Справа № 752/1414/26
Провадження № 1-кс/752/1225/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000939 від 21.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_4 , адвоката - ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 , адвоката - ОСОБА_7

в с т а н о в и в:

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна, яке вилучено в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання головного інженера КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy S21», IMEI: НОМЕР_1 ; грошові кошти в сумі 325 215 (триста двадцять п`ять тисяч двісті п`ятнадцять) доларів США; грошові кошти в сумі 670 (шістсот сімдесят) Євро; грошові кошти в сумі 161 500 (сто шістдесят одна тисяча п`ятсот) гривень; диктофон марки «Savetek».

На обґрунтування клопотання зазначено наступне.

Прокурор вказував, що у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000939 від 21.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України

Досудовим розслідуванням встановлено, що 21.07.2025 до слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшли матеріали від працівників СБ України, в яких зазначено, що службовими особами КП «Київавтошляхміст» () та посадовими особами ТОВ «Альтіус-пром» (), які відповідно до своїх функціональних обов`язків, уповноважені на підписання відповідних фінансово-господарських документів, у тому числі щодо проведення тендерних закупівель матеріально-технічних цінностей, тендерної документації, відповідних договорів та специфікацій до них, платіжних доручень, вчиняються дії спрямовані на привласнення, розтрату та заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у 2023-2025 роках службові особи КП «Київавтошляхміст» у попередній змові з посадовими особами та фактичними бенефіціарами ТОВ «Альтіус-пром» організували та реалізували протиправний механізм незаконного заволодіння комунальними коштами під час виконання договорів на протиаварійні роботи (ремонт) Південного мостового переходу. Зазначений механізм полягав у штучному створенні сприятливих умов для перемоги підконтрольного товариства у тендерних процедурах, укладенні та виконанні договорів, а також подальшому підписанні виконавчої документації службовими особами комунального підприємства.

Слідством встановлено, що в межах виконання договорів посадові особи ТОВ «Альтіус-пром» здійснювали фіктивне постачання товарно-матеріальних цінностей із використанням суб`єктів господарювання з ознаками фіктивності, а також формували удаваний ланцюг господарських операцій з метою незаконного формування податкового кредиту та подальшого виведення коштів у «тіньовий» сектор економіки. При цьому діяльність низки пов`язаних підприємств так званої «групи компаній «Альтіус» здійснювалась централізовано, з єдиного бек-офісу та спільного бухгалтерського супроводу, що свідчить про узгодженість дій та імітацію конкуренції під час проведення тендерних процедур.

Крім того, зібрані оперативні та процесуальні матеріали свідчать про легалізацію доходів, одержаних злочинним шляхом, зокрема шляхом систематичних валютно-обмінних операцій, використання криптовалютних сервісів, банківських скриньок, а також залучення ресурсів підконтрольних юридичних осіб для оплати робіт і матеріалів, не пов`язаних із господарською діяльністю підприємств. З огляду на необхідність проведення експертиз, встановлення фактичних обсягів та вартості робіт, а також відшукання документів і носіїв інформації, слідством обґрунтовано виникла потреба у проведенні слідчих (розшукових) дій, у тому числі обшуку за місцем проживання посадових осіб, причетних до функціонування вказаного протиправного механізму.

Так, начальник - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та головний інженер - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи узгоджено між собою та залучивши до протиправної діяльності інших працівників комунального підприємства: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (головного бухгалтера) та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (начальника відділу матеріально-технічного постачання), забезпечили створення штучно сприятливих умов для участі та подальшої перемоги ТОВ «Альтіус-пром» у відкритих тендерних процедурах. Наслідком таких дій стало укладення та виконання тендерних договорів на проведення протиаварійних робіт, пов`язаних із ремонтом стелі та консолей плит прогонових будов ПРК правобережної естакади Південного мостового переходу.

Крім того, під час виконання умов зазначених договорів посадові особи ТОВ «Альтіус-пром» застосували протиправний механізм, який полягав у фіктивному постачанні товарно-матеріальних цінностей, зокрема індивідуальних сталевих підтримуючих конструкцій, з подальшим підписанням виконавчої документації службовими особами КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (виконробом ремонтно- будівельної дільниці) та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (старшим майстром ремонтно-будівельної дільниці). Так, засновник ТОВ «Альтіус-пром» - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з метою створення уявного ланцюга постачання, організував документальне оформлення таких «поставок» через суб`єкти господарювання з ознаками фіктивності: ТОВ «Ларгон Груп» () та ТОВ «Актив Стор» (). Засновником і директором зазначених підприємств є ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який за даними Державної міграційної служби зареєстрований за адресою Центру обліку бездомних осіб (м. Київ, вул. Гарматна, буд. 16/85), що свідчить про формальність та фіктивність його залучення до ведення реальної господарської діяльності.

Додатково встановлено, що для ведення бухгалтерського обліку, складання фінансово-господарських документів, тендерної та виконавчої документації ОСОБА_13 залучив групу підконтрольних осіб: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (здійснює бухгалтерський облік «групи компаній «Альтіус», засновник/директор ТОВ «Житлоспецбуд-Інвест»), ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , (бухгалтер з первинної документації «групи компаній «Альтіус»), ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , (відповідальна за проведення бухгалтерських звірок в «групі компаній «Альтіус»), ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (директор ТОВ «Будівельна компанія «Глобалдіс» та ТОВ «БГ «Спецмонтаж», відповідальна за проведення тендерних процедур «групи компаній «Альтіус»), ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_13 (директор ТОВ «Альтіус-пром», відповідальний за виробничий процес «групи компаній «Альтіус»), ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (відповідальний керівник робіт з протиаварійних заходів (ремонту) Південного мостового переходу). Підтверджено, що діяльність ТОВ «Альтіус-пром», ТОВ «Компанія Альтіус», ТОВ «БГ «Спецмонтаж», ТОВ «Будівельна компанія «Глобалбілдс», ТОВ «Житлоспецбуд-Інвест» фактично контролюється з бек-офісу ОСОБА_13 , який розташований за адресою м. Київ, просп. Берестейський, буд. 131-А, при цьому бухгалтерський облік вказаних СГД здійснються ОСОБА_15 з рядом інших осіб за адресою: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34, офіс 210.

06.01.2025 органом досудового розслідування винесено постанову про призначення комплексної судової будівельно-технічної, товарознавчої та економічної експертизи, для проведення якої необхідний значний перелік документів, які перебувають у власності та користуванні вищевказаних компаній.

На підставі встановлених слідством обставин, 02.02.2026, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва проведено обшук будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого було виявлено та вилучено речі та предмети, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy S21», IMEI: НОМЕР_1 ; грошові кошти в сумі: 325 215 доларів США, 670 Євро, 161 500 гривень; диктофон марки «Savetek».

Дані речі, які вилучені в ході проведення обшуку, відповідно до постанови від 02.02.2026 визнано речовим доказом.

Завданням арешту майна прокурор вказає на необхідність запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та/або інших негативних наслідків для потерпілих осіб.

Метою арешту майна прокурор вказує на пункт перший частини 2 ст. 170 КПК України, а саме: з метою забезпечення збереження речових доказів, що вбачається з постанови про визнання речовими доказами від 02.02.2026, копія якої долучена до матеріалів клопотання.

Судове засідання з розгляду вказаного клопотання було призначено на 10.02.2026 року, однак відкладено на 12.02.2026 року у зв`язку із клопотанням адвоката ОСОБА_7 про ознайомлення. Судове засідання, призначене на 12.02.2026 року за клопотанням адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , як представників власників майна, відкладено на 13.02.2026 року. У зв`язку із неявкою сторін в судове засідання призначене на 13.02.2026 року, судовий розгляд було відкладено на 20.02.2026 року.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні від 20.02.2026 року клопотання про накладення арешту підтримав в повному обсязі, просив слідчого суддю його задовольнити. В ході судового розгляду долучив до матеріалів клопотання, опис вкладення до конверту, доручення про проведення слідчих (розшукових) дій, протоколи про хід та результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з електронних інформаційних систем, копію декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави та відомості про доходи з ДПС України. Долдучені до матеріалів клопотання документи, прокурор вважає такими, що додатково підтверджують причетність ОСОБА_4 до обставин, які розслідуються органом досудового розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а отже є достатніми підставам вважати, що вилучені грошові кошти є речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Також, надаючи пояснення, зазначив, що навіть за умови підтвердження належності частини коштів ОСОБА_6 , відсутні об`єктивні докази їх фактичного переміщення та зберігання, зокрема митні декларації, а також звернув увагу на встановлені під час проведення НСРД обставини щодо фінансових взаємовідносин ОСОБА_4 .

Представник власника майна ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора, наведені підстави про відмову у задоволенні клопотання також наведені у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів клопотання в судовому засдіанні. Так, адвокат зазначила, що ОСОБА_4 не має процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, а тому відсутні передбачені законом підстави для застосування такого ступеня втручання у право власності. Наголошувала, що у кримінальному провадженні за ч. 5 ст. 191 КК України на момент розгляду клопотання не проведено відповідних експертиз, не встановлено факту та розміру заподіяної шкоди, що є обов`язковою ознакою складу інкримінованого злочину, а відтак відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про необхідність забезпечення можливої конфіскації чи відшкодування збитків. Крім того, сторона захисту зазначала, що прокурором не доведено відповідність вилучених грошових коштів, мобільного телефону та диктофона критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, оскільки матеріали клопотання не містять відомостей про використання зазначеного майна як знаряддя кримінального правопорушення, набуття його злочинним шляхом або наявність на носіях інформації даних, що мають доказове значення, зокрема відсутні протоколи їх огляду. Також ОСОБА_5 посилалась на документи, що підтверджують легальне походження вилучених коштів, зокрема декларацій про доходи, довідок щодо офіційного заробітку ОСОБА_4 , а також зазначала, що значна частина вилучених грошових коштів належить його співмешканці ОСОБА_6 , походження яких підтверджується цивільно-правовими правочинами та отриманими доходами. Окремо в письмових запереченнях представник власника майна звертала увагу суду на порушення стороною обвинувачення процесуального строку, визначеного ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки клопотання про арешт тимчасово вилученого під час обшуку майна подано до суду поза межами 48-годинного строку з моменту вилучення, що, на думку сторони, є самостійною підставою для відмови у його задоволенні та повернення вилученого майна власнику.

Представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , заперечувала проти задоволення клопотання про накладення арешту, зазначивши, що грошові кошти у сумі 299 700 доларів США є особистою власністю ОСОБА_6 , яка не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні та не є особою, причетність якої перевіряється органом досудового розслідування. Захисник наголошувала, що сам факт спільного проживання із ОСОБА_4 не може бути підставою для обмеження майнових прав третьої особи. На підтвердження законного походження коштів стороною захисту було надано договір позики від 04.03.2022 року, укладений у м. Бухарест, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала позику у розмірі 300 000 доларів США з метою придбання нерухомості, при цьому передача коштів здійснювалась частинами до 2025 року, що, за твердженням її представника, підтверджується також відомостями про неодноразове перетинання нею державного кордону України. Крім того, адвокат зазначала, що стороною обвинувачення не доведено відповідність вилучених коштів критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, оскільки у клопотанні відсутні конкретні відомості щодо їх набуття злочинним шляхом, використання як знаряддя кримінального правопорушення або наявності зв`язку із обставинами, що розслідуються, а постанова про визнання майна речовим доказом має формальний характер. Також представник ОСОБА_6 звертала увагу суду на непропорційність втручання у право власності особи, яка не є підозрюваною. Окремо в письмових запереченнях представник власника майна звертала увагу суду на порушення стороною обвинувачення процесуального строку, визначеного ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки клопотання про арешт тимчасово вилученого під час обшуку майна подано до суду поза межами 48-годинного строку з моменту вилучення, що, на думку сторони, є самостійною підставою для відмови у його задоволенні та повернення вилученого майна власнику.

У судовому засіданні 20.02.2026 року було оголошено перерву, оскільки стороною власника майна було долучено до матеріалів клопотання документи, складені іншою мовою та не містили перекладу на українську мову.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні від 23.02.2026 року заперечував проти врахування поданих стороною захисту документів, зазначаючи, що відомості декларацій містять дані про боргові зобов`язання, нереалізовані дивіденди та значні суми грошових коштів, однак, на його думку, відсутні належні докази законності їх походження та переміщення через митний кордон України. Також прокурор ставив під сумнів допустимість декларацій як доказів та просив долучити до матеріалів клопотання протокол огляду, надавши відповідні пояснення на підтвердження позиції сторони обвинувачення.

Представник ОСОБА_7 яка діє в інтересах ОСОБА_21 у судовому засіданні просила долучити до матеріалів провадження подані документи, зазначивши, що вони є офіційно поданими деклараціями, які підтверджують майновий стан та джерела походження грошових коштів власника майна, а також надала пояснення щодо відсутності митної декларації, посилаючись на отримані від клієнтки відомості.

Представник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 заперечувала проти доводів прокурора, зазначаючи, що висновки сторони обвинувачення ґрунтуються виключно на припущеннях, а подані документи підлягають оцінці судом у сукупності з іншими матеріалами провадження, при цьому вказала, що причини розбіжностей між задекларованими коштами (офіційними доходами ОСОБА_4 ) та сумою, заявленою під час обшуку, їй наразі невідомі.

Розглянувши клопотання, дослідивши додані до нього додатки, якими є копії матеріалів досудового розслідування, надавши оцінку відомостям, що у них містяться, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

Розгляд даного клопотання належить до повноважень слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва відповідно до положень п. 1 ч.2 ст. 132 КПК України. Клопотання про арешт майна подане з дотриманням строку, передбаченого ч.5 ст. 171 КПК України, що підтверджується копією опису вкладення до конвертує, долученим прокурором в ході судового розгляду.

Так, зі змісту клопотання вбачається, що у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000939 від 21.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення.

02.02.2026, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва проведено обшук будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого було виявлено та вилучено речі та предмети, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy S21», IMEI: НОМЕР_1 ; грошові кошти в сумі: 325 215 доларів США, 670 Євро, 161 500 гривень; диктофон марки «Savetek».

02.02.2026 слідчим СУ ГУНП у м. Києві винесено постанову про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

З огляду на викладене слідчий суддя вважає доводи власника майна про відсутність складу кримінального правопорушення, зокрема щодо невстановлення події злочину та розміру завданої майнової шкоди, такими, що не спростовують наявності підстав для накладення арешту.

Як убачається з матеріалів клопотання, 21.07.2025 до слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшли матеріали від працівників СБ України, в яких зазначено, що службовими особами КП «Київавтошляхміст» () та посадовими особами ТОВ «Альтіус-пром» (), які відповідно до своїх функціональних обов?язків, уповноважені на підписання відповідних фінансово-господарських документів, у тому числі щодо проведення тендерних закупівель матеріально-технічних цінностей, тендерної документації, відповідних договорів та специфікацій до них, платіжних доручень, вчиняються дії спрямовані на привласнення, розтрату та заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. У межах досудового розслідування встановлено: гарантійний лист щодо об`ємів робіт, договора про надання послуг, постанову про призначення експертизи, витяги з протоколів НСРД та протокол допита свідка.

Саме з урахуванням наведених даних слідчим суддею раніше було надано дозвіл на проведення обшуку відповідно до пункту 1 ч. 5 ст. 234 КПК України, що передбачає наявність достатніх підстав вважати, що могло бути вчинене кримінальне правопорушення та що відшукувані речі і документи можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування. Отже, питання наявності обґрунтованих даних про можливе вчинення кримінального правопорушення вже було предметом судового контролю.

Щодо доводів про невстановлення точного розміру шкоди, слідчий суддя враховує, що комплексна будівельно-технічна, товарознавча та економічна експертиза призначена 06.01.2026 та на момент розгляду клопотання її висновки ще не отримані. Разом з тим, на цій стадії кримінального провадження закон не вимагає остаточного встановлення розміру збитків або доведення всіх елементів складу кримінального правопорушення. Такі обставини підлягають з`ясуванню в ході подальшого досудового розслідування та можуть вплинути на правову кваліфікацію діяння.

Водночас наявність даних про можливе завищення вартості робіт за договорами, вилучення фінансово-господарської документації, електронних носіїв інформації, а також вилучення грошових коштів, походження яких підлягає перевірці, у своїй сукупності створює достатні підстави вважати, що зазначене майно може відповідати ознакам речових доказів.

За таких обставин відсутність на даний час остаточного висновку експертизи чи встановленого точного розміру шкоди не виключає можливості застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження з метою збереження доказів та запобігання їх втраті, знищенню або відчуженню.

Частиною 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження № 0000939 від 21.07.2025 вбачається, що органом досудового розслідування встановлюються обставини вчинення кримінального правопорушення, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а саме: привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем вчинені в особливо великих розмірах або організованою групою.

Протоколом обшуку від 02.02.2026 року підтверджується факт вилучення майна, арешт якого просить прокурор. Підставою для накладення арешту вказано п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Проте вирішуючи питання про накладення арешту на майно із підстав визнання його речовим доказом, слідчий суддя самостійно перевіряє його ознакам викладеним у ст. 98 КПК України.

Слідчий суддя вважає, що вилучене під час проведення обшуку майно має значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та може бути використане як доказ. Такий висновок ґрунтується на змісті фабули досудового розслідування, викладеній у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також на сукупності обставин, які підлягають перевірці органом досудового розслідування. Зазначені обставини відображені у протоколах, складених за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, протоколі допиту свідка, а також підтверджуються договорами про надання послуг і додатками до них. З аналізу вказаних матеріалів убачається наявність можливого зв`язку як вилучених технічних пристроїв з обставинами, що перевіряються у межах здійснення досудового розслідування, що об`єктивно зумовлює необхідність їх збереження з метою забезпечення повноти, всебічності та неупередженості кримінального провадження.

Враховуючи характер та обставини кримінального провадження, слідчий суддя вважає за необхідне накласти арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку, а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy S21», IMEI: НОМЕР_1 ; диктофон марки «Savetek», оскільки зазначені пристрої можуть містити інформацію, яка має істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, зокрема мультимедійні файли та інші цифрові дані, що можуть підтверджувати або спростовувати факти можливого вчинення протиправних дій у сфері проведення тендерних процедур, а саме організації та проведення процедур закупівель із використанням підконтрольних суб`єктів господарювання, погодження умов тендерної документації між зацікавленими особами, штучного формування вартості робіт та подальшого перерахування бюджетних коштів за договорами.

Щодо грошових коштів, вилучених за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: грошових коштів у сумі 25 515 доларів США, які поміщено до спеціального пакету NPU №6360303; грошових коштів у сумі 670 євро, які також поміщено до спеціального пакету NPU №6360303; грошових коштів у сумі 75 000 гривень, поміщених до спеціального пакету NPU №6360303, а також грошових коштів у сумі 86 500 гривень, поміщених до спеціального пакету NPU №63650304, слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для накладення на них арешту.

Такий висновок обумовлений тим, що кримінальне правопорушення, яке є предметом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, за своєю правовою природою належить до корупційних, а відтак грошові кошти можуть відповідати критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, зокрема як майно, що могло бути набуте внаслідок кримінально протиправної діяльності. За таких обставин доводи органу досудового розслідування щодо можливого кримінального походження зазначених грошових коштів на даному етапі кримінального провадження є достатніми для висновку про необхідність їх збереження шляхом накладення арешту з метою забезпечення дієвості кримінального провадження.

До такого висновку слідчий суддя приходить з урахуванням наданих стороною захисту письмових заперечень щодо безпідставності арешту коштів, разом із тим, сам по собі факт отримання доходів, у тому числі під час здійснення трудової діяльності на посаді головного інженера КП «Київшляхміст», не є безумовним підтвердженням законності походження саме тих грошових коштів, які були вилучені за місцем проведення обшуку. Стороною власника майна не надано належних та допустимих доказів, які б уможливлювали індивідуалізацію вилучених сум та їх безпосереднє ототожнення із заощадженнями, сформованими виключно за рахунок офіційно отриманих доходів.

Водночас досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснюється за ознаками кримінального правопорушення корупційного характеру, а надані стороною обвинувачення матеріали, у тому числі результати проведених негласних слідчих (розшукових) дій, у своїй сукупності містять відомості, які допускають можливий зв`язок вилучених грошових коштів із обставинами, що перевіряються органом досудового розслідування.

При цьому на стадії вирішення питання про накладення арешту на майно слідчий суддя не здійснює оцінку доведеності вини особи чи остаточного походження майна, а перевіряє наявність достатніх підстав вважати, що таке майно може відповідати критеріям речових доказів у розумінні ст. 98 КПК України. З огляду на відсутність належного документального підтвердження законного походження саме вилучених сум, а також наявність даних, які об`єктивно потребують перевірки у межах досудового розслідування, доводи сторони обвинувачення на даному етапі кримінального провадження не спростовані.

За таких обставин надані стороною захисту документи самі по собі не виключають можливого зв`язку вилучених грошових коштів із кримінальним правопорушенням, у зв`язку з чим слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на зазначене майно з метою забезпечення його збереження як можливого речового доказу.

За таких обставин надані стороною захисту ОСОБА_4 документи не спростовують обґрунтованість доводів прокурора щодо необхідності накладення арешту на вилучені грошові кошти, а саме: 25 515 доларів США, які поміщено до спеціального пакету NPU №6360303; 670 євро, які поміщено до спеціального пакету NPU №6360303; 75 000 гривень, поміщених до спеціального пакету NPU №6360303; 86 500 гривень, поміщених до спеціального пакету NPU №63650304 з метою збереження їх як можливих речових доказів у кримінальному провадженні.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

На даній стадії кримінального провадження підлягає з`ясуванню питання про наявність правових підстав для арешту майна, зокрема чи відповідає вилучене майно ознакам речових доказів та чи може воно містити відомості, що мають значення для досудового розслідування. Відповідні міркування з цього приводу наведені слідчим суддею вище за текстом ухвали з урахуванням можливості використання зазначеного майна для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Доказування факту вчинення кримінального правопорушення є завданнями органу досудового розслідування і вирішуються в межах загального розгляду кримінального провадження. На етапі розгляду клопотання про арешт майна достатньо встановити, що вилучене майно може мати значення для досудового розслідування як речовий доказ.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Щодо грошових коштів у розмірі 299 700 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч сімсот) доларів США, які відповідно до протоколу обшуку від 02.02.2026 року, поміщенні до спеціального пакету NPU 63650304, слідчий суддя зазначає, що урахуванням кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 191 КК України, предметом злочину є чуже майно, зокрема грошові кошти, якими службова особа могла заволодіти шляхом зловживання службовим становищем, у тому числі бюджетні кошти, що перебували у її віданні або розпорядженні.

Для встановлення того, чи можуть вилучені під час обшуку грошові кошти у розмірі 299 700 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч сімсот) доларів США, які відповідно до протоколу обшуку від 02.02.2026 року, поміщенні до спеціального пакету NPU 63650304, вважатися предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, орган досудового розслідування та прокурор зобов`язані надати докази, які б підтверджували їх належність до інкримінованих діянь, зокрема привласнення чи розтрати майна у межах даного кримінального провадження. Натомість сторона захисту вправі надавати докази їх правомірного походження, що свідчить про відсутність ознак предмета злочину у вилучених коштах.

У судовому засіданні стороною власника майна ОСОБА_6 зазначено, що 04.03.2022 року між ОСОБА_6 та її колишнім чоловіком ОСОБА_22 у м. Бухарест було укладено договір позики грошових коштів на суму 300 000 доларів США, копію якого долучено до матеріалів клопотання. Також під час судового розгляду стороною захисту подано належним чином перекладені декларації особи, зазначеної у договорі позики як позикодавця, які, за твердженням сторони власника майна, підтверджують наявність у останнього фінансової можливості передати відповідну суму грошових коштів за умовами вказаного договору. Крім того, згідно з відомостями Державної прикордонної служби України, ОСОБА_6 протягом 2022-2025 років неодноразово перетинала державний кордон України, що, на переконання сторони захисту, свідчить про можливість фактичного отримання нею грошових коштів за договором позики та їх подальшого ввезення на територію України. Надані стороною власника майна документи узгоджуються між собою за часом укладення правочину, розміром грошових коштів та характером їх походження і не містять очевидних внутрішніх суперечностей. При цьому під час проведення обшуку 02.02.2026 року ОСОБА_6 зазначила, що грошові кошти у сумі 299 700 доларів США належать їй особисто, що відображено у протоколі обшуку, тоді як ОСОБА_4 належність вказаної суми собі не підтвердив. Зазначені обставини у своїй сукупності, за доводами сторони захисту, свідчать про відсутність достатніх підстав вважати вилучені грошові кошти у сумі 299 700 доларів США речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки їх безпосередній зв`язок із обставинами, що перевіряються у межах досудового розслідування, на цей час не встановлений.

Крім того, слідчим суддею враховано, що грошові кошти у сумі 299 700 доларів США, які були вилучені під час обшуку, були вилучені у будинку за місцем проживання ОСОБА_6 . Факт проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , у судовому засіданні сторонами не спростовувався.

Посилання прокурора на відсутність митної декларації щодо ввезення вказаних грошових коштів на територію України саме по собі не може свідчити про їх кримінально-протиправне походження та не є достатньою підставою для визнання таких коштів речовими доказами у межах даного кримінального провадження. Питання дотримання вимог митного законодавства при переміщенні валютних цінностей через державний кордон України підлягає перевірці у порядку, визначеному спеціальним законодавством, та може бути предметом окремої правової оцінки уповноваженими органами, однак саме по собі не впливає на вирішення питання щодо наявності підстав для накладення арешту на майно відповідно до вимог статей 170-173 КПК України.

Разом із тим, слідчий суддя враховує, що ОСОБА_6 не є службовою чи посадовою особою КП «Київавтошляхміст» або ТОВ «Альтіус-ПРОМ», діяльність яких перевіряється у межах даного кримінального провадження, а матеріали, подані стороною обвинувачення, на даному етапі досудового розслідування не містять достатніх відомостей, які б свідчили про її участь у можливому заволодінні майном, розпорядженні бюджетними коштами чи вчиненні інших дій, що є предметом перевірки у цьому кримінальному провадженні. При цьому органом досудового розслідування та прокурором не вказано на процесуальну роль ОСОБА_6 та про те, що її дії підлягають перевірці у межах здійснення досудового розслідування.

З огляду на викладене, грошові кошти у сумі 299 700 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч сімсот) доларів США, вилучені за місцем проживання ОСОБА_6 та відповідно до протоколу обшуку від 02.02.2026 року поміщені до спеціального пакету № NPU 63650304, на даній стадії кримінального провадження не можуть вважатися такими, що відповідають ознакам речових доказів у розумінні статті 98 КПК України, оскільки їх безпосередній зв`язок із предметом інкримінованого кримінального правопорушення належними та допустимими доказами стороною обвинувачення не підтверджено.

Незважаючи на те, що зазначені кошти були визнані речовими доказами постановою слідчого, слідчий суддя у межах розгляду клопотання про арешт майна має повноваження самостійно оцінити відповідність вилучених речей та коштів ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, та за результатами оцінки дійти висновку про відсутність таких ознак у вилучених грошових коштів.

З огляду на викладене, у задоволенні частини вимог клопотання прокурора щодо накладення арешту на грошові кошти у розмірі 299 700 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч сімсот) доларів США, які відповідно до протоколу обшуку від 02.02.2026 року, поміщенні до спеціального пакету NPU 63650304 слід відмовити, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно підлягає поверненню особі, у якої воно було вилучене, оскільки ухвалення рішення про відмову в арешті такого майна є підставою для його повернення за ухвалою слідчого судді.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб. Доказування факту вчинення кримінального правопорушення є завданнями органу досудового розслідування і вирішуються в межах загального розгляду кримінального провадження. На етапі розгляду клопотання про арешт майна достатньо встановити, що вилучене майно може мати значення для досудового розслідування як речовий доказ.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

На даному етапі судового розгляду негативні наслідки накладення арешту на майно для третіх осіб не встановлені, оскільки відсутні докази порушення їхніх прав чи законних інтересів у зв`язку з арештом, а завдання, які стоять перед органом досудового розслідування, переважають над інтересом у вільному користуванні цим майном.

Отже, на підставі викладеного вище, клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 98, 110, 131, 169, 170, 171, 309 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

клопотання прокурора задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, вилучене в ході проведення 02.02.2026 обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання головного інженера КП «Київавтошляхміст» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy S21», IMEI: НОМЕР_1 ; грошові кошти в сумі 25 515 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) доларів США; грошові кошти в сумі 670 (шістсот сімдесят) Євро; грошові кошти в сумі 161 500 (сто шістдесят одна тисяча п`ятсот) гривень; диктофон марки «Savetek».

У задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на: грошові кошти в сумі 299 700 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч сімсот) доларів США, які відповідно до протоколу обшуку від 02.02.2026 року, поміщенні до спеціального пакету NPU 63650304 , відмовити.

На підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно, повернути особі, у якої воно було вилучено.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1