Справа № 136/2441/25 провадження № 1-кс/136/14/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Липовець

Слідчий суддя Липовецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (у режимі відеоконференції) слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець, клопотання, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000288 від 20.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Прилука, Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, на утриманні має двох малолітніх дітей, військовослужбовця, раніше не судимого,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області лейтенант поліції ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним клопотанням, яке погоджено прокурором Гайсинського відділу Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_7 , яке мотивоване тим, що у провадженні СВ ВП № 4 перебуває вищевказане кримінальне провадження.

Досудовим розслідуванням установлено, що солдат ОСОБА_5 призваний на військову службу по мобілізації, на особливий період 15.09.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 277 від 16.09.2025, солдата ОСОБА_5 призначеного на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу від 19.10.2025 № 307 ОСОБА_5 було виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням місця тимчасового розміщення особового складу, 6 зведеного навчального батальону школи індивідуальної підготовки.

Відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації в умовах воєнного стану, у військовому званні «солдат».

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян - резервістів під час мобілізації, є день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Згідно вимог п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією проти України в Україні введено воєнний стан із 05:30 24.02.2022, строк дії якого продовжено по теперішній час.

Крім того, цього ж дня Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 65/2022 у зв`язку з військовою агресією проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової й мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань на території України оголошено проведення загальної мобілізації.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого само-врядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ та організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, виконувати розпорядок дня військової частини, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитись питати дозволу у командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Згідно до ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до ч. 16 ст. 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що солдат зобов`язаний у разі потреби відлучитися, питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України курсант навчального взводу навчальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 19.10.2025, у невстановлений досудовим розслідуванням час але не пізніше 21:15 год., солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, із особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, в тому числі від виконання поставлених завдань, в рамках здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, не з`явився вчасно на службу за місцем тимчасового розміщення 6 зведеного навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , територія військової частини НОМЕР_2 ) де проходив курс базової загально-військової підготовки, та проводив час на власний розсуд тривалістю понад три доби за невідомим місцем знаходження, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

За час відсутності за місцем несення служби в оперативному підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_5 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової час-тини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про нез`явлення вчасно на службу без дозволу командира без поважних причин, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

24.12.2025 згідно ч. 2 ст. 135 КПК України по даному факту батькам ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У вчиненні даного злочину обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у с. Нова Прилука, Вінницької області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України.

Доказами, які обґрунтовують підозру у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення є: рапорт ст. о/у СКП ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницької області ОСОБА_8 про нез`явлення ОСОБА_5 до місця несення служби, матеріали службового розслідування із в/ч НОМЕР_1 про факт нез`явлення ОСОБА_5 до місця несення служби, покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , корінець повістки про виклик, відовідно до якого ОСОБА_5 ,. мав з`явитися 29.12.2025, однак не з`явився, постанова про оголошення підозрюваного в розшук.

Таким чином є достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 покладається необхідність запобігання 1) переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду; 5) вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза-процесуальних дій зазначеної особи. КПК України покладає на слідчого, прокурора обов`язок обґрунтувати ризики кримінального провадження.

Ризик переховування повинен оцінюватись в світлі обставин цього кримінального провадження, особистості підозрюваного, його майнового стану, а також соціальних зв`язків.

Так, інкриміноване підозрюваному кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України є тяжким злочином, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років. Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Крім того, підтвердженням того, що підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, є те що останній не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні немає, проживає сам, ніде не працює, за місцем проживання характеризується з негативної сторони, зловживає алкогольними напоями, конфліктний, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що свідчить відсутність факторів стримуючого характеру щодо поведінки ОСОБА_5 ..

Також в ході досудового слідства встановлено, що солдат ОСОБА_5 з 19.10.2025 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та переховується і ухиляється від військової служби, а також 24.12.2025 на ім`я ОСОБА_5 надана повістка про виклик з`явитися до органу досудового розслідування на 29.12.2025, однак ОСОБА_5 її проігнорував та на вказану дату та час не з`явився, що свідчить про наміри ОСОБА_5 переховуватися від органів досудового слідства та суду.

Прокурор та слідчий в судовому засіданні клопотання підтримали з підстав, що у ньому наведені, просили його задовольнити, вказуючи, що з урахуванням характеру вчиненого кримінального правопорушення та особи підозрюваного інший запобіжний захід не спроможний запобігти встановленим ризикам. При цьому, прокурор зазначив, що нормами діючого законодавства чітко визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених, зокремастаттею 407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний в судовому засіданні проти застосування запобіжного заходу заперечив, оскільки йому необхідно здійснювати догляд за малолітніми дітьми.

Захисником додатково звернено увагу суду на те, що ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки та фактори стримуючого характеру, що виключає можливість застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу, просив обрати інший більш м`який запобіжний захід. В іншому випадку просив застосувати запобіжний захід у вигляді застави, визначивши її розмір з урахуванням обставин кримінальних правопорушень, майнового та сімейного стану підозрюваного.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження, в рамках якого подане клопотання, вважає, що слідчим доведено та надано достатні докази на підтвердження розумної підозри, що свідчить про причетність ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, такі обставини виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому кримінальному провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

При цьому, слідчий суддя враховує, що на стадії обрання запобіжного заходу та необхідності проведення ще інших слідчих (розшукових) дій, слідчий суддя позбавлений можливості давати належну правову оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам, оскільки це є прерогативою судового розгляду, а сторони вільні у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених КПК України, у тому числі щодо доведення своєї версії перед судом.

Оцінюючи наявність ризиків, на існування яких покликається сторона обвинувачення у клопотанні, що передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя враховує, що підставами застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні (вірогідні) підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити поза процесуальні, протиправні дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК .

Ризиком того, що ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, є те, що інкриміновані підозрюваному кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст.407 КК України є тяжким злочином, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років, інших альтернативних покарань вказані норми не містять.

Слідчий суддя враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема наведену у справі «Ілійков проти Болгарії», де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Отож тяжкість покарання, на даному етапі досудового розслідування, може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду.

Суд враховує дані, що характеризують підозрюваного як особу.

Так, ОСОБА_5 раніше не судимий, згідно службової характеристики під час проходження служби проявив себе посередньо, накази командирів та старших начальників виконує, ініціативи не проявляє, за характером стриманий, урівноважений, спокійний, морально стійкий, авторитетом серед інших військовослужбовців підрозділу не користується.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 272 від 16.09.2025 солдата за призовом мобілізації ОСОБА_5 , який знаходиться в розпорядженні військової частини НОМЕР_1 , призначено на посаду курсанта до навчального батальйонц школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 307 від 19.10.2025 ОСОБА_5 виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням місця тимчасового розміщення особового складу, 6 зведеного навчального батальйону школи індивідуальної підтовки.

Отож ОСОБА_5 є військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину, тобто на противагу покладеному на нього обов`язку додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, свідомо вчинив умисні триваючі протиправні дії, які свідчать про можливість останнього переховуватись від слідчого, прокурора та суду.

Згідно медичної характеристики від 21.10.2025, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 за медичною допомогою не звертався, при первинному огляді скарг на стан здоров`я не висловлював.

Вирішуючи питання щодо обрання підозрюваному менш суворого запобіжного заходу та надаючи оцінку доводам захисту в цій частині, зокрема, щодо наявності у підозрюваного сім`ї та постійного місця проживання, слідчий суддя на даному етапі досудового розслідування вважає недостатніми, оскільки зазначені обставини існували на час вчинення інкримінованих йому дій, однак, вони не стали для нього стримуючим фактором, отож є недостатніми для того, щоб гарантувати його належну процесуальну поведінку.

При вирішенні даного клопотання слідчий суддя приймає до уваги положення ч. 8 ст. 176 КПК України, відповідно до якої під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статями, зокрема 407 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає, що наразі підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу відсутні, отож з урахуванням особи підозрюваного, тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, стадії досудового розслідування, незважаючи на існування презумпції невинуватості, наявний суспільний інтерес, слідчий суддя вважає, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним вище ризикам, які є доведеними та забезпечити виконання підозрюваним належної процесуальної поведінки та дієвості даного кримінального провадження.

Слідчий суддя приймає до уваги, що сторонами кримінального провадження не було надано доказів на підтвердження існування перешкод перебування підозрюваного у місцях попереднього ув`язнення.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання слід задовольнити.

За змістом ч. 2 ст. 197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Таким чином строк тримання під вартою підлягає обчисленню з моменту фактичного затримання підозрюваного, а саме з 10 лютого 2026 року.

Правилами ч. 4 ст. 183 КПК України, передбачено, що до якої під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408 ,429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Тобто, не визначення розміру застави це право суду, а не обов`язок, а тому право на не визначення розміру застави повинно бути належно обґрунтованим.

Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання" (рішення у справі "Сергій Волосюк проти України" п. 38).

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24).

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення та обставини його вчинення, майновий та сімейний стан підозрюваного, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, слідчий суддя вважає, що застава у межах, визначених п.2 ч. 5 ст. 182 КПК України, здатна забезпечити виконання підозрюваним обов`язків, вказаних у ст. 194 КПК України, у зв`язку із чим, слідчий суддя вважає за необхідне визначити заставу у 25 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як обґрунтовану та достатню для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 132, 183, 184,193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000288 від 20.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Прилука, Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів.

Визначити строк дії ухвали суду до 10.04.2026.

Визначити ОСОБА_5 заставу в розмірі 25 (двадцяти п`яти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 83 200 (вісімдесят три тисячі двісті) гривень.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;

- не відлучатись із населеного пункту, де він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, суду;

- повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- заборонити спілкування з свідками по справі.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали складено та підписано 13.02.2026.

Слідчий суддя ОСОБА_11