Провадження № 1-кп/204/1067/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро кримінальне провадження № 0001194, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2025, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мала Мечетня Кривоозерського району Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України,

УСТАНОВИВ:

Чечелівським районним судом міста Дніпра здійснюється судовий розгляд вищевказаного кримінального провадження.

Прокурор подав до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 . Клопотання прокурора обґрунтовано тим що метою та підставами застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується. Ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, за яке кримінальним законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, що у подальшому, у разі визнання його судом винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, може спонукати останнього до втечі та унеможливить притягнення до встановленої законом кримінальної відповідальності. Такий ризик обумовлений тяжкістю інкримінованого злочину, який віднесено до тяжких, характером і суспільною небезпекою дій обвинуваченого, його молодим віком, відсутністю у нього міцних соціальних зв`язків. Крім того, відповідно до п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995, ОСОБА_6 у силу свого віку має право на безперешкодний виїзд за межі України, що створює реальні передумови для його втечі. Наявна збройна агресія Російської Федерації проти України та відсутність контролю над частиною державного кордону лише посилюють ці ризики, оскільки обвинувачений може залишити територію України у незаконний спосіб або переміститися на тимчасово окуповані території, де його притягнення до кримінальної відповідальності буде унеможливлене. З урахуванням викладеного, тримання під вартою є єдиним ефективним способом запобігання ризику його переховування від органів досудового розслідування та суду.

На підставі зібраних у кримінальному провадженні доказів, характеру вчиненого злочину та особистих характеристик обвинуваченого ОСОБА_6 наявні обґрунтовані підстави вважати, що, перебуваючи на волі, він може продовжити вчинення кримінальних правопорушень.

Зокрема, дії ОСОБА_6 мають ознаки системності, спланованості та свідомої протиправної поведінки, що виявилася у вчиненні замаху до перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період. Як вибачається з обвинувального акту, такі дії вчинено умисно, з корисливих мотивів, що свідчить про наявність сталого злочинного наміру, матеріальної зацікавленості, а також про можливу належність до мережі осіб, які діють в інтересах ворожої держави.

Факт участі ОСОБА_6 у вищезазначеній діяльності об`єктивно свідчить про високий ризик того, що у разі перебування на свободі він знову здійснюватиме вищевказану протиправну діяльність або залучить до неї інших невстановлених на теперішній час осіб.

Таким чином, із метою недопущення продовження злочинної діяльності, вчинення нових кримінальних правопорушень та з урахуванням воєнного стану в державі, застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є виправданим, пропорційним та єдиним ефективним заходом для досягнення цілей кримінального провадження.

Ризик незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні обумовлюється тим, що оскільки в ході досудового розслідування особа, в користуванні якої перебуває транспортний засіб марки «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. « НОМЕР_1 », зеленого кольору, являється співробітником ГУНП в Донецькій області, була присутня під час проведення слідчої дії за участі ОСОБА_6 , наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній перебуваючи на волі може здійснювати поза процесуальний вплив та залякування на співробітника ГУНП в Донецькій області. Крім цього, ОСОБА_6 може повідомити інших невстановлених в ході досудового розслідування осіб, причетних до зазначеної злочинної діяльності, про кримінальне переслідування щодо нього, чим зашкодить встановленню вказаних осіб, що у свою чергу призведе до уникнення ними кримінальної відповідальності.

Також, неповнолітній ОСОБА_6 будучи на свободі, може не з`являтися за першим викликом суду, оскільки проживає у Криворізькому районі, постійного місця проживання у м. Дніпрі не має, на місце події приїхав виключно з метою вчинення тяжкого кримінального правопорушення.

Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 спрямоване на забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення (вчинення) ним спроб переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Відтак є достатні підстави вважати про об`єктивну наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що свідчить про неможливість їх запобігання шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 інших більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наведеним ризикам.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Обвинувачений, законний представник обвинуваченого, проти задоволення клопотання прокурора не заперечували.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора не заперечував.

Суд, вислухавши клопотання прокурора, думку учасників кримінального провадження, доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно з ч. 1 ст. 492 КПК України за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, до неповнолітнього з урахуванням його вікових та психологічних особливостей, роду занять може бути застосовано один із запобіжних заходів, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Під час судового розгляду кримінального провадження продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою можливе за наявності обставин, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.194 КПК України, і за умови якщо в суді буде встановлено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним у клопотанні прокурора ризикам.

Судом при вирішенні питання про необхідність продовження застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 встановлена наявність ризиків, визначених п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду, ризик незаконно впливати на свідків; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Слід зазначити, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу або в майбутньому. Ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Однак в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій, які можуть зашкодити кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, є неповнолітнім, стійких соціальних зв`язків не має, є мешканцем Криворізького району, місця проживання у місті Дніпрі не має. Усе наведене у своїй сукупності дає підстави вважати, що перебуваючи на свободі та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання у разі визнання винуватими у вчиненні злочину обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватися від суду, у тому числі й на території Російської Федерації, ураховуючи режим воєнного стану на території України, а також ураховуючи вік обвинуваченого, та його можливість виїхати за межі України, у тому числі і на тимчасово окуповану територію України .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини, зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів». Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у сукупності з відомостями про особу ОСОБА_6 , суд дійшов висновку, що ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України є обґрунтованим та доведеним.

При цьому, суд акцентує увагу, що на даній стадії судового розгляду суд не здійснює оцінку дій обвинуваченого. При цьому існування обґрунтованої підозри чи обґрунтованого обвинувачення передбачає наявність фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин.

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, суд виходить з передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). Отже, ризик впливу на свідків існує на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від них. Таким чином, ураховуючи, що свідки у кримінальному провадженні не допитані, ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України є існуючим та своєї актуальності не втратив.

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що ОСОБА_6 будучи на свободі може не з`являтися до суду, оскільки проживає у Криворізькому районі, постійного місця проживання у м. Дніпрі він не має.

Існування ризику передбаченого п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що як вбачається з обвинувального акту, дії вчинені обвинуваченим умисно, з корисливих мотивів, що свідчить про наявність у нього злочинного наміру та матеріальної зацікавленості. Факт участі ОСОБА_6 такій діяльності об`єктивно свідчить про високий ризик того, що у разі перебування на свободі він може з високою імовірністю здійснити протиправну діяльність та матиме можливість залучити до неї інших осіб. Відтак, існує ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Суд зазначає, що наразі достатніми та належними підставами продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не лише очікування розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками звільнення обвинуваченого та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відтак, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним; конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 ; дані про особу обвинуваченого (його неповнолітній вік, відсутність міцних соціальних зв`язків, вчинення даного кримінального правопорушення в умовах воєнного стану), суд дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не може запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та, застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою виправдано інтересами суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, тому слід продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, однак при оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, ураховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Отже, застосований запобіжний захід відносно обвинуваченого кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя.

Слід зазначити, що згідно з ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ураховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема, ст.114-1 Кримінального кодексу України.

Таким чином, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, забезпечення виконання ним належної процесуальної поведінки в умовах воєнного стану, ураховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення, який свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи, суд доходить висновку про необхідність продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на строк шістдесят днів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 110, 176-178, 183, 193-194, 197, 315, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 15 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 20.10.2025.

Суддя ОСОБА_1