОСОБА_8 з моменту повідомлено про підозру, і до цього часу не був обізнаний про наявність якихось кримінальних проваджень щодо нього та не вдавався до жодних дій щодо перевірки свого статусу в рамках якихось кримінальних проваджень, аналогічно не вдавався до якихось дій аби змінити своє положення чи статус в рамках кримінального провадження. ОСОБА_8 не має жодного доступу до ЄРДР та інших баз даних НПУ чи СБУ (Армор, Скорпіон тощо), оскільки він фізична особа та ніколи не був працівником жодного правоохоронного органу чи прокуратури. Отже, даний ризик є надуманим, мотивація існування цього ризику з боку сторони обвинувачення не доведена взагалі. При цьому, орган досудового розслідування та процесуального керівництва не володіє інформацією щодо можливих протиправних дій з боку обвинуваченого на шкоду кримінальному провадженню. Це також пояснюється тим, що ОСОБА_8 не має ані мотивів, ані інтересу, ані зацікавленості у перешкоджанні судовому слідству. З моменту повідомлення про підозру та фактичного застосування запобіжного заходу ОСОБА_8 прибував на всі виклики, як до суду так і до слідчого, чим підтвердив свою процесуальну поведінку.

Обвинувачення, які висунуті ОСОБА_8 є необґрунтованими. Твердження стороною обвинувачення у своїх клопотаннях щодо, нібито, доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, суперечить вимогам ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на порушення вимог статті 29 Конституції України та кримінального процесуального закону висновок суду про «доведеність обґрунтованої підозри» щодо вчинення кримінального правопорушення ніяк не мотивований, так само, як і висновки про наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України та про те, що «більш м`які запобіжні заходи, зазначені у статті 176 КПК не можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватися від органу досудового слідства та суду, впливу на свідків та перешкоджанню встановлення істини у справі, а тому у такому разі не буде забезпечено виконання завдань кримінального судочинства». Взяття під варту, а також обрання найбільш суворого запобіжного заходу тримання під вартою, за умови відсутності обґрунтованої підозри, недоведеності існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, та за відсутності обґрунтованого висновку про те, що «жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не є достатнім для запобігання вищезазначеним ризикам», є істотним порушенням норм процесуального права.

При розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, просив врахувати наступні відомості про обвинуваченого. ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, є священнослужителем та керівником Святогірської Лаври. Має постійне місце проживання, не зловживає алкоголем чи наркотиками. Майнова шкода у кримінальному провадженні відсутня. ОСОБА_8 раніше не судимий, стосовно нього не здійснюється досудові розслідування та відносно нього не повідомлено про підозру в рамках інших кримінальних проваджень. Відсутні судові справи, де б він перебував у статусі обвинуваченого, відсутні рішення відносно нього і в рамках адміністративної практики. Має позитивні характеристики. В умовах утримання під вартою ОСОБА_8 не може забезпечити ні догляду, ні іншої допомоги, монахам та вірянам. ОСОБА_8 не займає будь-яких посад на державній службі чи у правоохоронних органах, органах прокуратури. Має офіційне працевлаштування.

До ОСОБА_8 протягом тривалого часу застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Установлені вище обставини самі по собі свідчать про необхідність перегляду питання продовження обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також до суду надійшли заяви від Народних депутатів України ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_5 про передачу ОСОБА_15 на поруки.

У судовому засіданні захисники обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_5 подані клопотання підтримали, просили їх задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні клопотання захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підтримав, зокрема підтримав подані клопотання в частині зміни обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт, просив їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 клопотання захисників підтримав, просив їх задовольнити.

Прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти задоволення клопотання захисників про зміну запобіжного заходу заперечували, у їх задоволенні просили відмовити.

Присутня у судовому засіданні Народний депутат України ОСОБА_10 подану заяву про передачу на поруки підтримала.

Народний депутат України ОСОБА_9 , який подав до суду заяву про передачу обвинуваченого ОСОБА_8 на поруки, у поданій заяві просив суд провести розгляд заяв без їх участі.

Вивчивши вказані клопотання, вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону).

Статтею 29 Конституції України гарантується право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Згідно ч.1 ст.2, ч.1, ч.5 ст.9 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

За змістом ч. 4 ст. 201 КПК України, клопотання про зміну запобіжного заходу розглядається згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Зміна запобіжного заходу охоплюється терміном «застосування запобіжного заходу». Такий висновок узгоджується з усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанови від 18.12.2018 у справі N 628/969/18 та від 28.03.2019 у справі N 286/1695/18). У зв`язку з чим питання про зміну запобіжного заходу вирішується в порядку, передбаченому для його застосування, з врахуванням вимог статті 200 КПК.

Обґрунтованість застосування запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких такий запобіжний захід було застосовано, та внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам (ч. 1 ст. 194 КПК України).

З аналізу ст. 201 КПК України слідує, що зміна запобіжного заходу передбачає появу після постановлення ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу нових обставин, які свідчать про зміну, зменшення або збільшення встановлених ризиків кримінального провадження та впливають на виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Тому суд, суд не переглядає рішення про застосування запобіжного заходу, а встановлює наявність нових обставин, які можуть впливати на застосований до підозрюваного відповідний захід або його виконання та, які виникають у зв`язку з плином часу від дня постановлення відповідної ухвали.

Тобто, запобіжний захід може бути зміненим чи скасованим коли це виправдовується обставинами справи, зумовленими виникненням нових обставин після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, а також виявленням тих, які існували раніше, але про які не було відомо сторонам на час прийняття рішення про застосування запобіжного заходу, зокрема, якщо під час кримінального провадження суттєво змінюються підстави застосування запобіжного заходу, а також обставини, які враховувалися при його обранні (змінилася кваліфікація кримінального правопорушення, погіршився стан здоров`я підозрюваного/ обвинуваченого, змінився склад його родини чи утриманців, або майновий стан, інші обставини, які мають суттєве значення).

Під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу суд не перевіряє обґрунтованість підстав застосування запобіжного заходу, а заявниками не можуть ставитися під сумнів висновки, які були покладені в основу такого рішення суду.

Таким чином, на даний час підлягає встановленню існування нових обставин після попереднього розгляду питання про доцільність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, а також перевіряється можливість запобігання встановленим ризикам у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, забезпечено особам, яким обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які, з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення законності позбавлення свободи, що означає необхідність перевірки не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а також і мети, з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою. При цьому рішення суду про продовження строку тримання під вартою, не може базуватися на первісних підставах, що слугували для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд має з`ясувати можливість застосування до особи, яка тримається під вартою, будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.

Оцінюючи наведені підстави у даній конкретній справі відносно ОСОБА_8 , станом на час розгляду клопотань захисників належить звернути увагу на таке.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань суд щоразу зобов`язаний враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини. Саме така правова позиція висловлена у п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 року № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України».

Відповідно до обвинувальних актів, які перебувають у провадженні суду, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, так ОСОБА_8 пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення ним інкримінованих злочинів, тому суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих відомостей лише визначає, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів. Отже, на даній стадії судового розгляду не вирішується питання щодо винуватості особи, належності та допустимості доказів на підтвердження такої винуватості, суд лише виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

Вказана узгоджується з позицією викладеною у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1994 року у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. The United Kingdom), заява № 14310/88, у якому зазначено, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу. Як вбачається із додатків до обвинувального акта, стороною обвинувачення зібрані певні докази у кримінальному провадженні, які перелічені у реєстрі матеріалів досудового розслідування.

ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України, у тому числі,які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими, та у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна або без такої. На даний час судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, у даному судовому засіданні вирішено питання про призначення кримінального провадження до судового розгляду, дослідження письмових доказів, допит свідків не розпочато.

Європейський суд з прав людини у п.74 рішення від 01.06.2006 року у справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia), заява № 7064/05, зазначив, що «… хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину… продовження строку тримання під вартою також не можна застосовувати як передбачення вироку у формі позбавлення волі…».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Корнійчук проти України» від 30 січня 2018 року наголошено, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади; обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (§ 57).

У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (§ 80).

У своїй правозастосовній практиці питання застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути певні ризики, при цьому обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, заява № 40107/02, п. 80).

У даній конкретній справі, оцінюючи існування ризиків, конкретних обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, суд дійшов такого.

Оцінюючи існування ризику переховуватися від суду з боку ОСОБА_8 , судом ураховується, що з плином часу ризик переховуватися від правосуддя, котрий існував з боку обвинуваченого, поступово зменшився, що знаходить своє відображення у загальній тривалості судового розгляду. А саме кримінальне провадження за № 0004439 від 21.11.2023 відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 114-1 КК України з 18.06.2024 перебувало у провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, до його передачі за підсудністю Чечелівському районному суду міста Дніпра.

Також слід урахувати, що обвинувачений тривалий час перебуває в умовах ізоляції, а саме у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114 -2 КК України, 25 квітня 2024 року йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави. Після чого строк запобіжного заходу було неодноразово продовжено в ході досудового розслідування Слов`янським міськрайонним судом Донецької області. При цьому кримінальне провадження перебувало на стадії підготовчого судового розгляду.

У подальшому після надходження кримінальних проваджень: №0000889, внесеного до ЄРДР 11.09.2025,та №0004439, внесеного до ЄРДР 21.11.2023, на розгляд до Чечелівського районного суду міста Дніпра відповідно до визначеної підсудності вказаних проваджень Дніпровським апеляційним судом, обвинуваченому було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, суд бере до уваги письмову заяву ОСОБА_16 , додану стороною захисту до клопотання про зміну запобіжного заходу, відповідно до якої останній, будучи власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , повідомив про свою повну, добровільну та беззаперечну згоду на проживання у зазначеному помешканні ОСОБА_8 . Гарантував надання ОСОБА_8 право фактичної можливості проживання за вказаною адресою без обмежень у часі, зокрема на весь період дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та до повного завершення виконання ним всіх процесуальних обов`язків у межах кримінального провадження. Заявник не заперечує проти прибуття за вказаною адресою працівників органів Національної поліції України для здійснення контролю за дотриманням ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків.

Таким чином, ураховуючи підтверджену можливість постійного місця проживання ОСОБА_8 на території, яка є контрольованою державою Україна, суд уважає, що даний фактор зменшує раніше встановлену інтенсивність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Також суд ураховує лист ТОВ «Клініка ЦСМ», яким підтверджено готовність прийняти ОСОБА_8 для проведення стаціонарного медичного огляду, дообстеження та лікування; відповідність умов лікування рекомендаціям експертного медичного висновку від 02.01.2026. А ураховуючи інформації надану Філією ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях на виконання ухвали суду від 15.12.2025, долучені стороною захисту медичні документи ОСОБА_17 , відповідно до яких останній має низку хвороб та потребує лікування, суд уважає, що такий фактор, ураховуючи наявність постійного місця проживання є таким, що також зменшує ризик переховування.

Окрім того, ураховуючи загальний строк перебування кримінального провадження на розгляді суду, стадію розгляду кримінального провадження призначення кримінального провадження до судового розгляду, значний час перебування ОСОБА_8 під вартою без визначення розміру застави, суд доходить висновку про недоцільність подальшого застосовування найбільш суворого з передбачених законом запобіжних заходів до обвинуваченого.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, ураховуючи наявні раніше встановлені ризики у кримінальному провадженні, суд уважає, що цілком достатнього застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосування електронних засобів контролю з урахуванням необхідності відвідування медичних закладів.

Щодо наявності ризиків, передбачених п.п.3,4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, про відсутність, яких стверджено стороною захисту, на даний час нових обставин, які б вказували на зменшення або відсутність вказаних ризиків не встановлено.

При цьому необхідно зазначити, що судовий розгляд по суті не розпочато, оскільки після призначення справи до судового розгляду, що було предметом розгляду у даному судовому засіданні, дослідження доказів, допит свідків не розпочато. Доводи захисника ОСОБА_5 про відсутність ризику впливати на свідків, оскільки свідки у кримінальному провадженні були допитані під час досудового розслідування, не можуть бути прийняті, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Таким чином, до моменту безпосереднього допиту свідків в судовому засіданні, ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним та своєї актуальності не втратив.

Аналізуючи запереченя щодо відсутності ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, то даний ризик є існуючим з підстав, що ОСОБА_8 , будучи митрополитом Святогірським, вікарієм блаженного митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, маючи широке коло зв`язків серед службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ та організацій, має можливість використати їх з метою незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, перешкоджання здійсненню правосуддя та перешкоджання встановленню істини по справі іншим чином з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то на даний час, ураховуючи сукупність вищенаведених обставин, а також те, що ОСОБА_8 з великою імовірністю зможе проводити церковні обряди, оголошувати церковні промови у присутності священнослужителів та парафіян, що з великою імовірністю вказує на можливість продовження обвинуваченим вчинення злочинів, у яких обвинувачується або вчинення нового кримінального правопорушення.

Таким чином, за висновком суду, наведені захисниками доводи не підтверджують зникнення ризиків, які були враховані судом під час останнього продовження обвинуваченому запобіжного заходу, а свідчать лише про зменшення деяких з них.

При цьому слід вказати, що кожний ризик завжди пов`язаний з певною невизначеністю, тобто відсутністю точної та повної інформації, яка б давала можливість встановити його настання, а наведені у клопотаннях доводи, жодним чином не виключають ймовірність реальності певних ризиків та не відображають потенційну неможливість його виникнення.

Також з плином певного часу, ризики відносно обвинуваченого, за умови належного виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, зменшуються, але не зникають, оскільки обставини, які їх обумовлювали також не змінилися та не відпали, а виникнення певних ризиків зумовлює своєчасне реагування та застосування судом до обвинувачених співмірних запобіжних заходів.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Усі вищенаведені обставини, на переконання суду свідчать про наявність підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися з с. Романків Обухівського району Київської області, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; негайно прибувати до суду за першим викликом; утримуватися від спілкування зі свідками у даних кримінальних провадженнях; здати на зберігання до органів/підрозділів ДМС свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, якщо такі маються. Покладення зазначених обов`язків буде співмірним з існуючими ризиками, відповідатиме особі обвинуваченого та буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії його належної процесуальної поведінки.

Вказаний висновок суду також узгоджується з позицією викладеною у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, справі «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, у яких визначено, що тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

Ураховуючи зміну запобіжного заходу на домашній арешт, суд встановлює для обвинуваченого заборону тривалістю два місяці цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком випадків переміщення до найближчого укриття на час дії сигналу «Повітряна тривога», надання кваліфікованої медичної допомоги обвинуваченому та подальшого невідкладного повернення до житла, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Оскільки суд дійшов висновку, що на даній стадії судового провадження можлива зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, що зможе запобігти встановленим судом ризикам, заяви Народних депутатів України, адвоката ОСОБА_5 про передачу ОСОБА_8 на особисту поруку задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання захисника ОСОБА_5 про витребування доказів.

Подане захисником клопотання обґрунтовано тим, що одне з об`єднаних кримінальних проваджень внесене до ЄРДР 11.09.2025 року за №0000889, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України містить безліч порушень кримінального процесуального законодавства, прав особи, яка притягаються до кримінальної відповідальності. Стороні захисту необхідно з`ясувати наявність підстав для вчинення процесуальних дій органами досудового слідства та прокуратури, з`ясувати наявність повноважень у посадових осіб органів слідства і прокуратури. У зв`язку з викладеним для всебічного та повного захисту притягуваної до відповідальності особи, виникла потреба витребувати повний витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження: №0000889 від 11.09.2025 р.

Захисник ОСОБА_5 подане клопотання підтримав.

Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 подане клопотання підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити.

Прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення клопотання про витребування доказів заперечували, оскільки витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів, це лише інформаційна база, усі внесені відомості є похідними від процесуальних дій.

Ознайомившись з поданим клопотанням, вислухавши думку сторін кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 350 КПК України клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК України).

Відповідно до ст. 93 КПК України встановлено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Згідно із ч. 6 ст. 22 КПК України суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Ураховуючи вищевикладене, з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду кримінального провадження, з метою забезпечення реалізації сторонами їхніх процесуальних прав, суд уважає, що клопотання захисника про витребування доказів підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 93, 177,181,183,194, 315, 350, 370-372, 376, КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_5 про повернення прокурору обвинувальних актів у кримінальних провадженнях №0000889 від 11.09.2025, №0004439 від 21.11.2023 відмовити.

Призначити кримінальні провадження: №0000889, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, №0004439, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України,до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Чечелівського районного суду міста Дніпра за адресою: м. Дніпро, пр. Лесі Українки, 77б на 05 березня 2026 об11:30 год.

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово.

До судового засідання викликати учасників кримінального провадження.

Згідно статті 317 КПК України, роз`яснити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання.

Клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_5 зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосування електронного засобу контролю.

Заборонити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком випадків переміщення до найближчого укриття на час дії сигналу «Повітряна тривога», надання кваліфікованої медичної допомоги обвинуваченому та подальшого невідкладного повернення до житла,строком два місяці, тобто до 25 квітня 2026 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 25 квітня 2026 року наступні обов`язки:

- не відлучатися з с. Романків Обухівського району Київської області, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- негайно прибувати до суду за першим викликом;

- утримуватися від спілкування зі свідками у даних кримінальних провадженнях;

- здати на зберігання до органів/підрозділів ДМС свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, якщо такі маються.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід, а також накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2,0 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти негайно в залі суду.

У задоволенні заяв адвоката ОСОБА_5 , Народних депутатів України ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , на особисту поруку - відмовити.

Клопотання адвоката ОСОБА_5 про витребування доказів задовольнити.

Витребувати від Донецької обласної прокуратури повний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000889 від 11.09.2025 р.

Витребувати від Офісу Генерального прокурора, як органу уповноваженого на ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, повний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000889 від 11.09.2025 р.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, направити до: Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Обухівському районному управлінню поліції ГУНП в Київській області, Донецької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, для виконання та відома.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 02 березня 2026 року.

Суддя ОСОБА_1