Провадження № 1-кс/344/7734/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого слідчого відділу Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні, внесеному за № 0001870 від 08.11.2025, відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Слідчий звернувся з вказаним клопотанням, яке погоджено прокурором, та просить застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення застави, так інкриміновані дії вчиненні із застосування насильства.

В обґрунтування клопотання вказано про те, що досудовим розслідування встановлено, що 07.11.2025 наказом № 312-БП начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою виконання мобілізаційних завдань під час дії воєнного стану було створено групи оповіщення із військовослужбовців РТЦК та СП, 1,2,3,4 відділів, з призначенням старших груп, часу їх роботи та маршрутів проведення оповіщення. До групи ІНФОРМАЦІЯ_3 входили підполковник ОСОБА_7 , старший солдат ОСОБА_8 , старший солдат ОСОБА_9 , старший солдат ОСОБА_10 , які 08 листопада 2025 року близько 19 год здійснювали патрулювання на службовому автомобілі марки «Seat Cordoba» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухались по вул. Вовчинецька в м. Івано-Франківську.

Під`їжджаючи до заїзду на територію АЗС «AMIC», що за адресою: вул. Вовчинецька 219, м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, вказаними військовослужбовцями виявлено особу чоловічої статті віком близько 40 років, якою, як встановлено пізніше, був ОСОБА_5 . З метою перевірки військово-облікових документів у ОСОБА_5 із автомобіля вийшли ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Підійшовши до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 представився, назвавши своє прізвище, місце роботи та посаду, а також пред`явив своє службове посвідчення та запропонував вказаному чоловіку надати свої військово-облікові документи для перевірки. В цей час до них також підійшов ОСОБА_10 , який також представився, назвав своє місце роботи, посаду та прізвище.

Натомість, у ОСОБА_5 виник неправомірний умисел на вчинення хуліганських дій із застосуванням заздалегідь заготовленого предмета для нанесення тілесних ушкоджень.

З метою реалізації неправомірного умислу на вчинення хуліганських дій, замість пред`явлення військово-облікових документів, усвідомлюючи, що перебуває в громадському місці та може порушити громадський порядок, зняв зі спини наплічник, тримаючи його лівою рукою, витяг правою рукою з нього заздалегідь заготовлений предмет для нанесення тілесних ушкоджень, що зовні схожий на пістолет, та здійснив один постріл у ОСОБА_10 , однак не влучив у нього.

Після пострілу ОСОБА_10 обернувся спиною до ОСОБА_5 , направився до проїзної ділянки вул. Вовчинецька у м. Івано-Франківську.

Надалі ОСОБА_5 , проявляючи вседозволеність і явну неповагу до встановлених в суспільстві правил і норм поведінки, розуміючи, що порушує громадський порядок та може становити загрозу для життя та здоров`я ОСОБА_10 та інших осіб, перебуваючи на близькій відстані, здійснив другий постріл в сторону ОСОБА_10 , спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани потиличної ділянки голови, що підтверджується довідкою КНП «МКЛ №1 ІФ МР».

Хуліганські дії ОСОБА_5 носили явно виражений характер, демонстрували серйозність намірів на створення реальної загрози для життя і здоров`я оточуючих, спрямовані на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, порушували громадський порядок, охорону здоров`я, що також виразилось у безпосередньому зверненні уваги жителями міста Івано-Франківська на стрілялину в громадському місці та публікації в пабліках інформації про зазначену подію.

09 листопада 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами, а саме відомостями, які містяться в протоколі огляду місця події, протоколі допиту потерпілого ОСОБА_10 , протоколах допитів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , протоколах пред`явлення особи для впізнання з потерпілим та свідком ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , довідкою, виданою КНП «Міська клінічна лікарня № 1 Івано-Франківської міської ради» та іншими доказами в їх сукупності, які містяться в матеріалах вказаного кримінального провадження.

Злочин, передбачений ч. 4 ст. 296 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

У ході досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

- п. 1 переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину із застосуванням насильства, за який передбачено максимально покарання у виді позбавлення волі до 7 років, який усвідомлюючи неминучість покарання за вчинення злочинів може переховуватись;

- п. 3 - незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки йому відомі їхні дані та місце проживання в м. Івано-Франківську, так як злочини у вчиненні яких підозрюється останній мали місце безпосередньо за місцем проживання потерпілого.

Застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту неможливо, оскільки такий вид запобіжного заходу не виключатиме ризику переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання неможливе, оскільки такий вид запобіжного заходу не виключатиме ризики впливу підозрюваного на потерпілого та свідків у ході спілкування з останніми та не буде співмірним тяжкості інкримінованим злочинам.

Застосування запобіжного заходу у вигляді особистої поруки неможливе, оскільки до органу досудового розслідування не надходило письмових зобов`язань про взяття підозрюваного на поруки.

Прокурор, слідчий в судовому засіданні клопотання підтримали, просили задоволити та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Захисник у судовому засіданні заперечила щодо задоволення клопотання, просила відмовити у задоволенні клопотання, та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби. Також подала письмові заперечення, в яких вказала, що підозрюваний є добровольцем, ветераном війни, учасником бойових дій, звільнений з лав ЗСУ за станом здоров`я, на даний час є директором ТОВ «СТРІМ-НЕТВОРК», яке є критично важливим для функціонування економіки у воєнний стан. Зазначила, що підозра є необгрунтована, оскільки наявність неприязних стосунків між винною особою та потерпілим свідчить про відсутність у діях особи ознак хуліганства; підозрюваний не застосовував спеціально пристосованого предмету, а користувався пістолетом, на який наявний дозвіл на носіння та зберігання, для самозахисту. Крім того, потерпілому не було завдано вогнепальних поранень, натомість у матеріалах клопотання наявна довідка медичного закладу, в якій зазначено, про стан алкогольного сп`яніння у потерпілого ОСОБА_10 . Також, ризики наведенні в клопотанні не відповідають дійсності: підозрюваний має постійне місце проживання, місце роботи, має на утриманні неповнолітню дитину; на даний час підозрюваний примирився із потерпілим. Крім того, у клопотанні немає жодного підтвердження того, що підозрюваний застосував насильство до потерпілого або погрожував таким застосування немає. Також, просить врахувати, що потерпілий надав заяву, відповідно до якої у нього відсутні будь-які претензії до її підзахисного.

Підозрюваний підтримав позицію свого захисника, просив не застосовувати запобіжний захід пов`язаний з позбавленням волі. Він не був ініціатором конфлікту, здійснював самозахист.

Слідчий суддя вислухавши пояснення учасників розгляду клопотання, перевіривши матеріали клопотання, дійшла наступного висновку.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 183 КПК України визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Слідчим відділом Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001870 від 08.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

08 листопада 2025 року ОСОБА_5 затримано згідно з ч. 4 ст. 208 КПК України.

09 листопада 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а саме у тому, що він підозрюється в хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням заздалегідь заготовленого предмета для нанесення тілесних ушкоджень.

Відповідно до практики Європейського суду «розумна підозра» у вчиненні кримінального злочину», про яку йдеться у підпункті «с» п. 1 ст. 5 Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб будь-який захід, яким людина позбавляється волі, відповідав меті ст. 5, а саме захисту особи від свавілля.

У п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» визначено, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Вирішуючи дане клопотання слідчий суддя враховує також вагомість наявних доказів, які містяться у матеріалах клопотання: протоколі огляду місця події від 08.11.2025, протоколах допиту свідків від 08.11.2025, протоколі допиту потерпілого від 19.11.2025, протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.11.2025, медичній довідці відносно потерпілого

Разом з тим слідчий суддя на цьому етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. Тому, на підставі оцінки сукупності отриманих доказів, слідчим суддею визначено, що причетність ОСОБА_5 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Прокурор у судовому засіданні довів, що існують ризики передбачені ст. 177 КПК України, а саме: можливість підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину із застосуванням насильства, за який передбачено максимально покарання у виді позбавлення волі до 7 років, який усвідомлюючи неминучість покарання за вчинення злочинів може переховуватись. Також, підозрюваний може незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 23 КПК України про те, що не можуть бути визнанні доказами відомості, що містяться в показання речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, а також ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, зазначений ризик існує, так як вказані вище особи не були допитані в ході судового розгляду даного кримінального провадження та до проведення такого допиту можуть змінити свої показання, які вони надавали під час досудового розслідування.

Відтак, слідчий суддя дійшла висновку, що вказані ризики існують, оскільки відсутність належного та ефективного заходу забезпечення кримінального провадження та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного може негативно відобразитися на результатах досудового розслідування.

Одні лише доводи підозрюваного про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, не можуть бути єдиною беззаперечною підставою, та гарантією того, що він буде дотримуватися відповідних процесуальних обов`язків за наявності загрози у покаранні за вчинення кримінального правопорушення з урахуванням встановлених конкретних обставин саме даного кримінального провадження.

Так, 10.11.2025 від представника Громадської спілки «Громадське об`єднання Калущини учасників бойових дій (АТО) на Сході України імені Романа Шухевича» надійшла заява про бажання взяти особу на поруки, в якому вказав, що зобов`язується взяти підозрюваного ОСОБА_5 на особисту поруку та ручається за належну його поведінку. Зобов`язується забезпечити його явку і при необхідності доставити його до органу дізнання, досудового слідства чи суду на першу вимогу.

Вимогами статті 180 КПК України визначено, що особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

Таким чином, особиста порука належить до запобіжних заходів, які поєднані із психологічним впливом на поведінку підозрюваного, що ґрунтується на моральній відповідальності цієї особи перед тими особами, які за неї поручилися.

При цьому важливою передумовою ефективної дії запобіжного заходу у вигляді особистої поруки є почуття довіри і поваги підозрюваного до поручителя. Такі взаємовідносини гарантують, з одного боку, прагнення самої особи до дотримання цього запобіжного заходу, а з другого - забезпечують можливість реального впливу поручителів на її поведінку.

Разом з тим, обставини, на які посилається сторона захисту не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати до підозрюваного запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема і оособистої поруки.

Поряд з цим, не ставлячи під сумнів довіру, на яку заслуговує особа, яка звертається з проханням, з огляду на встановлені в судовому засіданні ризики та обставини, слідчий суддя в цілому вважає, що застосування такого запобіжного заходу на даній стадії кримінального провадження не відповідатиме потребам, меті та завданням відповідного запобіжного заходу. Так, одного лише твердження, прохання сторони захисту обрати інший більш м`який запобіжний захід - домашній арешт, особисту поруку, у зв`язку з необґрунтованістю на їхню думку клопотання, не достатньо для переконання, що підозрюваний буде дотримуватися відповідних процесуальних обов`язків за наявності загрози у покаранні за вчинення кримінальних правопорушень.

Згідно п.36 рішення у справі «Москаленко проти України» від 20.05.2010 (заява №37466/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (п.58 рішення від 04 жовтня 2005 року у справі «Бекчиєв проти Молдови», заява №9190/03).

Згідно практики Європейського суду з прав людини серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (п.40 рішення у справі «Клоот проти Бельгії» від 12 грудня 1991 року, заява №12718/87).

При цьому слідчий суддя, бере до уваги, характеризуючі дані особи підозрюваного ОСОБА_5 , розлучений, його вік, середню спеціальну освіту, те, що має на утриманні одну неповнолітню дитину, працює на посаді директора ТОВ «СТРІМ-НЕТВОРК»; виключений з військового обліку з 18.01.2023; має : посвідчення УБД, позитивні характеристики Громадської спілки «Громадське об`єднання Калущини учасників бойових дій (АТО) на Сході України імені Романа Шухевича», з місця роботи, подяки, грамоти; має відповідні захворювання згідно із свідоцтвом про хворобу від 18.01.2023 №353 ( пов`язане із психічним здоров`я); раніше не судимий.

Суд також бере до уваги те, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи не здатні усунути ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, особливо в умовах воєнного стану, який запроваджений на території України, враховуючи обставини кримінального правопорушення, яке пов`язане з використанням предмету схожого на зброю, незважаючи на наявність дозволу про який наголошує сторона захисту.

У справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного. При цьому, слідчий суддя оцінює суворість можливого покарання для підозрюваного та визнає за реальну небезпеку можливість здійснення ним перешкод слідству у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, дотримуючись принципів співрозмірності між тяжкістю кримінальних правопорушень (характером кримінального правопорушення згідно оголошеної підозри) та характером цього запобіжного заходу.

Задоволення клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Як вже, зазначено кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, за вчинення які передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Поряд з цим, слідчий суддя вважає за можливим визначити розмір застави з огляду на особу підозрюваного, вищенаведені дані про такого.

Разом з тим згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, який в свою чергу відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13.01.2022 у справі «Істоміна проти України» ЄСПЛ зауважив, що відповідно до ч.4 ст.182 КПК слідчий суддя визначає розмір застави «з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього». Далі суд зазначив, що застава має на меті не гарантування відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи в судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватися залежно від особи, про яку йдеться, з урахуванням її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. В ЄСПЛ наголосили, що суд повинен так само обережно й ретельно розглядати питання про застосування застави, як і вирішувати, чи є необхідним продовження тримання особи під вартою.

Частиною 5 ст.182 КПК України визначено, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя вважає, що в судовому засіданні поза розумним сумнівом доведено відсутність можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, тому клопотання слід задоволити та застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 05 січня 2026 року, з урахуванням строку досудового розслідування, з визначенням застави 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень, як таку яка не може бути завідомо непосильною, з врахуванням особи підозрюваного, його майнового стану. Разом з тим, у випадку сплати застави на підозрюваного, слід покласти, передбачені у ст. 194 КПК України додаткових обов`язків, необхідність покладення яких встановлена, оскільки такий запобіжний захід буде достатнім для забезпечення дієвості даного кримінального провадження, а визначений розмір застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб вилучити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні і стимулюватиме його подальшу поведінку.

За змістом ч. 2 ст. 197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Керуючись ст.ст. 176-178, 182-183, 193-194, 196-197, 202, 205, 309, 376, 395 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання задоволити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 05 січня 2026 року включно, в межах строку досудового розслідування.

Взяти підозрюваного ОСОБА_5 під варту в залі суду.

Визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень, яка може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду (одержувач: ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, код: 26289647, банк : ДКСУ України, м. Київ, МФО: 820172, р/р: UA158 201 720 355 259 002 000 002 265).

У разі внесення застави зобов`язати підозрюваного ОСОБА_5 прибувати за кожною вимогою до суду, слідчого, прокурора, та, у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти наступні обов`язки на строк до 05 січня 2026 року включно, тобто в межах строку досудового розслідування:

- повідомляти слідчого, прокурора, чи суд про зміну свого місця проживання, місця роботи;

- не відлучатися із населеного пункту, без дозволу уповноваженої особи;

- утримуватись від спілкування із потерпілим, свідками у вказаному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу із відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю.

У разі внесення застави та з моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

Про прийняте рішення повідомити заінтересованих осіб, родичів.

Ухвала підлягає до негайного виконання після її оголошення.

Контроль за виконанням ухвали покласти на старшого слідчого СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а підозрюваним в цей же строк з моменту вручення копії даної ухвали.

Повний текст ухвали - 11 листопада 2025 року.

Слідчий суддя

Івано-Франківського міського суду ОСОБА_1