УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 504/383/23

Провадження № 51-3968ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 липня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

смт Шкло Яворівського району Львівської області, громадянки України, зареєстрованої у

АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 травня

2024 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання: за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі положень ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_4 у період часу з 07 жовтня 2022 року по 08 жовтня

2022 року перебувала в приміщенні будинку у АДРЕСА_2 й в одній із кімнат у шафі знайшла косметичку, в якій знаходились золоті прикраси, після чого в неї виник злочинний намір на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів та переслідуючи мету незаконного особистого збагачення; впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає та не зможе завадити реалізації її злочинного умислу, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану таємно викрала зазначені прикраси.

Надалі ОСОБА_4 покинула місце вчинення кримінального правопорушення разом із викраденим майном, яке перенесла до будинку, в якому вона мешкає, розташованому у АДРЕСА_2 , та в подальшому розпорядилась викраденим на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_4 спричинила потерпілій ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 83 299,96 грн.

Крім того, 17 листопада 2022 року, близько 20:30, більш точний час не встановлено, у ОСОБА_4 , яка перебувала за місцем свого мешкання разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин раптово виник злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння смерті

ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_6 , близько 21:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, попередньо взявши до рук кухонний ніж, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи настання смерті потерпілого, нанесла один цілеспрямований удар ножем в область серця ОСОБА_6 , чим спричинила одне проникаюче колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітки. Смерть ОСОБА_6 знаходиться у прямому причинному зв`язку з проникаючим ножовим колото-різаним пораненням грудної клітки з ушкодженням серця.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 липня 2025 року апеляційні скарги засудженої ОСОБА_4 та її захисника адвоката ОСОБА_7 задоволено частково.

Вирок місцевого суду в частині призначення покарання змінено. Призначено

ОСОБА_4 покарання: за ч. 4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст.115 КК України - у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі положень ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить оскаржувані рішення змінити, перекваліфікувати її дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України й призначити покарання в межах санкції цієї статті КК України або ж призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Засуджена стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду провадження та призначення покарання не врахували належним чином ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину та особу засудженої.

Крім того, судами не враховано належним чином низку обставин, таких як: визнання своєї вини частково, щире каяття, утримання малолітньої дитини, позитивні характеристики з місця роботи, місця народження, з місця офіційної реєстрації та з ДУ «Одеський слідчий ізолятор». Також не враховано належним чином той факт, що вона раніше не судима, не перебуває на обліку психіатра і нарколога та її відношення до вчиненого.

Вказує, що місцевий суд не здійснив належним чином оцінку доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності. Зазначає, що показання свідків в кримінальному провадженні не можуть вважатися доказами її причетності та вини в інкримінованому правопорушенні, оскільки вони безпосередньо не були очевидцями подій злочину, а тому висновки судів попередніх інстанцій щодо кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 115 КК України та призначення покарання вважає несправедливими через суворість та невмотивованими.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.

Відповідно до змісту ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

В частині кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК України та її засудження за цією статтею КК України рішення місцевого та апеляційного судів засудженою згідно зі змістом поданої касаційної скарги не оскаржуються.

Щодо вимоги засудженої про необхідність перекваліфікації її дій з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України колегія суддів вважає таке.

Умисне вбивство, передбачене ст. 116 КК України, належить до привілейованих складів умисних вбивств. Пом`якшення кримінальної відповідальності за цей вид умисного вбивства викликане такими обставинами: 1) суспільно небезпечне діяння особи спровоковане протизаконним насильством, систематичним знущанням або тяжкою образою з боку потерпілого; 2) суб`єктивна сторона складу даного злочину характеризується особливим емоційним станом суб`єкта - його сильним душевним хвилюванням, а умисел на позбавлення життя потерпілого виникає раптово і реалізується негайно.

Сильним душевним хвилюванням є раптовий емоційний стан, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо, і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними. Отже, при кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України стан сильного душевного хвилювання є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони умисного вбивства, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Для такої кваліфікації необхідно довести: перебування особи у стані сильного душевного хвилювання (фізіологічного афекту) під час вчинення злочину; наявність причинного зв`язку між цим станом і поведінкою потерпілого (жорстоке поводження, приниження честі й гідності, систематичність такої поведінки); раптовість виникнення наміру та негайність його реалізації.

Твердження засудженої про те, що умисне вбивство було вчинене в стані сильного душевного хвилювання, у зв`язку з чим необхідно перекваліфікувати її дії згідно з диспозицією ст. 116 КК України, спростовується доказами, належно оціненими судами першої та апеляційної інстанцій.

Зокрема місцевий суд, кваліфікуючи дії засудженої за ч. 1 ст. 115 КК України, в повному обсязі дослідив висновок судово-психіатричної експертизи № 98

від 29 грудня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_4 під час інкримінованого діяння на будь-який психічний розлад не страждала. Вона могла у той період часу усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У місцевому суді обставини вбивства потерпілого, які зазначені в обвинувальному акті, ОСОБА_4 в цілому визнала, підтвердивши, що в момент заподіяння смерті ОСОБА_6 перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували перебування засудженої у стані сильного душевного хвилювання у момент вчинення вбивства, що є обов`язковим для кваліфікації діяння за ст. 116 КК України, суду не було надано.

Апеляційний суд, спростовуючи доводи захисника та засудженої щодо кваліфікації дій останньої, зазначив, що судом першої інстанції версія сторони захисту про те, що засуджена вчинила кримінальне правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання через небезпеку зі сторони потерпілого ОСОБА_6 відносно неї та дитини, була належним чином перевірена та відхилена, оскільки суперечить доказам справі, які ретельно досліджені, перевірені та оцінені судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд зробив висновок, що засуджена ОСОБА_4 усвідомлювала суспільно небезпечні наслідки своїх дій, направлених на вбивство потерпілого, хоча могла й не бажати смерті ОСОБА_6 , але свідомо припускала такі наслідки, враховуючи тип, характер та локалізацію отриманих потерпілим тілесних ушкоджень (один цілеспрямований удар ножем в область серця).

Стосовно доводів засудженої щодо суворості призначеного їй покарання та не врахування належним чином обставин, які його пом`якшують, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Вирішення судами першої та апеляційної інстанцій питання про призначення ОСОБА_4 покарання в цілому ґрунтується на наведених вимогах закону.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочинів; дані про особу засудженої, зокрема те, що вона раніше не судима, має на утриманні малолітню дитину 2021 року народження, а стосовно інших трьох дітей позбавлена батьківських прав; позитивно характеризується за місцем роботи та місцем ув`язнення, негативно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім цього, судом першої інстанції визнано обставиною, що пом`якшує покарання засудженої, щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні. Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , є вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Таким чином, місцевий суд дав належну оцінку обставинам провадження в контексті положень ст. ст. 50, 65 КК України щодо аспектів призначення покарання.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, рішенні не вчиняти більше злочинів.

Зауважив, що як у судовому засіданні суду першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_4 неодноразово наголошувала на тому, що кається у вчиненому та відчуває глибокі моральні переживання щодо скоєного нею та невідворотних наслідків у виді смерті людини.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення засудженій покарань за ч.4 ст.185 та ч.1 ст.115 КК України, однак не погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення обвинуваченій остаточного покарання.

Відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Апеляційний суд зазначив, що з огляду на каяття засудженої та усвідомлення нею наслідків вчинених злочинів, відсутність відомостей про притягнення

її до кримінальної відповідальності, а також з урахуванням принципу індивідуалізації покарання й того, що покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, на думку апеляційного суду, відсутні підстави для призначення

ОСОБА_4 остаточного покарання у вид позбавлення волі саме на строк 12 років, а тому апеляційний суд змінив вирок місцевого суду, призначивши засудженій остаточне покарання на підставі положень ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк 9 років.

З огляду на наведене підстав для висновку про незаконність рішення апеляційного суду в цій частині колегія суддів не вбачає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав ставити під сумнів зазначені вище висновки судів попередніх інстанцій в межах доводів касаційної скарги.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженої та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області

від 23 травня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 липня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3