Провадження № 1-кп/761/3916/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/ підготовчого судового засідання/

08 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_7 ,

провівши в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва підготовче судове засідання у кримінальному провадженні № 0000779 від 16.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

У С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000779 від 16.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, надійшов до Шевченківського районного суду м. Києва.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечували з приводу призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, при цьому остання звернулась із клопотанням про зміну запобіжного заходу із застави на особисте зобов`язання.

Обвинувачений підтримав думку своїх захисників.

Прокурор заперечував з приводу зміни запобіжного захисту.

Представник цивільного позивача звернувся із клопотанням про скасування арешту майна.

Вислухавши думку учасників судового процесу, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку

Вказане кримінальне провадження за підсудністю підлягає розгляду Шевченківським районним судом міста Києва.

Підстав для закриття кримінального провадження немає.

Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог КПК України.

Підстав для повернення обвинувального акту прокурору немає.

Правових перешкод щодо призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту не встановлено.

Кримінальне провадження має розглядатися у відкритому судовому засіданні суддею одноособово.

З приводу вирішення питання щодо зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу із застави на особисте зобов`язання, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.06.2025 до обвинуваченого ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 242 240 гривень. 19 червня 2025 року за ОСОБА_6 внесено заставу, а останнього звільнено з-під варти.

Так, при вирішенні даного питання, суд зважає на відомості, які характеризують особу ОСОБА_6 , зокрема на даний момент останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину у сфері порушення безпеки дорожнього руху, що потягло за собою завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, при цьому, згідно зі змістом обвинувального акта інкриміновані ОСОБА_6 дії були вчиненні у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність таких дій, а беручи до уваги покарання, яке може бути призначено ОСОБА_6 , у разі визнання його винуватим, останній, будучи поза дією фінансових заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді застави, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема аналогічне.

При цьому, враховуючи стадію кримінального провадження (підготовче провадження), необхідність допиту ряду свідків, враховуючи обізнаність обвинуваченого щодо деяких даних про свідків та інших учасників кримінального провадження, останній може незаконно впливати на даних осіб.

Також суд критично ставиться до посилання сторони захисту на можливість застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, оскільки з урахуванням наведених обставин будь-який інший запобіжний захід не буде дієвим та не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому на даному етапі кримінального провадження підстави для задоволення такого клопотання сторони захисту відсутні.

Що ж стосується покладення окремих процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, то строк покладених ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2025 року обов`язків закінчився 14.09.2025, а дані про продовження строку їх покладення відсутні, а отже посилання захисників на те, що такі обов`язки перешкоджають військовій службі обвинуваченого, не є обґрунтованими.

Разом з тим, суд акцентує увагу на тому, що обов`язок обвинуваченого прибувати за викликом до суду покладений на обвинуваченого відповідно до вимог ст. 42 КПК України.

Що ж стосується клопотання представника цивільного позивача - адвоката ОСОБА_7 про скасування арешту майна, то слід зазначити таке.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року накладено арешт на автомобіль марки «Tesla Model 3», державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 із забороною відчужувати, розпоряджатись та користуватись майном.

Порядок скасування арешту майна визначений ст. 174 КПК України, якою передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що однією із загальних засад кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положеннями ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Так, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Як встановлено в судовому засіданні, арешт на згадане майно було накладено в рамках необхідності забезпечення збереження речових доказів, а беручи до уваги стадію кримінального провадження, суд вважає скасування арешту (в частині заборони відчуження та розпорядження) на майно є передчасним, отже в цій частині клопотання задоволенню не підлягає.

Водночас, беручи до уваги стадію кримінального провадження, суд вважає за можливе скасувати арешт в частині заборони користування транспортним засобом, що, на переконання суду, не призведе до будь-яких негативних наслідків при вирішенні даної справи по суті, а отже в цій частині клопотання підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями ст. 314-1 КПК України, з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду, при цьому така доповідь складається, окрім іншого, щодо особи, обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі. Отже, в даному конкретному випадку, з урахуванням обвинувачення ОСОБА_6 , є всі правові підстави для складання досудової доповіді.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 314 - 316, 334 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000779 від 16.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, який відбудеться у приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А - на 15 грудня 2025 року о 08 годині 10 хвилин.

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 , поданого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу із застави на особисте зобов`язання - відмовити.

Клопотання адвоката ОСОБА_7 , подане в інтересах ОСОБА_8 , про скасування арешту майна - задовольнити частково.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року в рамках кримінального провадження № 0000779 від 16.06.2025, на автомобіль марки «Tesla Model 3», державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , - скасувати в частині скасування заборони користування цим майном.

У задоволенні інших вимог даного клопотання - відмовити.

Зобов`язати уповноважену особу органу пробації (за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_6 - АДРЕСА_1 ) скласти досудову доповідь відносно обвинувачених та направити її до суду.

Судовий розгляд здійснювати у відкритому судовому засіданні одноособово.

Викликати в судове засідання сторін кримінального провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_9