ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/569/25 Справа № 711/3124/24 Категорія: ч. 1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000004 від 02.01.2024 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Черкаси, українець, громадянин України, одружений, працюючий на посаді водія ТОВ «Технокраїна», який на утриманні має трьох дітей 13.07.2010, 06.02.2015, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , несудимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді виправних робіт строком на 6 (шість) місяців з відрахуванням у дохід держави 10% доходу.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь Національної служби здоров`я України коштів в сумі 4484 грн 56 коп., витрачених на лікування потерпілого ОСОБА_9 .

У порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речового доказу.

У с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 01.01.2024 близько 13 год 06 хв, керуючи автомобілем «Фольксваген Т5» білого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався в напрямку від вулиці Нарбутівська до вулиці Подолинського, де неподалік подвір`я будинку АДРЕСА_3, почув звук удару по задній частині автомобіля та побачив трьох неповнолітніх осіб, що рухалися повз транспортний засіб. ОСОБА_7 зупинився, вийшов з автомобіля та підійшовши до малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ґрунті раптово-виниклих неприязних відносин, маючи прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс останньому один удар кулаком правої руки по обличчю з лівої сторони, внаслідок чого малолітній потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді забою з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя, які, у відповідності до висновку судово - медичної експертизи від 01.04.2024 № 02-01/270, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.05.2025 через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відмовивши у задоволенні цивільного позову прокурора в частині стягнення коштів витрачених на лікування потерпілого.

Ставить під сумнів дані протоколу проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_10 від 13.03.2024 з додатками, які покладені судом в основу обвинувального вироку, посилаючись на те, що дізнавач під час слідчої дії фактично говорив за неповнолітнього і показував йому куди та яким чином обвинувачений наніс удар потерпілому. При цьому вважає, що висновки судово-медичного експерта від 18.03.2024 № 02-01/213 та додаткової судово-медичної експертизи від 01.04.2024 № 02-01/270 лише підтверджують наявність у ОСОБА_9 тілесного ушкодження, однак не можуть бути доказом винуватості ОСОБА_7 в його заподіянні.

Щодо відеозапису з місця події, на який міститься посилання у вироку, зазначає, що ним не зафіксовано, що саме відбувалося на подвір`ї між дітьми та обвинуваченим, оскільки всі вони перебували за автомобілем, лише чутно розмову на підвищених тонах, зміст якої розібрати не можливо. Тому, на думку захисника, таким відеозаписом не підтверджується факт нанесення ОСОБА_7 удару ОСОБА_9 .

Уважає помилковими висновки суду першої інстанції про критичну оцінку показань свідка сторони захисту ОСОБА_11 , яка була очевидцем подій і спостерігала за ними з балкону своєї квартири. Свідок бачила, як двоє хлопців у дворі влаштували бійку, штовхалися, падали, казали 3 грн за удар, а один хлопець просто стояв біля них. У подальшому у двір заїхав автомобіль, з якого вийшов обвинувачений та щось говорив хлопцям, а потім почався балаган і діти між собою кричали. При цьому зазначила, що обвинувачений нікого не бив. Стверджує, що ОСОБА_11 перебуває з обвинуваченим у сусідських відносинах і сама запропонувала надати показання, тому сумніви суду, що призвели до критичної оцінки показань свідка, з огляду на перебування з обвинуваченим у дружніх відносинах, вважає необгрунтованими.

Звертає увагу на те, що факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень саме ОСОБА_7 спростовується показаннями свідка ОСОБА_12 - патрульного роти ТОР, який приїжджав на місце події на виклик і заперечив наявність будь-яких видимих тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 .

Щодо посилань суду про те, що ОСОБА_12 не впізнав потерпілого по фотокартці, зазначає, що свідку було надано зображення ОСОБА_9 з обличчям повернутим вправо і викревленим ротом. При цьому з такого зображення не можливо встановити дату, коли воно було зроблено і, відповідно, вік дитини, зображеної на ньому, тому, на думку захисника, є цілком логічним, що свідок не впізнав потерпілого, а таке фото слід визнати неналежним та недопустимим доказом.

Тож наголошує, що суд оцінив критично показання всіх свідків сторони захисту, однак не звернув увагу на те, що свідки сторони обвинувачення ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , показання яких покладено в основу обвинувального вироку, перебували в дружніх стосунках з потерпілим ОСОБА_9 , а перед конфліктом з обвинуваченим, билися, штовхалися між собою та падали, як про це наголошувала свідок ОСОБА_11 , тому тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути як наслідок бійки хлопців між собою. Уважає, що з метою уникнення відповідальності свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_10 могли спотворити та приховати від суду дійсний перебіг обставин подій за участі потерпілого та обвинуваченого.

Звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_10 вказували, що після події потерпілий одразу позвонив своєму батькові, який приїхав через 5 хвилин і викликав поліцію, яка приїхала через 10 хвилин. Натомість, з рапорту поліцейського встановлено, що виклик на 102 надійшов о 15 год 05 хв, тобто через 2 години після події і чим займалися ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 протягом цього часу, невідомо.

Узагальнюючи викладене зазначає, що стороною обвинувачення не доведено жодними доказами факту завдання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень саме ОСОБА_7 , а те, що між ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та обвинуваченим мав місце словесний конфлікт, на думку захисника, не доводить факту завдання тілесних ушкоджень потерпілому.

Додатково вказує, що суд не дотримався положень ст. 370, 84, 94 КПК України, роз`яснення Пленуму ВСУ, викладені в постанові від 29.06.1990 № 5 та вдався до формального перерахування досліджених доказів без їх належної оцінки. При цьому не надав належної правової оцінки показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та обвинуваченого, що призвело до ухвалення щодо ОСОБА_7 незаконного вироку.

Крім того просить під час апеляційного розгляду, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, дослідити: пояснення свідка ОСОБА_11 , надані під час судового розгляду 29.04.2025; пояснення свідка ОСОБА_12 , надані під час судового розгляду 09.05.2025; відеозапис з місця події, що мала місце 01.01.2024 за адресою: АДРЕСА_2.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 прокурором подані заперечення, які зводяться до безпідставності апеляційних вимог.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явилась законний представник потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_15 , яка в заяві від 11.07.2025 просила судовий розгляд проводити за її відсутності та висловила позицію щодо залишення вироку місцевого суду без змін. З огляду на наведене, апеляційний розгляд, за відсутності заперечень учасників судового провадження, проводиться за відсутності законного представника потерпілого, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги в повному обсязі з наведених в ній підстав, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений у його вчиненні винний.

Колегією суддів установлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх фактичних обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Місцевим судом, на виконання положень ст. 10, 22 КПК України, перевірено доводи сторони обвинувачення та захисту, створено необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , заперечивши свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення показав, що 01.01.2024 о 13 год він з дружиною ОСОБА_16 і дитиною на автомобілі Фольцваген їхали додому та, повернувши на вулицю в напрямку будинку, побачили трьох дітей, які махали руками, штовхалися. Коли під`їхали ближче, хлопці розбіглися, один побіг у праву сторону, а інші два - в ліву. Потім двоє дітей завернули за машину і він почув звук удару по ній, тому зупинився подивитися, чи є пошкодження. Вийшовши із салону він запитав у хлопців, навіщо вони зачепили його машину, на що хлопець на ім`я ОСОБА_17 висловився нецензурно, а потім чи перечепився, чи злякався і впав назад. Він подав ОСОБА_17 руку та допомагав підвестися, в цей час інший хлопчина почав кричати, що ви робите. У подальшому він поїхав додому, а через дві години йому зателефонував батько ОСОБА_17 для з`ясування обставин події. У зв`язку із чим він відправив батькові ОСОБА_17 відеозапис, на якому видно, як він під`їжджав до будинку. Наголосив, що після подій хлопці продовжили гуляти на майданчику аж до приїзду поліції і ознак того, що комусь з них погано, не подавали. У той день він у дворі будинку спілкувався з батько ОСОБА_17 у присутності працівників поліції, потерпілого та двох його друзів. Також він демонстрував відеозапис подій поліцейським. Звернув увагу на те, що ОСОБА_17 спочатку стояв за батьком, а по приїзду працівників поліції, йому стало погано, почало паморочитися в голові. Додав, що ні він, а ні працівники поліції не побачили у ОСОБА_17 будь-яких тілесних ушкоджень. На місці події батько ОСОБА_17 заяву не писав, а про її існування він дізнався через чотири місяці. Йому не відомо, чому діти стверджують, що саме він завдав удар потерпілому. Тож категорично заперечив факт побиття потерпілого або застосування до нього фізичної сили.

Незважаючи на зайняту обвинуваченим ОСОБА_7 позицію щодо невизнання факту умисного нанесення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, встановлених та наведених у вироку суду першої інстанції, підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними у вироку доказами, зокрема, даними:

- показань неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 про те, що 01.01.2024 близько 15 год, точного часу не пам`ятає, він з друзями гуляли в районі Д, махали руками між собою, дурачились, однак не билися. Коли їхала машина обвинуваченого, він стояв на проїзній частині, його друг ОСОБА_18 був зліва від нього, а інший - ОСОБА_19 перебував праворуч. ОСОБА_7 вийшов з автомобіля і почав казати, що він (потерпілий) чимось провів або вдарив по бамперу, після чого вдарив його в обличчя і він впав, вдарившись головою. Він подзвонив батькові, який швидко приїхав на місце події, розпитав, що трапилось і викликав поліцію. Також батько подзвонив по телефону, який був на машині обвинуваченого, однак на вулицю вийшла жінка. Сам ОСОБА_7 вийшов з будинку коли приїхала поліція. Увесь час його друзі були поруч і з місця події не уходили;

- показань законного представника потерпілого ОСОБА_15 про те, що 01.01.2024 у другій половині дня позвонив її чоловік ОСОБА_20 та повідомив, що сина ОСОБА_17 вдарив незнайомий чоловік. У зв`язку із чим ОСОБА_20 поїхав на місце події, де ОСОБА_17 йому розказав, що їхала машина, а він провів по ній рукою, після чого з машини вийшов чоловік, який його вдарив, від чого він впав, а друзі почали кричати «що ти робиш». При цьому ОСОБА_17 вказав на машину, водієм якої був чоловік, з номером мобільного телефону, по якому ОСОБА_20 дзонив, однак ніхто не відповідав. Через деякий час на Вайбер чоловікові написала жінка і між ними почалася переписка щодо побиття ОСОБА_17 , також було скинуто відео подій. Одночасно було викликано поліцію. Через деякий час ОСОБА_7 , його дружина і ще хтось спілкувались з ОСОБА_20 у дворі. У зв`язку із тим, що ОСОБА_17 почало нудити і запаморочилося в голові, чоловік відвіз його в лікарню, де сина госпіталізували, після чого в райвідділі він написав заяву. По факту спричиненого тілесного ушкодження у ОСОБА_17 виявлено струс головного мозку, закрита черепно-мозкова травма та забій лівої щоки. З приводу подій син їй розповідав, що вони з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 дуркували, пожартували над водієм, за що і отримали;

- показань неповнолітнього свідка ОСОБА_10 про те, що 01.01.2024 за АТБ в районі Д він гуляв з ОСОБА_17 і ОСОБА_19 , вони спілкувалися і гралися. Повз них проїхав бусік ОСОБА_21 і ОСОБА_17 його торкнувся. Після чого водій зупинив автомобіль, вийшов із салону і, нічого не пояснюючи, вдарив кулаком в обличчя ОСОБА_17 , від чого він впав спиною на землю, вдарившись головою. У цей час в машині також була жінка з дитиною. Він бачив, що від удару в області вилиці ОСОБА_17 було почервоніння. Після чого обвинувачений оглянув свою машину і почав з ними виясняти ситуацію. Вони позвонили батькові ОСОБА_17 , який приїхав швидко і викликав поліцію. Коли приїхала поліція, вони також дивилися відеозапис з камери. Також пам`ятає, що батько ОСОБА_17 комусь телефонував, у двір виходила жінка, а потім ОСОБА_7 і вони про щось спілкувалися;

- показань неповнолітнього свідка ОСОБА_13 про те, що того дня з друзями гуляв біля АТБ, вони дурачились між собою, однак не билися. Повз них їхала машина, яка зупинилась, з неї вийшов ОСОБА_7 , який вдарив ОСОБА_17 кулаком по обличчю, а саме по правій щоці, від чого він впав, вдарившись головою. Причина цього конфлікту йому не відома. Хвилин через десять на місце події приїхав батько ОСОБА_17 , а поліція - через хвилин 10-15. Також пам`ятає, що після телефонного дзвінка батька ОСОБА_17 у двір виходив чоловік. Працівники поліції спілкувались з ОСОБА_17 , однак про що саме, він не пам`ятає;

- показань свідка ОСОБА_20 про те, що 01.01.2024 у другій половині дня йому зателефонував син ОСОБА_17 , який повідомив, що його вдарив чоловік. Коли він приїхав до АТБ, що на вул. Петровського, де перебував син з друзями ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , побачив почервоніння на лівій щоці ОСОБА_17 від кулака. Син розповів йому, що відбулося та вказав на білий бус, водієм якого був той чоловік. Він зателефонував на номер телефону, що був розміщений на автомобілі, однак ніхто не відповів. Потім на Вайбер прийшло повідомлення і він написав, що є батьком ОСОБА_17 , і хоче поспілкуватися з водієм, який вдарив його дитину. У відповідь отримав повідомлення про те, що дитину ніхто не бив і спілкуватися з ним не будуть. У зв`язку із чим він викликав працівників поліції. Коли спілкувався з патрульними, на двір вийшла якась жінка, ОСОБА_7 та його дружина, які почали розповідати, що ОСОБА_17 ніхто не зачіпав. Спочатку обвинувачений казав, що нічого не робив, а потім розповів, що дав дитині ляпаса. Діти розповідали, що чоловік вдарив з кулака Назара, а іншого хлопця штовхнув. На місці події він заяву не писав, відвіз сина в лікарню, після чого поїхав у райвідділ поліції, де і написав відповідну заяву. Зазначив, що після отриманого тілесного ушкодження Назара нудило, боліла голова і лікар діагностував у нього струс головного мозку;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 13.03.2024 з фототаблицею, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 відтворив дії, обстановку та обставини за яких ОСОБА_7 наніс йому один удар кулаком правої руки по обличчю зліва, внаслідок чого він впав на землю та вдарився потилицею;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 13.03.2024 з фототаблицею, згідно якого свідок ОСОБА_10 відтворив обставини події, які мали місце 01.01.2024, зокрема, продемонстрував як ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки по обличчю зліва, внаслідок чого потерпілий впав спиною на землю та вдарився потилицею;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 13.03.2024 з фототаблицею, згідно якого свідок ОСОБА_13 відтворив обставини події, які мали місце 01.01.2024, зокрема, продемонстрував як ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки по обличчю зліва, внаслідок чого потерпілий впав спиною на землю та вдарився потилицею;

- висновку судово-медичного експерта від 18.03.2024 № 02-01/213 про те, що у ОСОБА_9 мали місце травма голови зі струсом головного мозку, забій з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя, які виникли від дії тупого (тупих) предмету (предметів), по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному в постанові про призначення експертизи та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Тілесні ушкодження ОСОБА_9 у вигляді забою з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя виникли від травматичної дії тупого предмету в ділянку лівої половини обличчя. Травма голови зі струсом головного мозку у ОСОБА_9 могла виникнути в результаті падіння з положення стоячи з прискоренням на площину чи виступаючу поверхню. Такі тілесні ушкодження могли виникнути за обставин, вказаних у протоколах проведення слідчих експериментів від 13.03.2024 за участю ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 ;

- висновку додаткової судово-медичної експертизи від 01.04.2024 № 02-01/270 про те, що у ОСОБА_9 мали місце травма голови зі струсом головного мозку, забій з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя, які виникли від дії тупого предмету (предметів), по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному в постанові про призначення експертизи та відносяться: травма голови зі струсом головного мозку до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; забій з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя до категорії легких тілесних ушкоджень. Забій з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя найбільш ймовірно виник від травматичної дії тупого предмету в ділянку лівої половини обличчя;

- відеозапису з місця події, яким зафіксовано подвір`я багатоповерхового будинку станом на 13 год 05 хв 01.01.2024. З відеозапису встановлено, що в напрямку від будинку по проїжджій частині рухаються троє дітей, двоє з яких між собою штовхаються та розмовляють. У цей час в напрямку житлового будинку рухається автомобіль і діти розходяться по різні його боки. Після того, як діти залишилися позаду автомобіля, водій ОСОБА_7 зупиняє його, виходить із салону та прямує в сторону, де знаходяться двоє хлопців, а у подальшому зникає з поля зору камер. Відразу чути слова дітей, які тричі кричать: «що ви робите?». Після чого ОСОБА_7 повертається за кермо автомобіля, їде до будинку, з якого ведеться відеоспостереження та паркується біля під`їзду.

Наведені докази колегія суддів визнає належними, допустимими, достатніми та такими, що поза розумним сумнівом підтверджують факт заподіяння саме ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , а посилання в апеляційній скарзі сторони захисту, таких висновків не спростовують.

Зокрема, колегія суддів вважає встановленим наведеними вище доказами той факт, що 01.01.2024 між обвинуваченим ОСОБА_7 та малолітнім ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, пов`язаних із діями останнього по відношенню до належного йому автомобіля, виник конфлікт. Під час якого ОСОБА_7 умисно наніс потерпілому удар кулаком правої руки по обличчю з лівої сторони, спричинивши ОСОБА_9 легке тілесне ушкодження у вигляді забою з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя, наявність якого підтверджується, у тому числі, висновками експерта від 18.03.2024 № 02-01/213 та від 01.04.2024 № 02-01/270.

Показання потерпілого ОСОБА_9 щодо механізму та способу нанесення йому тілесного ушкодження обвинуваченим ОСОБА_7 , узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 - очевидців подій, даними протоколів слідчих експериментів від 13.03.2024, проведених за участі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , висновками експерта від 18.03.2024 № 02-01/213 та від 01.04.2024 № 02-01/270, якими визнано вирогідним механізм заподіяння тілесного ушкодження потерпілому за обставин, наведених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , під час слідчих експериментів.

Будь-яких суперечностей в показаннях потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 не встановлено, такі показання є логічними, послідовними, доповнюють одне одного, відповідають відтвореним ними обставинам під час слідчих експериментів і узгоджуються з іншими доказами.

Розбіжності в показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_10 щодо часу, через який на місце події приїхав батько ОСОБА_9 , на які посилається в апеляційній скарзі сторона захисту, є не суттєвими, такими, що не стосуються доведеності пред`явленого обвинувачення та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 .

Доводи сторони захисту про те, що під час слідчого експерименту малолітній свідок ОСОБА_10 фактично повторював за дізнавачем обставини події, очевидцем яких він був, колегія суддів визнає такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

З протоколу слідчого експерименту від 13.03.2024 проведеного зі свідком ОСОБА_10 вбачається, що така слідча дія проведена в «Зеленій кімнаті» за участі законного представника ОСОБА_22 та психолога ОСОБА_23 . Під час слідчої дії свідок ОСОБА_10 самостійно відтворив обставини події та показав на манікені механізм нанесення ОСОБА_7 удару кулаком в обличчя ОСОБА_9 . При цьому від учасників слідчого експерименту, у тому числі від законного представника ОСОБА_22 та психолога ОСОБА_23 , не надходило будь-яких заяв та зауважень щодо ходу проведення слідчої дії. Підстави вважати, що слідча дія проведена з порушенням положень ст. 240, 223 КПК України, а її результати не зафіксовані з урахуванням вимог ст. 104 КПК України, у колегії суддів відсутні.

Також колегія суддів враховує, що відтворені свідком ОСОБА_10 обставини та механізм нанесення потерпілому тілесного ушкодження під час слідчої дії узгоджуються із показаннями, наданими свідком безпосередньо суду першої інстанції, без будь-якої сторонньої допомоги.

Та обставина, що в силу віку та незвичної для себе обстановки свідок ОСОБА_10 під час слідчої дії був дещо розгублений, не спотворює та не спростовує відтворені ним обставини, та не вказує на недопустимість як доказу протоколу проведеного за його участі слідчого експерименту з додатками.

Дійсно, як вірно зазначено захисником, висновки експерта від 18.03.2024 № 02-01/213 та від 01.04.2024 № 02-01/270 самі по собі лише підтверджують наявність у ОСОБА_9 легкого тілесного ушкодження. Разом з цим такі висновки експерта оцінені судом з урахуванням положень ст. 94 КПК України, у сукупності із показаннями потерпілого та оцевидців подій свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 і такі докази вказують на те, що тілесне ушкодження ОСОБА_9 завдано саме ОСОБА_7 .

Незважаючи на те, що на відеозаписі події не видно самого моменту нанесення ОСОБА_7 удару потерпілому, ним чітко зафіксовано, як діти тричі вигукують «що ви робите», що у сукупності із наведеними вище доказами доводить, пред`явлене обвинувачення.

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом показань свідків ОСОБА_16 , яка є дружиною ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , яка перебуває у дружніх сусідських відносинах з останнім та можуть приховувати або спотворювати фактичні обставини події, що мала місце 01.01.2024., з метою уникнення обвинуваченого від відповідальності за вчинене.

Крім того, як установлено шляхом допиту свідка ОСОБА_11 , вона не знаходилась в момент заподіяння тілесного ушкодження на місці події, а перебувала на балконі своєї квартири, на певній відстані, тому, з урахуванням того, що подія відбувалась за автомобілем, виникають сумніви в тому, що вона могла бачити в повній мірі всю обстановку подій, у тому числі момент завдання удару. На те, що такий свідок могла не бачити дійсних обставин події вказує і те, що під час допиту судом першої інстанції вона вказувала, що коли ОСОБА_7 спілкувався з дітьми, ніхто з них не падав, що спростовується показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , потерпілого, та й самого обвинуваченого про те, що ОСОБА_9 падав і він допомагав йому підвестися.

Що стосується показань співробітника патрульної поліції ОСОБА_12 , який не є очевидцем події та виїздив на виклик 01.01.2025, вони носять абстрактний характер і не відповідають встановленим обставинам події. Під час допиту свідка встановлено, що він не може пригадати, яка кількість дітей була на місці події, при огляді фотографії потерпілого не зміг чітко вказати, чи це саме ця дитина заявляла про побиття, навіть не зміг назвати напарника, який з ним прибув на виклик. Тому судом вони обгрунтовано визнані неінформативними, такими, що не можуть підтвердити версію подій сторони захисту. Те, що ОСОБА_12 під час візуального огляду потерпілого не бачив на ньому будь-яких видимих тілесних ушкоджень, не спростовує наведених вище показань свідків, висновків експертів та не вказує на те, що на момент його приїзду на місце події за викликом у потерпілого ОСОБА_9 було відсутнє тілесне ушкодження у вигляді забою з набряком м`яких тканин лівої половини обличчя.

Твердження сторони захисту про те, що перед конфліктом з обвинуваченим, ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та потерпілий ОСОБА_9 билися, штовхалися між собою та падали, у зв`язку із чим виявлені тілесні ушкодження у останнього могли виникнути як наслідок бійки хлопців між собою, будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджені. З показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_9 дійсно слідує, що вони махали руками, штовхалися і дурачилися, однак кожен із них заперечив факт бійки або заподіяння один одному тілесних ушкоджень, що також узгоджується із даними відеозапису, яким частково зафіксовано обставини, що мали місце перед конфліктом та з висновком експерта про те, що тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути за обставин, вказаних у протоколах проведення слідчих експериментів від 13.03.2024 за участю ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 .

Та обставина, що про події було повідомлено на 102 через певний проміжок часу пояснюється показаннями свідка ОСОБА_20 , який вказував на те, що одразу після дзвінка сина він прибув на місце події та протягом певного проміжку часу намагався самостійно з`ясувати ситуацію та телефонував обвинувачениму, а вже потім викликав поліцію.

Наразі, колегією суддів під час апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_7 не встановлено обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції та наявність підстав для закриття кримінального провадження, про що в апеляційній скарзі порушує питання сторона захисту.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Захисник в апеляційній скарзі просив повторно дослідити обставини встановлені під час кримінального провадження, зокрема, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , наданих суду першої інстанції та переглянути відеозапис з відображенням подій, що мали місце 01.01.2024.

Разом з цим обґрунтування такого повторного дослідження доказів стороною захисту фактично зводиться до необхідності надання їм апеляційним судом іншої юридичної оцінки.

Оскільки передбачених законом підстав для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні стороною захисту не наведено, а колегією суддів не встановлено, у задоволенні відповідного клопотання відмовлено, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду про те, що сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Звертається увага на те, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК України, у суду апеляційної інстанції не виникає обов`язку досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Перевіряючи відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього, колегія суддів виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Покарання, як про це зазначено в положеннях ст. 65 КК України, призначається з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, на виконання загальних засад його призначення та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, працює, має на утриманні малолітніх дітей, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його відношення до скоєного та поведінку у подальшому, яка вказує на те, що він наслідків від своїх дій не усвідомив, заподіяну шкоду не відшкодував, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та наявності обставини, що його обтяжує - вчинення кримінального проступку щодо малолітньої дитини та у присутності дитини, і обгрунтовано призначив покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 125 КК України у виді виправних робіт.

З огляду на встановлені обставини, підстав для призначення ОСОБА_7 іншого за видом та розміром покарання, або із застосуванням положень ст. 69 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Даних про наявність обставин, що є пом`якшуючими покарання обвинуваченого, з матеріалів кримінального провадження не вбачається. Обмежень передбачених ст. 57 КК України, що вказують на неможливість ОСОБА_7 відбувати покарання у виді виправних робіт, не виявлено.

На переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_7 покарання у виді виправних робіт на визначений судом строк, є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Колегія суддів погоджується із задоволенням судом першої інстанції цивільного позову прокурора в інтересах Національної служби здоров`я України про відшкодування за рахунок обвинуваченого витрат понесених на лікування ОСОБА_9 в КНП «Черкаська обласна дитяча лікарня Черкаської обласної ради» в сумі 4484 грн 56 коп, який вирішено з урахуванням положень ст. 128 КПК України, ст. 1206 ЦК України, вважаючи суму визначену судом до стягнення такою, що понесена лікувальним закладом та належним чином підтверджена.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, під час апеляційного перегляду не виявлено.

Ураховуючи зазначене, підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту, зміни чи скасування вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.05.2025, в тому числі у зв`язку із необхідністю закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців у порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді