Справа № 344/70/26
Провадження № 11-сс/4808/36/26
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 січня 2026 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 190 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у кримінальному провадженні № 0000564,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2025 року клопотання задоволено, застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 25 лютого 2026 року включно, в межах строку досудового розслідування, також визначено заставу у розмірі 2 600 000 гривень.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що сукупність досліджених в судовому засіданні доказів свідчить про обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а також вважав доведеними стороною обвинувачення наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , що діє в інтересах ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати, та постановити нову ухвалу, якою застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання , домашнього арешту або застави в сумі 260 000 гривень.

На думку сторони захисту ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК України, внаслідок чого підлягає скасуванню.

Вважає, що жодним чином необґрунтовано та недоведено, що застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для запобігання ризикам, та в доданих до клопотання матеріалах, дані про такі обставини відсутні.

Натомість, оскільки протягом розгляду клопотання доведено обґрунтованість підозри та наявність існування ризиків, а не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, сторона захисту вважає наявними всі підстави для застосування, у відповідності до ч. 4 ст. 194 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Зазначає, що в клопотанні слідчого про застосування запобіжного заходу вказана недостовірна інформація про вчинення ОСОБА_8 шахрайських дій щодо ОСОБА_10 , яка ґрунтується виключно на свідчення так потерпілого з яким у ОСОБА_8 склалися не приязні стосунки під час роботи у Державній службі охорони.

Також в клопотанні жодним чином не йдеться про те, що ОСОБА_8 , є хресним батьком ОСОБА_11 , сина загиблої ОСОБА_12 , та яка, в разі своєї смерті просила ОСОБА_8 опікуватися її батьком ОСОБА_10 .

Це свідчить про відсутність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, так як він виконував останню волю загиблої сестри та жодним чином не входив в довіру до ОСОБА_10 з метою вчинення шахрайських дій.

Як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_10 понад чотири десятки років знали один одного, оскільки є близькими родичами та постійно підтримували родинні стосунки.

Крім того, стверджує, що слідчим суддею не враховано стан здоров`я ОСОБА_8 .

Вказує, що досудовим слідством не надано доказів того, що ОСОБА_8 перешкоджав слідству чи якимось чином впливав чи міг б впливати на фігурантів кримінального провадження.

Також не надано доказів, наявності у ОСОБА_8 зв`язків серед Державної прикордонної служби України.

Навпаки, за час досудового розслідування ОСОБА_8 постійно сприяв досудовому слідству, добровільно надавав витребовувані документи та електронні носії (флешки, телефони). Жодних стосунків з фігурантами та потерпілим протягом останнього часу не мав взагалі.

Звертає увагу, що наявні в матеріалах провадження фінансові документи про доходи сім`ї ОСОБА_8 свідчать про неможливість сплатити заставу в розмірі 2 600 000 гривень, яка є для нього непомірною.

Підсумовує, що до підозрюваного цілком можливим було б застосувати домашній арешт або особисте зобов?язання, не порушуючи норми КПК України. Обрання тримання під вартою із заставою з максимальним розміром передбаченим щодо особи підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину - 822 мінімальні заробітні плати відповідно до п. 5 ст. 182 КПК України є занадто суворим запобіжним заходом, розходиться з практикою ЄСПЛ та практикою України та є непомірно великою сумою для ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду:

- підозрюваний ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 просили задовольнити апеляційну скаргу;

- прокурор заперечував з приводу вимог апеляційної скарги, вважав ухвалу слідчого судді законною та вмотивованою.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали клопотання, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок слідчого судді про наявність достатніх підстав для задоволення клопотання є обґрунтованим та погоджується з висновком слідчого судді про необхідність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. ст. 131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайством), вчиненому в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції закону України про кримінальну відповідальність на момент вчинення злочину 14.02.2023).

З протоколу про затримання встановлено, що затримання підозрюваного ОСОБА_8 відбулося за адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Василіянок, 6, фактичний час затримання: 02 січня 2026 року о 12 год. 25 хв. (а.п. 207-210).

02 січня 2026 року складено підозру у вчиненні ОСОБА_8 вказаного кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України, та вручено останньому (а.п. 200-206).

Санкція ч. 4 ст. 190 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна (в редакції закону України про кримінальну відповідальність на момент вчинення злочину 14.02.2023).

Таке кримінальне правопорушення згідно з ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.

Звертаючись до суду з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави, старший слідчий П`ятого СВ Територіального управління ДБР розташованого у м. Львові ОСОБА_13 мотивував наявність обґрунтованої підозри долученими до матеріалів доказами, які були належним чином досліджені слідчим суддею під час прийняття рішення.

На думку суду апеляційної інстанції, слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні дані разом з сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів у їх взаємозв`язку заявою та показаннями ОСОБА_10 , долученими до заяви останнього документальними матеріалами, протоколом обшуку помешкання ОСОБА_8 , протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_8 , протоколами допитів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , та іншими доказами, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Так, слідчий суддя належним чином дослідив наявні в матеріалах провадження докази та на підставі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінив сукупність зібраних доказів щодо пред`явленої підозри - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення.

Об`єктивних даних, які б свідчили про те, що долучені до матеріалів провадження докази отримані з порушенням порядку, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України, судом апеляційної інстанції не встановлено, й у своїй сукупності підтверджують ймовірну причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Отже, обираючи міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про достатність доказів для підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, не містять чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваної.

Не виявлено таких обставин і судом апеляційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

При цьому, суд апеляційної інстанції, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182). Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. За відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови», № 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)» та те, що ч. 3 ст. 17 КПК України імперативно визначено, що підозра не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Також, сукупність відомостей, які були встановлені під час розгляду клопотання, давали підстави слідчому судді дійти висновку, що в даному випадку мають місце ризики здійснити підозрюваним дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Наявність зазначених ризиків слідчий суддя належним чином обґрунтував, з посиланням на наявні в матеріалах провадження докази, на які посилається сторона обвинувачення, що з достатньою вірогідністю надають можливість прогнозувати поведінку особи з точки зору виконання нею в майбутньому процесуальних обов`язків, оскільки закон не вимагає абсолютно достовірного доказування вказаних обставин.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, викладену у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України», в частині того, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, й тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для досудового розслідування чи суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Висновок про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчим суддею зроблено в результаті аналізу сукупності даних про події кримінальних правопорушень, поведінки підозрюваної, відомостей, що характеризують її особу, інших обставин по кримінальному провадженню, оцінки доводів прокурора.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За змістом ухвали слідчого судді сторона обвинувачення навела переконливі доводи того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів щодо ОСОБА_8 буде недостатнім та не забезпечить запобігання цим ризикам.

Стороною захисту не зазначено належного обґрунтування про можливість запобігання ризикам, встановлених стороною обвинувачення, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, не спростовано мотивів слідчого судді.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що слідчий суддя, з огляду на необхідність обрання запобіжного заходу, обумовленого підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, його обставини, тяжкість, з метою запобігання виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, з врахуванням даних про особу, його родини зв`язки, вік, стан здоров`я, відомості, що його характеризують, та відповідно до вимог кримінального процесуального закону вмотивовано прийняв рішення про застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Твердження сторони захисту про необхідність зміни запобіжного заходу враховуючи незадовільний стан здоров`я підозрюваного ОСОБА_8 , колегія суддів не може прийняти до уваги. Така обставина не може бути підставою для прийняття відповідного судового рішення, оскільки стороною захисту не надано будь-яких документів, які підтверджують неможливість лікування особи в Івано-Франківській установі виконання покарань №12.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Керівництво установи виконання покарань забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах установ виконання покарань (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво установи виконання покарань забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини установи виконання покарань закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини установи виконання покарань готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва установи виконання покарань.

Даних про неможливість отримання лікування в умовах обрання відповідного запобіжного заходу запобіжного заходу стороною захисту не надано.

Що стосується доводів апелянта в частині незгоди з розміром застави 2 600 000 гривень, визначеного слідчим суддею, то колегія суддів доходить наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий суддя, врахувавши обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан підозрюваного, інші дані про особу ОСОБА_8 , наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку, визначивши ОСОБА_8 заставу у розмірі 2 600 000 гривень.

Слідчий суддя обґрунтував, що саме такий розмір застави обумовлений тим ступенем довіри до підозрюваного, при якому перспектива втрати застави буде для ОСОБА_8 необхідним і достатнім стримуючим фактором, щоб не допустити невиконання ним процесуальних обов`язків та запобігти здійсненню дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Низький рівень матеріального забезпечення підозрюваного чи членів його сім`ї, про що зазначає сторона захисту в апеляційній скарзі, самі по собі також не можуть розцінюватися як обставини, що надають право на зменшення визначеного слідчим суддею розміру застави.

Колегія суддів вважає, що такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів і не порушує права підозрюваного, а тому підстав вважати його завідомо непомірним для ОСОБА_8 та таким, що суперечить положенням ст. 182 КПК України, суд апеляційної інстанції не вбачає.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів, щодо обрання підозрюваному розміру застави, який перевищував його наявні активи та поточні доходи, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника, шкоду, завдану кримінальним правопорушенням та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи підозрюваного та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що застосування до підозрюваного іншого більш м`якого запобіжного заходу або застави у меншому розмірі, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування та судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 січня 2026 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5