Справа № 126/1359/24
Провадження №11-кп/801/1111/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем судового засідання ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8

представник служби у справах дітей Бершадської міськовї ради ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000181, за апеляційною скаргою з доповненням прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 та апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 11.09.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого без реєстрації в АДРЕСА_2 , громадянина України, учня 9 класу спеціалізованої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів смт. Залізці Тернопільського району Тернопільської області, судимого:

- вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 22.05.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України, згідно ст. 69 КК України до двох років шести місяців позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік;

- вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29.01.2024 за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст.ст. 69, 70, 71 КК України до трьох років позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України та засуджено до покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України - три роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України - три роки три місяці позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 покарання у виді трьох років трьох місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано ОСОБА_7 невідбуту частину покарання за вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29.01.2024 та за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 01.04.2024 по 30.05.2024.

Стягнуто з ОСОБА_7 , а у разі відсутності у нього майна з його батька ОСОБА_11 витрати за проведення судової трасологічної експертизи № СЕ-19/102-24/7066-Д в сумі 2650,48 грн та судової транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/102-24/7098-АВ в сумі 3029,12 грн.

Вирішено питання з речовими доказами.

ВСТАНОВИВ:

29.03.2024 біля 15 год. 00 хв. обвинувачений неповнолітній ОСОБА_7 , перебуваючи в магазин-барі, який знаходиться по АДРЕСА_3 , та належить потерпілій ОСОБА_12 , помітивши на дерев`яному стільці кухонної кімнати чорну жіночу сумку, належну останній, маючи умисел на крадіжку чужого майна, скориставшись відсутністю потерпілої, яка водночас являється продавцем цього закладу, діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, який продовжувався востаннє Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану» від 05.02.2024 № 49/2024, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, підійшов до вищевказаної жіночої сумки, відкрив її, звідки з гаманця чорного кольору таємно, повторно, умисно, з корисливих спонукань викрав грошові кошти в сумі 3100 грн., купюрами по 500, 200, 100 грн., а також 100 доларів США, що відповідно до офіційного курсу долару США станом на 29.03.2024 становить 3922,14 грн., чим спричинив майнову шкоду потерпілій ОСОБА_12 на загальну суму 7022,14 грн.

Він же 31.03.2024 близько 20 год. 30 хв., проходячи повз станцію технічного обслуговування автомобілів, що розташована в м. Бершадь Гайсинського району Вінницької області по вул. Ярослава Мудрого, буд. 160, відчинивши хвіртку, яка не була замкнута на ключ, проник на територію цієї станції технічного обслуговування, де з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, підійшов до автомобіля ИЖ 2126, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого станом на 31.03.2024 могла становити 36914,95 грн., згідно висновку експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/102-24/7098-АВ від 16.05.2024, що перебуває в користуванні ОСОБА_13 та належить ОСОБА_14 , повторно, діючи умисно, маючи на меті використання автомобіля для проїзду, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, через незамкнені водійські двері проник до салону вищевказаного автомобіля. За допомогою ключа, який знаходився на панелі автомобіля, запустив двигун, увімкнув передачу переднього ходу та проїхав близько 10 метрів вперед, але, не впоравшись з керуванням, здійснив зіткнення з металевими воротами гаража. Надалі, не маючи можливості увімкнути передачу заднього руху автомобіля, ОСОБА_7 залишив територію станції технічного обслуговування.

Він же 31.03.2024 близько 23 години, проходячи повз домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_4 , побачив через відкриті ворота автомобіль «Шкода» державний номерний знак НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні потерпілого ОСОБА_15 , і в нього виник злочинний умисел на вчинення крадіжки майна з автомобіля. З цією метою обвинувачений ОСОБА_7 шляхом вільного доступу зайшов на територію домоволодіння та, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, який неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану» від 05.02.2024 № 49/2024, затвердженого Законом України № 3564-IX від 06.02.2024, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що його дії є непомітними для власника та сторонніх осіб, підійшов до цього автомобіля. Відчинивши задні дверці автомобіля, які були не замкнені на ключ, він проник в середину автомобіля. Перебуваючи в автомобілі, ОСОБА_7 викрав на задньому сидінні рюкзак чорного кольору, у якому знаходились грошові кошти в сумі близько 45 тисяч гривень купюрами номіналом по 500 та по 1000 гривень, рушник темного кольору та парасолька чорного кольору з чохлом. Окрім того, у вказаному автомобілі знаходився ще один рюкзак сірого кольору, у якому були особисті речі ОСОБА_15 . Вище зазначенні викраденні речі, крім грошових коштів, матеріальної цінності для потерпілого ОСОБА_15 не становлять.

В апеляційній скарзі прокурор в кримінальному провадженні ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м"якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України 5 років позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 289 КК України 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29.01.2024 та за сукупністю вироків призначити остаточне покарання у виді 5 років 7 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Вимоги обґрунтовує тим, що судом при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 в обґрунтування необхідності призначенню йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, враховано наявність пом`якшуючих обставин, передбачених ст. 66 КК України - щире каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітньою особою, а також визнано обставинами, що пом`якшують його покарання - повне визнання вини обвинуваченим, часткове відшкодування ним заподіяної майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції визнано обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 - повне визнання вини обвинуваченим та часткове відшкодування ним заподіяної майнової шкоди, що є проявом обставини - щире каяття і не є від`ємним від нього.

Крім того, відшкодування потерпілим грошових коштів було здійснено з коштів, які були вилученні протоколом огляду від 01.04.2024, під час якого, ОСОБА_16 написав добровільно розписку та видав з свого місця проживання викрадені речі та грошові кошти ОСОБА_17 , а не добровільно.

Обставини, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено, хоча ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення щодо особи похилого віку. ОСОБА_7 був обізнаний про те, що скоює кримінальне правопорушення відносно особи похилого віку.

Також судом не враховано, що згідно довідки від 25.04.2024 виданої Залозецькою селищною радою Тернопільського району Тернопільського області ОСОБА_7 знаходиться на обліку у службі у справах дітей як дитина, яка перебуває в складних життєвих обставинах 3 28.05.2021 на підставі повідомлення з поліції щодо вчинення правопорушень та згідно довідки Залозецької селищної ради Тернопільського району Тернопільського області від 02.04.2024 ОСОБА_7 , характеризується посередньо, схильний до вчинення адміністративних правопорушень.

Кримінальні правопорушення, вчинені ОСОБА_7 , відповідно до статті ст. 12 КК України є тяжкими злочинами.

Суд, ухваливши рішення, яким на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднав покарання за вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29.01.2024 та за сукупністю вироків призначив основне покарання виді 3 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, що на 6 місяців більше, ніж призначене вироком Зборівського районного суду Тернопільської області.

Таким чином, суд першої інстанції за вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень приєднав лише 6 місяців позбавлення волі, що явно відповідає меті покарання, внаслідок підвищеної гуманності до неповнолітнього ОСОБА_7 та порушує розумний баланс між охоронюваними інтересам суспільства та покаранням неповнолітнього ОСОБА_7 .

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор зазначає про необґрунтоване врахування судом першої інстанції обставин, що пом`якшують покарання - повне визнання вини та часткове відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Просить з мотивувальної частини виключити - повне визнання вини обвинуваченим, часткове відшкодування ним заподіяної майнової шкоди.

Включити у мотивувальну частину вироку обставину, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить допитати повторно всіх свідків.

Зазначає, що при затриманні до нього працівниками правоохоронних органів було застосовано фізичний вплив.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав скаргу з доповненнями та просив її задовольнити.

Захисник та обвинувачений заперечили проти доводів скарги прокурора, підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим є рішення ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворішого покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена повторно, із проникненням в приміщення, в умовах воєнного стану та незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за які його засуджено, ґрунтується на зібраних у провадженні і перевірених у суді доказами, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України та учасниками провадження не оспорюється.

Вказуючи у апеляційній скарзі про здійснення фізичного тиску на обвинуваченого при його затримані, апелянт не наводить будь-яких даних, які могли б свідчити, що останній під час досудового розслідування піддавався поганому поводженню з метою отримання від нього зізнавальних показань, відповідно проведення перевірки, при умові визнання вини у вчиненні кримінальних правопорушень.

Колегія суддів зазначає, що для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

Обвинувачений був забезпечений правовою допомогою від самого початку досудового розслідування, в судових засіданнях завжди був присутній представник служби дітей. Однак, заяви про тиск на обвинуваченого пролунали лише в ході апеляційного провадження, тобто через тривалий час, коли, за його словами, відбулися стверджуванні ним події і отримане покарання у виді реального позбавлення волі.

Тобто, із плином часу, вказана заява унеможливлює її якісну перевірку.

За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо тиску на нього під час досудового розслідування і відхиляє їх як безпідставні.

Щодо вимог про двосторонній допит свідків у судовому засіданні, то колегія суддів вважає, вказані вимоги апелянта такими, що не підлягають задоволенню, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не обґрунтовує свої доводи та не зазначає, в чому полягає необхідність повторного допиту свідків.

В той же час прокурор заперечує правильність застосування судом положень ст. 69 КК України щодо ОСОБА_7 , з огляду на його особу, та вважає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах кримінального закону та ухвалене без врахування правових позиції Верховного Суду.

Оцінюючи правильність ухвалення рішення про застосування положень ст. 69 КК України необхідно виходити із змісту загальних засад призначення покарання, визначених ст. 50, 65 КК України, відповідно до яких суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

З огляду на принципи співмірності та індивідуалізації покарання, воно за своїм видом та розміром має бути адекватним характеру вчинених дії, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України суд наділений дискреційними повноваженнями призначати особі більш м`яке покарання, ніж встановлене санкцією статті за відповідне кримінальне правопорушення, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Зазначене означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Тобто суд, урахувавши певні обставини, що пом`якшують покарання, не обмежується лише їх перерахуванням у судовому рішенні, а й наводить у його мотивувальній частині те, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 11.05.2021 (справа №336/4256/18).

Взаємне поєднання обставин, які пом`якшують покарання, з обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу, які належним чином характеризують винного, є підставою для застосування положень ст. 69 КК України.

При цьому, зазначені обставини чи їх сукупність мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпечність злочину та/або небезпечність винної особи.

Вказаних вимог суд першої інстанції не дотримався.

Суд першої інстанції обґрунтовує необхідність застосування положень ст. 69 КК України до ОСОБА_7 щирим каяттям, повним визнанням своєї вини, частковим відшкодуванням завданої ним шкоди.

Вказані обставини, як і такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, є вкрай сумнівними.

Для визнання обставиною, що пом`якшує покарання у виді щирого (дійового) каяття є необхідна умова повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди. Проте ОСОБА_7 не відшкодував шкоду, заподіяну кримінальними правопорушеннями.

Так, відшкодування грошових коштів було здійснено з тих коштів, які було вилучено працівниками поліції, отже видав їх він не добровільно, що підтверджується протоколом огляду від 01.04.2024. Таким чином, часткове відшкодування завданих збитків не може бути враховано як пом`якшуюча покарання обставина при призначенні ОСОБА_7 покарання, оскільки будь-яких активних дій щодо її відшкодування обвинувачений не вчиняв.

Щодо щирого каяття, то в судовому засіданні ОСОБА_7 хоча і було визнано вину, проте вибачення у потерпілої він не попросив, не оцінив негативні наслідки своїх дій для потерпілої.

Наведені обставини не вказують на щире каяття обвинуваченого.

Вину ОСОБА_7 визнав під тиском зібраних доказів. Крім того, у апеляційній скарзі вказав, що через вплив працівників поліції він мусив надати показання.

Застосовуючи ст. 69 КК України, суд взагалі не врахував особу обвинуваченого, який раніше двічі судимий за аналогічні злочини, має незняту і непогашену судимість. Вперто не стає на шлях виправлення.

На думку колегії суддів, є слушними доводи поданої апеляційної скарги прокурора щодо необхідності врахування як обтяжуючої обставини - вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 було достеменно відомо, що потерпіла є особою похилого віку, оскільки він з нею був знайомий та спілкувався з приводу роботи. Вказане він підтвердив в судовому засіданні при апеляційному розгляді.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції вимог ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 . Окрім того, покарання із застосуванням ст. 69 КК України призначено щодо обох кримінальних правопорушень.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду з висновками районного суду в частині відсутності обтяжуючої покарання обставини - рецидиву злочинів не погоджується, з огляду на таке.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України вказана норма закону передбачає дві самостійні обставини, які обтяжують покарання, вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. При цьому згідно ч. 2 ст. 153 КК України повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152, 154, 155 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення. Залежно від характеру кримінальних правопорушень, що входять у рецидив, він поділяється на два види: загальний та спеціальний.

При чому таким, що розглядається за п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України як обставина, яка обтяжує покарання, є лише загальний рецидив це такий рецидив, за якого новий умисний злочин не тотожний і не однорідний із попередніми (не утворює повторності) та який не впливає на кваліфікацію злочину.

Відповідно ж до ч. 4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Якщо ж вчинене особою нове умисне кримінальне правопорушення складає одночасно з одним із попередніх умисних кримінальних правопорушень їх повторність, а з іншим рецидив кримінальних правопорушень, то ці обставини мають бути враховані окремо з урахуванням положень ч. 4 ст. 67 КК України.

А за змістом положень ч. 2 ст.67 КК України суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати такою, що обтяжує покарання, в тому числі й зазначені у п.1 ч. 1 ст. 67 КК обставини, навівши мотиви свого рішення у вироку.

Виходячи з того, що згідно зі ст. 34 КК України рецидивом кримінального правопорушення визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення, не зняту або не погашену в установленому законом порядку, у кожній справі необхідно з`ясовувати відповідні дані.

Так оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 було засуджено за ч. 4 ст. ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України з кваліфікуючою ознакою вчинення кримінального правопорушення повторно. При призначенні обвинуваченому покарання суд не визнав рецидив кримінальних правопорушень обставиною, що обтяжує покарання.

Водночас відповідно до обвинувального акту рецидив злочинів також визначено обтяжуючою покарання обставиною.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 має не зняту та не погашену судимість за вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29.01.2024, яким його засудженого за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. ст. 69, 70, 71 КК України до трьох років позбавлення волі.

Відтак ОСОБА_7 має судимість за умисні кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК України, останнє з яких не утворює повторності із кримінальним правопорушенням, за яке його засуджено в даному кримінальному провадженні.

З огляду на те, що такий вид рецидиву охоплює різнорідні кримінальні правопорушення, місцевий суд прийшов до помилкового висновку про відсутність такої обтяжуючої покарання обставини.

Отже, місцевий суд, приймаючи рішення про відсутність обтяжуючої покарання обставини - рецидив злочину, не застосував закон, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК), тому вирок в цій частині підлягає приведенню у відповідність з нормами Закону, а саме скасуванню в частині відсутності обтяжуючих покарання обставин та ухваленню в цій частині нового вироку, яким визнати обтяжуючою покарання обставиною, - рецидив злочину .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю або частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Таким чином, апеляційна скарга з доповненнями прокурора є обґрунтованою, а тому вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів, з дотримання вимог ст. ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами, також злочини вчинені обвинуваченим є корисливими; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має незняті і непогашені судимості, вину у вчиненні крадіжок визнав під тиском доказів, посередньо характеризується за місцем реєстрації, знаходиться на обліку в службі у справах дітей, як дитина яка перебуває у складних життєвих обставинах.

Обставинами, що обтяжує покарання відповідно до п.6 ч.1 ст.67 КК України колегія суддів враховує - вчинення злочину щодо особи похилого віку, рецидив злочину.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого є вчинення злочинів у неповнолітньому віці.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України в межах санкцій зазначених статей, з урахуванням ч. 1 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 КК України.

Таке покарання на думку колегії суддів за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення обвинуваченою нових злочинів, оскільки таке покарання повною мірою відповідає меті покарання визначеного ст. 50 КК України.

Ураховуючи вищенаведене, апеляційні вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають до задоволення, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420, 615 КПК України, суд апеляційного суду,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 11.09.2025 року відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (щести) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29.01.2024 та за сукупністю вироків призначити остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 7 (семи) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку протягом 3-х (трьох) місяців з дня його проголошення.

Копію вироку вручити учасникам судового засіданні після його проголошення , обвинуваченому ОСОБА_7 , який утримується в місцях ізоляції від суспільства в установлений законом спосіб.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3