УХВАЛА

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 1-1000/2011

провадження № 51-552 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палатиКасаційного кримінального судуу складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

ОСОБА_20 ,

представників потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, та

ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, частинами 2, 3 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК),

ОСОБА_26 ( ОСОБА_27 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина Нігерії,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 частинами 2, 3 ст. 358 КК,

ОСОБА_28 ,ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина російської федерації, та

ОСОБА_29 ,ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190 КК,

за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_5 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 ,

встановив:

До Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду надійшла на розгляд касаційна скарга прокурора ОСОБА_5 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 .

За результатами розгляду касаційної скарги ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2025 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а оскаржувані ним судові рішення - без зміни.

Крім того, колегія суддів дійшла висновку про необхідністьпостановлення окремої ухвали щодо порушень прав громадян, допущених під час провадження в цій кримінальній справі, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, вказані вище судові рішення постановлені в порядку Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

Обов`язок, за наявності на те підстав, звертати увагу державних органів, громадських організацій або посадових осіб на встановлені у справі факти порушення закону, причини й умови, що сприяли вчиненню злочину і вимагають вжиття відповідних заходів, або виявлені порушення прав громадян та інші порушення закону, допущені при провадженні дізнання, досудового слідства або при розгляді справи нижчестоящим судом, покладається КПК 1960 року на суд шляхом винесення окремої ухвали чи постанови.

Невичерпний перелік підстав для винесення такого виду судових рішень, безпосередня функція яких бути ефективним засобом дотримання законності та забезпечення судом захисту прав і свобод людини, визначається статтями 23-2, 380, 400-2 КПК 1960 року.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) держава зобов`язана організувати судове провадження таким чином, щоб кожна особа мала право на розгляд справи упродовж розумного строку.

Так, 07 листопада 2008 року слідчим СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві порушено кримінальну справу за фактом шахрайського заволодіння службовими особами ТОВ «Кінгз Кепітал» грошовими коштами громадян за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК.

26 липня 2011 року заступником Генерального прокурора України затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 10-16884 за обвинуваченням ОСОБА_30 і ОСОБА_25 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, частинами 2, 3 ст. 358 КК, ОСОБА_26 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 частинами 2, 3 ст. 358 КК, ОСОБА_28 і ОСОБА_29 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190 КК.

27 липня 2011 року кримінальна справа стосовно ОСОБА_30 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 надійшла до Дніпровського районного суду м. Києва з Апеляційного суду м. Києва, де відповідно до вимог ст. 38 КПК 1960 року була визначена підсудність цієї кримінальної справи.

У період з 25 серпня 2011 року по 12 жовтня 2016 року в суді першої інстанції здійснювався розгляд цієї кримінальної справи.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року задоволено клопотання захисників, а вказану кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для організації проведення додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року вказану вище постанову скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені в цій постанові підстави не можуть розглядатися як підстави направлення справи на додаткове розслідування.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, серед іншого:

- вказав, що відповідно до вимог ст. 315-1 КПК 1960 року суд першої інстанції не був позбавлений можливості, за наявності підстав вважати, що ці обставини є суттєвими для вирішення кримінальної справи в межах пред`явленого обвинувачення, поставити питання на обговорення учасників судового провадження для прийняття рішення про направлення судового доручення;

- зауважив, що враховуючи, що розгляд справи здійснюється лише щодо конкретних підсудних, закон не дозволяє суду з`ясовувати обставини вчинення особами, що не є підсудними в цій справі, діянь, які вказують на наявність ознак складу злочину;

- ствердив, що порушення положень ст. 218 КПК 1960 року, на які місцевий суд послався як окрему підставу направлення справи на додаткове розслідування, не можуть бути прийняті як самостійна, вагома підстава направлення справи на додаткове розслідування;

- вважав передчасною і такою, що не відповідає положенням процесуального закону щодо цієї стадії, надану судом першої інстанції оцінку порушень ст. 85 КПК 1960 року;

- зазначив, що надана судом першої інстанції оцінка про порушення слідчим положень ст. 130 КПК 1960 року також не може бути підставою для направлення справи на додаткове розслідування;

- не вважав переконливими й такими, що відповідають вимогам процесуального закону, доводи про неконкретність та некоректність пред`явленого обвинувачення щодо всіх підсудних.

Після скасування судом апеляційної інстанції постанови місцевого суду про направлення кримінальної справи до Генеральної прокуратури України для організації проведення додаткового розслідування матеріали справи надійшли до суду першої інстанції та розгляд справи було розпочато спочатку.

За наслідками повторного розгляду кримінальної справи, який тривав з 13 квітня 2017 року по 07 грудня 2023 року, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року звільнено ОСОБА_30 і ОСОБА_25 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст.190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, частинами 2, 3 ст. 358 КК, ОСОБА_26 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190,ч. 3 ст. 27 частинами 2, 3 ст. 358КК, ОСОБА_28 і ОСОБА_29 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст.190 КК, а провадження у кримінальній справі закрито.

Цією ж постановою:

- скасовано в тому числі арешти на майно (перелік детально наведений у постанові);

- залишено без розгляду цивільні позови потерпілих (перелік детально наведений у постанові).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року змінено в частині вирішення питання про скасування арешту майна (скасовано арешт, накладений постановами Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого та 26 травня 2010 року в судових справах № 4-485/10, 4-1159/10), а в решті постанову суду першої інстанції залишено без зміни.

Колегія суддів виходить з того, що право на розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ оцінка розумності строків провадження здійснюється з урахуванням:

- складності справи;

- поведінки учасників процесу;

- поведінки органів державної влади, насамперед судів і органів обвинувачення.

Надаючи оцінку щодо порушення прав потерпілих внаслідок тривалого розгляду кримінальної справи у суді першої інстанції та подальшого закриття цієї кримінальної справи, залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих і скасування заходів забезпечення цивільного позову, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з причин такого порушення стало ухвалення місцевим судом постанови, яка була скасована судом апеляційної інстанції як незаконна, у зв`язку із чим розгляд справи було розпочато спочатку.

Вказана обставина, на переконання колегії суддів, значною мірою вплинула на сплив строку притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченого ст. 49 КК, під час нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, за таких обставин, заявлені у кримінальній справі цивільні позови потерпілих (кількість яких становить понад 400) фактично не були вирішені по суті, що позбавило потерпілих реальної можливості на судовий захист їхніх майнових прав саме в межах кримінального процесу.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідальність за дотримання розумних строків покладається не тільки на суд, а й на органи прокуратури як учасників кримінального процесу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон) прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Згідно з п. 4 ч. 4 ст. 19 Закону прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Статтею 22 Закону визначено, що прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені КПК.

З огляду на зміст матеріалів кримінальної справи, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в ході розгляду цієї справи в суді першої інстанції прокурор ОСОБА_5 :

- не підтримав цивільних позовів потерпілих, зазначивши про їх невідповідність вимогам КПК;

- повністю підтримав клопотання підсудних ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 про закриття справи на підставі ст. 49 КК, відмітивши наявність для цього законних підстав, при цьому клопотав у тому числі про скасування заходів забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, а також просив, зокрема, залишити без розгляду цивільні позови потерпілих.

Проте, за наявності такої позиції, прокурор ОСОБА_5 не погодився з постановою місцевого суду від 07 грудня 2023 рокута ухвалою суду апеляційної інстанції від 12 листопада 2024року стосовно ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 в частині скасування накладених арештів на майно й оскаржив їх у касаційному порядку.

Так, у касаційній скарзі прокурор ОСОБА_5 , не оскаржуючи законності прийнятого судом рішення про закриття кримінальної справи на підставі ст. 49 КК, скасування запобіжних заходів та вирішення питання щодо речових доказів, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, вважав передчасними вказані вище судові рішення в частині скасування накладених арештів на майно, які були вжиті з метою забезпечення цивільних позовів і конфіскації майна, у зв`язку із чим просив скасувати вказані вище судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є: 1) істотне порушення кримінально-процесуального закону; 2) неправильне застосування кримінального закону; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу.

Однак, зазначаючи в поданій касаційній скарзі про те, що судами попередніх інстанцій допущено істотне порушення кримінально-процесуального закону, прокурор взагалі не навів будь-яких обґрунтувань, які саме положення КПК 1960 року було порушено і з огляду на які обставини, на його думку, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не узгоджуються з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 7-1, ч. 2 ст. 11-1, ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 248 КПК 1960 року.

Не вказав прокурор ОСОБА_5 , яке істотне порушення кримінально-процесуального закону, на його думку, допущено судами попередніх інстанцій у цій справі і в ході судового засідання суду касаційної інстанції, у зв`язку із чим у задоволенні касаційної скарги сторони обвинувачення було відмовлено.

Крім того, колегія суддів зауважує, що розгляд справи в суді першої інстанції було неодноразово відкладено, у тому числі у зв`язку з неявкою сторони обвинувачення, на що звертала увагу представник потерпілих ОСОБА_31 у своїх клопотаннях, в яких просила суд першої інстанції застосувати заходи адміністративного впливу, зокрема і до прокурора.

Вказане, на переконання колегії суддів, з огляду на кількість потерпілих у цій справі, а також необхідність дотримання законності та забезпечення судом захисту прав і свобод людини, не може залишатися без відповідного реагування, а тому колегія суддів вважає за необхідне довести до відома голови Дніпровського районного суду м. Києва наведені вище факти порушення прав громадян для обговорення на зборах суддів цього суду для відповідного реагування, а також Генерального прокурора для відповідного реагування та вжиття заходів.

Керуючись статтями 23-2, 400-2 КПК 1960 року, Верховний Суд

постановив:

Довести до відома голови Дніпровського районного суду м. Києва факти порушення прав громадян для обговорення на зборах суддів цього суду для відповідного реагування, а також Генерального прокурора з метою відповідного реагування і вжиття заходів.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3