Справа № 148/1401/19
Провадження № 1-кп/147/64/26
УХВАЛА

іменем України

03 лютого 2026 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

із секретарем ОСОБА_4 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

під час розгляду у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в режимі відеоконференції, обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000087 від 18.02.2019, про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 9 ч.2 ст.115 КК України та ч.4 ст.187 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні колегії суддів Тростянецького районного суду Вінницької області знаходиться зазначене вище кримінальне провадження.

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року призначено судовий розгляд.

Розгляд справи призначено на 14:30 годину 03 лютого 2026 року.

03 лютого 2026 року від прокурора ОСОБА_5 надійшло клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою терміном на 60 днів. Клопотання мотивоване тим, що на розгляді Тростянецького районного суду Вінницької області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000087 від 18.02.2019 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 9 ч.2 ст.115 КК України та ч.4 ст.187 КК України. 28.02.2019 ОСОБА_6 затримано за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 9 ч.2 ст.115 КК України та ч.4 ст.187 КК України. Слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2019 щодо ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. У подальшому слідчими суддями Вінницького міського суду Вінницької області, а згодом колегією Вінницького районного суду Вінницької області продовжувався строк тримання під вартою ОСОБА_6 . Востаннє строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2025 року до 13 лютого 2016 року включно. Прокурор стверджує, що на даний час продовжують існувати та не зменшились ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування до обвинуваченого даного запобіжного заходу. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України встановлено наявність ризиків, передбачених у п. 1, п. 3, п. 4 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого покладається необхідність запобігання способам переховуватися від суду; запобігання способам незаконно впливати на потерпілого, свідків; перешкоджати кримінальному провадженню шляхом неявок до суду; вчинити інше кримінальне правопорушення. Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, за які передбачено пакарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Зазначає, що потерпілий під час судового розгляду просив суд утримувати обвинуваченого під вартою та в разі визнання його винним призначити максимальне покарання, відповідно до санкцій інкримінованих обвинуваченому злочинів. Крім цього, наслідком злочинних дій обвинуваченого стала смерть особи похилого віку. ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо, водночас офіційно не працює, не має стабільного джерела доходів та у нього відсутні усталені соціальні зв`язки, а тому може в будь-який момент без зайвих труднощів покинути місце тимчасового проживання, а під загрозою застосування суворої міри покарання може здійснити спроби переховуватись від суду, а також може незаконно впливати на учасників кримінального провадження, свідків та інших осіб, тобто наявні ризики передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім цього, з урахуванням відсутності стійких та тривалих трудових відносин, офіційного та постійного джерела доходів є об`єктивні підстави вважати, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто наявний ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Перераховані ризики і обставини чітко відображені у відповідних матеріалах справи, продовжують мати своє місце існування та не зменшились на даний час, а отже, застосування жодного іншого більш м`якого запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, не може їм запобігти. Також, на думку прокурора, необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою також вказує співрозмірність вчинених ним злочинів із завданими наслідками.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала клопотання в повному обсязі, просить продовжити дію запобіжного заходу оскільки ризики встановлені під час обрання запобіжного заходу і під час його продовження не зменшилися. Заперечила проти клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, а саме домашній арешт, зазначила, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам передбаченим у п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_6 категорично заперечив проти задоволення клопотання прокурора, повідомив, що ризики наведені у клопотанні відсутні та не підтверджені жодними доказами. Водночас ОСОБА_6 подав клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який домашній арешт. Клопотання мотивоване тим, що до нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який діє тривалий час. Зазначає, що вирок суду першої інстанції у даному кримінальному провадженні скасовано ухвалою апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та фундаментальних прав людини. Таким чином, на цей час: відсутнє будь-яке чинне обвинувальне судове рішення; кримінальне провадження перебуває на стадії нового судового розгляду; щодо обвинуваченого повною мірою діє презумпція невинуватості, гарантована ст. 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції. Скасування вироку з підстав істотних порушень КПК означає, що: попередній судовий розгляд був несправедливим; докази оцінювались із порушенням принципів диспозитивності та змагальності; обмеження права обвинуваченого на свободу, фактично пов`язане з існуванням скасованого вироку, втратило належне правове підґрунття. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що після скасування вироку суд зобов`язаний заново та критично оцінити необхідність подальшого тримання особи під вартою, а не продовжувати його автоматично. На думку обвинуваченого, на даний час сторона обвинувачення не довела існування жодного з ризиків передбачених ст. 177 КПК України, а саме: ризику переховування від суду; ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків; ризику знищення або спотворення доказів; ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Посилання виключно на тяжкість інкримінованих статтей не може вважатися достатнім обґрунтуванням тримання під вартою, що прямо випливає, як з положень КПК України, так і з усталеної практики ЄСПЛ. За відсутності чинного вироку та доведених вироків подальше тримання його під вартою є непропорційним втручанням у право на свободу та фактично набуває карального характеру. Зазначає, що він має: постійне місце проживання; сталі соціальні зв`язки; відсутність порушень процесуальних обов`язків у межах даного провадження. Застосування домашнього арешту з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, є достатнім та пропорційним заходом, який забезпечить належну поведінку обвинуваченого без надмірного обмеження права на свободу. З огляду на викладене, просить суд: змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який домашній арешт; визнати місце відбування домашнього арешту; покласти на нього процесуальні обов`язки передбачені ст. 194 КПК України.

В доповнення поданого клопотання ОСОБА_6 подав заяву про порушення права на свободу та особисту недоторканість (ст. 5 Конвенції).

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 заперечувала проти клопотання прокурора, підтримала клопотання свого підзахисного та зазначила що ризики наведені у клопотанні прокурора не підтверджені жодними доказами, обвинувачений тривалий час 7 років перебуває під вартою, а тому наполягала на задоволенні клопотання обвинуваченого та просила змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, а саме на цілодобовий домашній арешт.

Потерпілий в судове засідання не прибув.

Суд, вислухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, та доводи поданих клопотань дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор не доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 177 КПК України наголошує, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Суд під час вирішення питання про обрання, продовження строку дії запобіжного заходу повинен врахувати всі обставини, які можуть вплинути на вид обраного запобіжного заходу, випливає зі змісту ст. 178 цього Кодексу. Таким чином, із зазначених положень суд виснує, що запобіжні заходи є заходами превентивного характеру, які застосовуються з метою запобігання протиправній поведінці обвинуваченого і забезпечення кримінального провадження. Превентивний характер цих заходів чітко проявляється в цілях їх застосування, якими є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, які ст. 177 КПК України віднесено до ризиків у кримінальному провадженні. Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність сукупності як обґрунтованої підозри, так і вищенаведених ризиків.

Суд ґрунтується на принципі презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільну небезпеку злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_6 , а також дані про особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, та міцність його соціальних зв`язків, а саме: ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушеннях проти життя та здоров`я особи за п.п. 6, 9 ч.2 ст.115 КК України та ч.4 ст.187 КК України, та судом враховані обставини вчинення кримінального правопорушення, які викладені у обвинувальному акті, наслідки, що настали у виді смерті особи похилого віку.

ОСОБА_6 є громадянином України, неодружений, має задовільний стан здоров`я, на спеціальних обліках у лікарів не перебуває, не є особою з інвалідністю, непрацюючий, раніше несудимий, має зареєстроване місце проживання у с. Клебань Тульчинського району, однак проживав у м. Тульчин, а не за зареєстрованим місцем проживання.

У даному кримінальному провадженні потерпілий і свідки не допитані, письмові докази не повністю досліджені та речові докази не досліджені.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 9 ч.2 ст.115 КК України, за які законом передбачена можливість призначення покарання, виключно, у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті та ч.4 ст.187 КК України, на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, які відповідно до ст.12 КК України належить до категорії особливо тяжких злочинів.

ОСОБА_6 , усвідомлюючи ступінь тяжкості інкримінованих діянь й суворість можливого покарання, може переховуватися від суду, що дає підстави для висновку про обґрунтованість ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій, а враховуючи тяжкість передбаченого покарання, його вік, наявність воєнного стану в Україні та неможливість повного контролю над кордонами може виїхати за межі країни з метою уникнення відповідальності за особливо тяжкий злочин.

Крім того суд зазначає про те, що обвинувачений ОСОБА_6 обізнаний про місце мешкання потерпілого і свідків, які не були допитані безпосередньо у судовому засіданні, а тому вони можуть змінити свої покази у разі впливу на них ОСОБА_6 шляхом, залякування, вмовляння або іншим шляхом.

Під час встановлення наявності ризику впливу на свідків, потерпілого у цьому кримінальному провадженні, варто враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин, ризик впливу на свідків, потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілих та дослідження їх судом.

З урахуванням зазначеного суд вважає доведеним стороною обвинувачення існування ризику передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме незаконний вплив на потерпілого та свідків.

На думку суду ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, на який посилається прокурор, а саме вчинення іншого кримінального правопорушення є доведеним, враховуючи особу обвинуваченого та обставини вчинення кримінального правопорушення. Зокрема ОСОБА_6 ставиться у вину умисне вбивство з корисливих мотивів та з метою приховати інше кримінальне правопорушення або полегшити його вчинення.

Щодо доводів прокурора про наявність ризику передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК України - перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд вважає даний ризик недоведеним, оскільки досудове розслідування вже завершено, обвинувальний акт було направлено до суду, зібрано усі докази, а крім того, усі письмові докази сторони обвинувачення долучені до матеріалів справи, адже справа надійшла в провадження Тростянецького районного суду Вінницької області на підставі ухвали Вінницького апеляційного суду після скасування вироку суду першої інстанції, а тому обвинувачений не може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, про що зазначалося у попередній ухвалі суду.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України: переховування від суду, незаконний вплив на потерпілого свідків та імовірність вчинення іншого кримінального правопорушення.

Суд вважає, що інша міра запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та його належну поведінку.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Згідно з положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Водночас в кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

За правовими позиціями ЄСПЛ, обґрунтована підозра це наявність фактів або відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення. Ризиками у кримінальному провадженні є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки обвинуваченого.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, про що викладено правову позицію в рішеннях ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України», «Осаковський проти України».

Суд наголошує, що сама по собі тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може бути підставою для продовження дії обраного раніше запобіжного заходу, але разом з тим, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовується відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, про що викладено правову позицію в рішенні ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

Окрім того, в розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує обставини кримінального провадження, практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що на момент вирішення клопотання прокурора встановлено наявність обґрунтованої підозри та достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановлених ризиків, і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування або зміни запобіжного заходу, оскільки не зникли наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому суд вважає доцільним продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб.

Оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, а також злочину із застосуванням насильства, та злочину, який спричинив смерть людини, суд вважає за неможливе встановити розмір застави, як альтернативний запобіжний захід.

Щодо клопотання обвинуваченого про змну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який домашй арешт, суд зазначає таке.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Однак, враховуючи існування ризиків передбачених п 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які наразі не зменшились і продовжують існувати, та з метою їх запобігання, а також забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та оцінюючи сукупність обставин, а саме: тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винним у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, враховуючи дані про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Стосовно доводів обвинуваченого про тривале перебування під вартою, колегія суддів зазначає, що ця обставина не заперечується судом, водночас, вважає за необхідне зазначити, що в провадження Тростянецького районного суду Вінницької області справа надійшла 30 червня 2025 року, судом цього ж дня призначено підготовче судове засідання, вирішено заяву про самовідвід захисника, забезпечено обвинуваченого захисником, встановлено обсяг доказів, який необхідно дослідити та порядок їх дослідження, розпочато дослідження письмових доказів. Справа розглядається колегією суддів, а тому судові засідання призначаються по мірі можливості з урахуванням зайнятості членів колегії в розгляді інших справ, а також з погодженням дати судового розгляду з учасниками провадження, та можливості бронювання залу судового засідання, а тому тривалість розгляду справи залежить від багатьох обставин, які не залежать від колегії суддів. Окрім того, у зв`язку з тривалими надзвичайними обставинами в державі та масованими атаками на об`єкти енергетичної інфраструктури, по всій території України, у тому числі на території Вінницької області, діють графіки погодинних (почергових) відключень електроенергії, а також аварійні відключення електроенергії, що також впливає на тривалість розгляду справи.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що скасування вироку з підстав істотних порушень КПК означає, що: попередній судовий розгляд був несправедливим; докази оцінювались із порушенням принципів диспозитивності та змагальності; обмеження права обвинуваченого на свободу, фактично пов`язане з існуванням скасованого вироку, втратило належне правове підґрунтя, колегія суддів зазначає таке.

Справа знаходиться на новому розгляді у Тростянецькому районному суді Вінницької області після скасування вироку суду першої інстанції судом апеляційної інстанції. Як зазначено вище судом розпочато дослідження письмових доказів, однак, речові докази не досліджені, потерпілий і свідки не допитані, як і не допитаний обвинувачений. Суд зазначає, що встановити обґрунтованість доводів сторони захисту щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень суд на цій стадії провадження позбавлений можливості, адже надання оцінки правильності кваліфікації дій, і доказам, зібраним у кримінальному провадженні, можливе лише під час ухвалення остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні після їх дослідження на відповідній стадії судового розгляду.

На час вирішення питання продовження запобіжного заходу відомості про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, у тому числі за станом здоров`я, суду не надані.

Судом вивчені всі представлені дані по особі обвинуваченого, які містяться в матеріалах справи, а саме що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, із середньою спеціальною освітою, неодружений, непрацюючий, раніше несудимий, на утриманні неповнолітніх дітей або інших осіб немає, проживає у м. Тульчин, зареєстрований в с. Клебань Тульчинського району Вінницької області. Суд зазначає, що ці дані не зменшують ризики, визначені судом. Водночас даних про неможливість перебування обвинуваченого за станом здоров`я в умовах тримання під вартою суду не надано.

Посилання сторони захисту на недоведеність існування ризиків, суд вважає безпідставними в даному судовому засіданні. Також, суд зазначає, що наявність зазначених вище ризиків була встановлена під час досудового розслідування, ухвалою слідчого судді, та суд зазначає, що достовірних даних на підтвердження того, що ці встановлені ризики зменшились або зникли під час судового засідання суду не надано.

Під час визначення виду можливого запобіжного заходу, суд враховує існування встановлених в судовому засіданні ризиків та вважає необхідним продовжити ОСОБА_6 , винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки будь-який більш м`який запобіжний захід, на даний час, не може запобігти доведеним ризикам і забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків та вказане в повній мірі відповідає меті такого запобіжного заходу та меті позбавлення особи свободи, як можливому законному випадку порушення такого права, передбаченому ст. 5 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, з огляду на зазначене вище, наданий до суду обвинувальний акт, суд дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оцінюючи сукупність обставин, передбачених ст.178 КПК України, дані щодо особистості обвинуваченого, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, наявність суспільного інтересу в умовах воєнного стану, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, дійшов висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому в задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного захисту необхідно відмовити.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 196, ст. 197 КПК України строк тримання під вартою обвинуваченого варто визначити до 24:00 години 03 квітня 2026 року.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 315, 369, 370-372, 376 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 60 (шістдесят) днів тобто до 03 квітня 2026 року включно.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який - домашній арешт - відмовити.

Копію ухвали направити на адресу Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» для вручення обвинуваченому та виконання.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали оголошено о 08 годині 00 хвилин 04 лютого 2026 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3