УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 624/57/24

провадження № 51-350 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 25 липня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 25 липня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від

30 жовтня 2025 року, ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та виправдано у зв'язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення у провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що у період часу з січня 2023 року по 11 травня 2023 року, точного часу не встановлено, перебуваючи на посаді завідуючого машино-тракторним парком ПП «Андріївка», яке розташоване за адресою: Харківська область, Красноградський район,

с. Андріївка, маючи значний досвід роботи на вказаному підприємстві, усвідомлюючи для себе здійснення таємного викрадення майна, а саме паливно-мастильних матеріалів з території ПП «Андріївка», реалізуючи свій раптово виниклий єдиний злочинний намір, направлений на систематичне та продовжуване таємне викрадення чужого майна (крадіжку), з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, в умовах воєнного стану, який відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введений на території України та який неодноразово продовжувався і діє натепер, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, перебуваючи на території вищевказаного підприємства, з дизельних генераторів, належних підприємству - Scania (280 kW) та Mercedes Benz (90 kW), в різні дати зазначеного проміжку часу, вчинив крадіжку дизельного палива в сукупному об`ємі 740 л вартістю 36 829,80 грн, після чого викрадене паливо накопичував за місцем свого мешкання та розпоряджався ним на власний розсуд,внаслідок чого ПП «Андріївка» було завдано матеріальних збитків на зазначену суму.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує, що суд першої інстанції упереджено здійснив оцінку доказів, не проаналізувавши їх на предмет належності, допустимості, достовірності й достатності, а також не надавши оцінки у їх сукупності. Зокрема, суд не врахував такі докази сторони обвинувачення, як висновок судово-товарознавчої експертизи № 5342/23 від 02.11.2023, акт нестачі дизельного палива від 13.05.2023, протокол обшуку від 11.05.2023 та висновок експерта № СЕ-19/121-24/713-ФХД від 17.01.2024. Зазначає, що суд також допустив упереджений підхід при викладенні у вироку показань представника потерпілого. Водночас, апеляційний суд безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено розмір нестачі матеріальних цінностей ПП «Андріївка», а також не підтверджено факт вилучення за місцем проживання обвинуваченого дизельного палива в кількості 680 л, визнавши зазначені докази неналежними. Крім того, апеляційний суд безпідставно відхилив клопотання прокурора про повторний допит представника потерпілого та не здійснив безпосереднього дослідження доказів, зокрема, долучених до протоколу обшуку відеозаписів, а також речових доказів - каністр, які підлягали дослідженню з перевіркою їх кількості, об`єму, кольору та вмісту. Стверджує, що під час проведення обшуку ОСОБА_4 не зміг надати переконливих пояснень щодо походження вилученого дизельного палива, а надані ним чеки про придбання пального у кількості 1000 л не містять відомостей про придбання палива саме обвинуваченим. До того ж у відповідний період на території України діяли обмеження щодо продажу пального фізичним особам у межах 20-40 л. На його переконання, апеляційний суд, в порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав вмотивованих відповідей на всі доводи апеляційної скарги прокурора. Вказане, на думку прокурора, свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу, що призвело до незастосування судами закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, та необґрунтованого виправдання ОСОБА_4 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі «Барбера, Мессегеі Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Як визначено ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він, поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Як слідує зі змісту вироку, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, висновок місцевого суду про визнання ОСОБА_4 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185КК України, колегія суддів вважає правильним.

Так, на виконання приписів ст. 22 КПК України суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Разом з тим, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Під час судового розгляду у встановленому законом порядку суд перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз цих доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази ні окремо, ні в їх сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки матеріалами провадження не підтверджено ані конкретний період та обставини вчинення інкримінованих крадіжок, ані фактичний обсяг та вартість викраденого дизельного палива. Зокрема, повідомлення директора ПП «Андріївка» від 03 квітня 2023 року містить лише загальні відомості про можливе систематичне викрадення товарно-матеріальних цінностей невстановленими особами, тоді як акт нестачі дизельного палива від 13 травня 2023 року складено за результатами замірів від 24 березня 2023 року та не містить обґрунтування щодо вчинення крадіжки за період з січня по травень 2023 року. Показання представника потерпілого та свідків також не містять відомостей про конкретні дати та спосіб викрадення дизельного палива.

Крім того, протоколи обшуків від 11 травня 2023 року за місцем проживання обвинуваченого та свідка ОСОБА_5 не містять точних даних про кількість та обсяг вилученої рідини, а вказують лише приблизні показники («близько 700 л», «напівзаповнені каністри»), при цьому відеозаписи до цих протоколів не фіксують проведення відповідних замірів.

Висновок судово-товарознавчої експертизи № 5342/23 від 02 листопада 2023 року складено на підставі вихідних даних, зазначених у постанові про призначення експертизи, без надання експертові об`єкта дослідження, що не дає можливості достовірно встановити ринкову вартість саме того пального, яке, за версією обвинувачення, було викрадено. При цьому, висновок експерта

№ СЕ-19/121-24/713-ФХД від 17 січня 2024 року ґрунтується на дослідженні вибіркових зразків рідин, відібраних з окремих ємностей, що не дозволяє зробити висновок про однорідність усього вилученого пального та його належність до виду Дп-3 Євро 5.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність розміру матеріальних збитків, відсутність належних і допустимих доказів причинно-наслідкового зв`язку між встановленою нестачею пального та діями обвинуваченого, які б свідчили про вчинення ним активних дій щодо заволодіння майном із території ПП «Андріївка», а також про невідповідність поданих стороною обвинувачення доказів вимогам належності.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання було вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В судових рішеннях судами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення не доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона обвинувачення.

У свою чергу, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора та розглянувши клопотання про повторне дослідження доказів, здійснив повторне дослідження окремих доказів і дійшов висновку про те, що місцевий суд дотримався вимог кримінального процесуального закону щодо оцінки доказів, оскільки під час судового розгляду було досліджено кожен із доказів, на які посилалася сторона обвинувачення, та надано їм належну правову оцінку.

Разом із тим вказаний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав докази, на які посилалися прокурор та представник потерпілого, неналежними у розумінні ст. 85 КПК України, оскільки вони не підтверджують обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим погодився з висновком суду про те, що стороною обвинувачення не надано допустимих та належних доказів, які би поза розумним сумнівом підтверджували, що саме ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення паливно-мастильних матеріалів з території ПП «Андріївка».

Так, за клопотанням сторони обвинувачення апеляційний суд повторно частково дослідив у судовому засіданні докази, зокрема, фотознімки, надані представником потерпілої юридичної особи ОСОБА_6 , які відображають лише зустріч обвинуваченого з невідомою особою та не містять відомостей про факт викрадення майна; протокол обшуку від 11 травня 2023 року за місцем проживання обвинуваченого, який містить лише приблизні відомості щодо кількості вилученої рідини без проведення її фактичних замірів; постанову про визнання речовими доказами від 12 травня 2023 року; копії чеків про придбання дизельного палива у загальній кількості 600 літрів на АЗС № 20; протокол огляду носія інформації з відеозаписами, з яких убачається зустріч осіб без фіксації протиправних дій; висновок судово-товарознавчої експертизи № 5342/23 від

02 листопада 2023 року, а також висновок експерта № СЕ-10/121-24/713-ФХД від 17 січня 2024 року, що ґрунтується на дослідженні вибіркових зразків.

При цьому суд погодився в цілому з оцінкою місцевим судом достовірності отриманих у кримінальному провадженні відомостей та зазначив, що досліджені докази, як окремо, так і в їх сукупності не дають достатніх підстав для висновку про те, що саме ОСОБА_4 у період з січня 2023 року по 11 травня 2023 року, перебуваючи на посаді завідуючого машино-тракторним парком ПП «Андріївка», здійснив таємне викрадення дизельного палива з генераторів підприємства Scania (280 kW) та Mercedes Benz (90 kW) у загальному об`ємі 740 л на суму 36 829, 80 грн.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність розміру матеріальних збитків, оскільки сторона обвинувачення не надала належних документів, які б підтверджували фактичну нестачу пального у зазначеному обсязі. Зокрема, пояснення представника потерпілого свідчать лише про виявлення нестачі приблизно 700 л дизельного палива 24 березня 2023 року за період 2-3 місяців, тоді як акт ревізійної комісії складено 13 травня 2023 року, а первинні документи про щомісячне знімання залишків, на які він посилався, не надавалися. За таких обставин неможливо встановити час виникнення нестачі та її причини.

Крім того, у акті, що міститься у матеріалах кримінального провадження, відсутні відомості про технічні характеристики генераторів, їх облік, показники роботи, норми витрат пального, марку та обіг дизельного палива, при цьому викладені в ньому відомості не підтверджуються первинними бухгалтерськими документами, що позбавляє можливості перевірити достовірність зазначених у ньому даних. Аналогічно протоколи обшуків від 11 травня 2023 року містять лише приблизні відомості про кількість вилученої рідини, без її фактичного заміру, а висновки експертиз ґрунтуються на вибіркових зразках та вихідних даних сторони обвинувачення.

З огляду на викладене, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відсутність об`єктивних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення саме ОСОБА_4 інкримінованого кримінального правопорушення. Водночас, доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи визнано формальними, оскільки апеляційна скарга не містила конкретних посилань на докази, які суд першої інстанції не дослідив або неправильно оцінив, не наведено суперечностей між дослідженими доказами та висновками суду.

У зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування виправдувального вироку.

Як слідує із оскаржуваної ухвали, апеляційний суд частково задовольнив клопотання прокурора та повторно дослідив докази, водночас дійшовши висновку про відсутність належних підстав для повторного допиту представника потерпілого та дослідження речових доказів (каністр).

Так, повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та переконливих доводів про таку необхідність.

Окрім того, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, не надав іншу оцінку доказам, ніж та, що була здійснена судом першої інстанції, погодившись із висновками місцевого суду щодо їх належності, допустимості та достовірності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції діяв у межах наданих йому повноважень і не допустив порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, на що безпідставно посилається прокурор у касаційній скарзі.

Доводи прокурора про те, що під час проведення обшуку ОСОБА_4 не надав переконливих пояснень щодо походження вилученого дизельного палива, а надані ним чеки не підтверджують придбання пального саме обвинуваченим, є неспроможними. Зазначені чеки були безпосередньо досліджені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, підстав для визнання цих доказів недопустимими або такими, що не можуть братися до уваги, суди не встановили. Сам по собі факт відсутності у чеках персональних даних покупця не свідчить про їх недостовірність та не спростовує можливості придбання пального обвинуваченим, оскільки чинне законодавство не передбачає обов`язкового зазначення таких відомостей у фіскальних документах.

Посилання прокурора на нібито діючі обмеження щодо продажу пального фізичним особам у межах 20-40 літрів також є необґрунтованими. Такі обмеження мали тимчасовий характер і застосовувалися навесні 2022 року у зв`язку з паливною кризою після початку повномасштабної збройної агресії РФ та порушенням логістичних ланцюгів, однак у 2023 році на території України вони не діяли, що підтверджується стабілізацією ринку пального та відсутністю відповідних нормативних обмежень.

Відсутність у обвинуваченого обов`язку доводити законність походження майна, за відсутності належних доказів сторони обвинувачення про протиправне його набуття, відповідає принципу презумпції невинуватості, закріпленому у

ст. 17 КПК України, що додатково свідчить про безпідставність зазначеного доводу прокурора.

Щодо доводів прокурора про невідповідність викладених у вироку показань потерпілої сторони фактично наданим у судовому засіданні, то такі твердження не містять належної конкретизації, зокрема, у скарзі не наведено, у чому саме полягають відповідні розбіжності. Крім того, зі змісту ухвали апеляційного суду не вбачається, що прокурор посилався на зазначені обставини в апеляційній скарзі в обґрунтування необхідності повторного допиту представника потерпілого, при цьому у касаційній скарзі відсутні доводи щодо некоректного викладення доводів апеляційної скарги в оскаржуваній ухвалі, тому колегія суддів вважає їх безпідставними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Колегія суддів вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 25 липня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року щодо виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3