ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши в судовому засіданні у залі суду в м. Рівне кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002211 від 08.04.2015 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Здолбунів Рівненської області, українця, громадянина України, одруженого, працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час не судимий в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд -

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Пісків Костопільського району Рівненської області, українця, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє10.03.2025 Сарненським районним судом Рівненської області за ч.1 ст. 263 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців, на даний час перебуває в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор».

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд -

ВСТАНОВИВ:

Так, 5 квітня 2015 року, близько 21 години 00 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку №6, що по вул. Полуботка в м. Рівне, з корисливих мотивів, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , вчинили напад на ОСОБА_6 , в ході якого нанесли йому не менше одного удару рукою в обличчя, в результаті чого заподіяли тілесні ушкодження у вигляді забійних ран слизових оболонок верхньої і нижньої губ (по одній на кожній) у вигляді рубців, травматичної екстракції (відсутність) 1-го зуба-різця на верхній щелепі зліва, які згідно висновку експерта за №494 від 05.06.2015 відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я, та відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «Samsung C100», вартість якого згідно висновку експерта №3.2-300/15 від 02.06.2015 становить 113 гривень, та грошовими коштами в сумі 385 гривень, чим завдали ОСОБА_6 майнової шкоди на загальну суму 498 гривень.

Заслухавши думку учасників процесу, з`ясувавши правильне розуміння ними змісту обставин справи, а також те, що сумнівів у добровільності їх позицій немає, роз`яснивши положення ч.3 ст.349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини у апеляційному порядку, суд визнав недоцільним досліджувати докази стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і вважає вину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, доведеною повністю.

Органом досудового слідства вірно кваліфіковані дії обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч.2 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний ізнасильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу(розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Обставини справи, встановлені даним вироком, а саме, місце, час, спосіб вчинення та наслідки злочину, форма вини i мотиви злочину ніким iз учасників судового розгляду, в тому числі i самими обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,не оспорюються. Обвинувачений ОСОБА_4 надав суду показання, що дійсно 05.04.2015 поблизу ринку разом із ОСОБА_5 нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_6 та відкрито заволоділи його мобільним телефоном і грошовими коштами.Вказав, що шкодує про вчинене, став на шлях виправлення, офіційно працевлаштований, має сім`ю. Обвинувачений ОСОБА_5 надав суду показання, що дійсно 05.04.2015 поблизу ринку разом із ОСОБА_4 нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_6 та відкрито заволоділи його мобільним телефономі грошовими коштами.Вказав, що шкодує про вчинене.

Потерпілий ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується актовим записом про смерть №2047 від 12.12.2018, складеним Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст.65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись загальними засадами призначення покарання (ст.65 КК України), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання. Визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено є не лише кара, а й виправлення засудженого.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_4 вчинив злочин, що Законом України про кримінальну відповідальність віднесений до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення та особу винного, який має постійне місце проживання, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на даний час вважається таким, що не має судимості, згідно ст.89 КК України.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд відносить щире каяття, яке виражається у визнанні винуватості в обсязі обвинувачення, ставленні обвинуваченого до скоєного, осуду своїх дій, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки такі обставини підтверджені в ході розгляду кримінального провадження.

Водночас при призначенні покарання суд враховує всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, так і після них. Ці фактори мають стати показником позитивних тенденцій виправлення винного, зниження його рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації ОСОБА_4 . Суд також бере до уваги незначний розмір завданої майнової шкоди (498 гривень), відшкодування завданих збитків у ході досудового розслідування шляхом повернення мобільного телефону потерпілому, а також той факт, що з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло 10 років.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Також суд враховує, що ОСОБА_5 вчинив злочин, що Законом України про кримінальну відповідальність віднесений до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення та особу винного, який на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, востаннє 10.03.2025 Сарненським районним судом Рівненської області за ч.1 ст.263 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд відносить щире каяття, яке виражається у визнанні винуватості в обсязі обвинувачення, ставленні обвинуваченого до скоєного, осуду своїх дій, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки такі обставини підтверджені в ході розгляду кримінального провадження.

Водночас при призначенні покарання суд враховує всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, так і після них. Ці фактори мають стати показником позитивних тенденцій виправлення винного, зниження його рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації ОСОБА_5 .Суд також бере до уваги незначний розмір завданої майнової шкоди (498 гривень), відшкодування завданих збитків у ході досудового розслідування шляхом повернення мобільного телефону потерпілому, а також той факт, що з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло 10 років.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Згідно постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №166/1065/18, каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щиро покаялися з приводу вчиненого як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, висловили жаль з приводу свого вчинку та вказали, що в подальшому таких протиправних діянь не вчинятимуть.

Обставини, що характеризують особу обвинуваченого, становлять предмет доказування в кримінальному провадженні, вони обов`язково враховуються при вирішенні питання про вид та розмір покарання, можливість звільнення від його відбування.

Під особою обвинуваченого треба розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Відповідно до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відомості про особу винного ОСОБА_4 , достатній рівень його соціалізації, а також сукупність наведених пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дають суду підстави для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті обвинувачення.

Відомості про особу винного ОСОБА_5 , достатній рівень його соціалізації, а також сукупність наведених пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дають суду підстави для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті обвинувачення, а також не призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Як зазначено, у статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст.75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст.75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При вирішенні питання про можливість на підставі вироку суду звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання, суд перш за все враховує внормованістаттею 75 КК України підстави звільнення від відбування покарання, відповідно до якого суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання при призначенні, зокрема, покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років ОСОБА_4 , який офіційно працює в КП «Здолбунівське» прибиральником території, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбування покарання, але в умовах постійного контролю за його поведінкою органами пробації, а тому на підставі ст.75 КК України його слід звільнити від відбування покарання з випробуванням та покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Перешкоди для застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання за формальними критеріями, що передбачені статтею 75 КК України, щодо ОСОБА_4 відсутні.

Наведені судом обставини і дані про особу винного є цілком сприятливими для прийняття такого рішення.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з ст.61 Конституції, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, призначеного ОСОБА_4 .

Наведені міркування дають суду підстави дійти висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого за вироком найбільш суворого заходу примусу, без надання особі можливості виправлення без ізоляції від суспільства.

Невжиття ж звільнення від покарання з випробуванням лише з мотивів тяжкості вчиненого злочину та суворості передбаченого за нього покарання є таким, що суперечить засадам кримінального провадження, які проголошують верховенство права, законність, справедливість.

З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що обвинувачений на теперішній час загрози для суспільства не становить, має міцні соціальні зв`язки, соціально адаптований, підстав очікувати продовження обвинуваченим вчинення правопорушень суд не встановив.

Оскільки призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, бути необхідним і достатнім для виправлення особи,це дає суду достатні підстави визнати, що забезпечити виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливо без реального відбування ним покарання без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків органами пробації протягом іспитового строку, який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства і буде відповідати принципу Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод пропорційності обмеження прав людини і легітимної мети покарання та невідворотності покарання.

Окрім того, суд вважає за можливе не призначати обвинуваченому ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна, що відповідає вимогам ст.77 КК України та роз`ясненням, наведеним у абз. 3 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» про те, що у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується, оскільки статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

При призначення покарання ОСОБА_5 суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.187 КК України, вчинено ним до ухвалення вироку Сарненським районним судом Рівненської області від 13.03.2025, у зв`язку із чим покарання необхідно призначити із врахуванням ч.4 ст.70 КК України.

Цивільний позов у провадженні відсутній.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави слід стягнути 245,52 грн. витрат на залучення експерта (по 122,76 грн. із кожного).

Долю речових доказів вирішити відповідно до ч.9 ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_4 за ч.2 ст.187 КК України та призначити покарання, із врахуванням ст.69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 починається з часу проголошення вироку.

Визнати винним ОСОБА_5 за ч.2 ст.187 КК України та призначити покарання,із врахуванням ст.69 КК України, у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, із врахуванням вироку Сарненського районного суду Рівненської області від 10.03.2025, остаточне покарання призначити ОСОБА_5 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбування покарання рахувати з 10.03.2025.

Стягнути із обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертав в сумі 245,52 гривень(по 122,76 гривень із кожного).

Речовий доказ мобільний телефон марки «Samsung C110», вважати повернутим потерпілому ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку до Рівненського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Прокурору та обвинуваченому копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1