Провадження № 1-кп/734/434/25 Справа № 734/4265/25
В И Р О К

іменем України

16 жовтня 2025 року селище Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000362 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с-ща Козелець Чернігівської області, громадянина України, пенсіонера, інваліда 3 групи, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого у відповідності до ст. 89 КК України

обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 04.07.2023 у справі № 734/2278/23 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 40 800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.10.2023 у справі № 734/4441/23 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126, ч. 1 ст. 130, ч. 7 ст. 121 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 40 800 грн.

Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 08.05.2025 у справі № 734/1825/25 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 130 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Однак, ОСОБА_4 достовірно знаючи про наявність постанов суду від 04.07.2023, 20.10.2023, 08.05.2025, які набрали законної сили та будучи обізнаним з їх рішенням, з метою невиконання постанов суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом та маючи реальну можливість їх виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, всупереч рішенням суду, близько 12 год. 16 хв. 03.09.2025, рухаючись по вулиці Шевченка в с-щі Козелець Чернігівського району Чернігівської області, керуючи транспортним засобом скутером марки «Honda Tact», білого кольору та був зупинений працівниками патрульної поліції ВП № 1 (с-ще Козелець) Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області за порушення правил дорожнього руху, чим умисно не виконав постанови Козелецького районного суду Чернігівської області від 04.07.2023, 20.10.2023, 08.05.2025, які набрали законної сили.

Систематичність порушень ОСОБА_4 Правил дорожнього руху (вчинення останнім адміністративних правопорушень, за які на

ОСОБА_4 було складено постанови та протоколи про адміністративне правопорушення, а саме: серії ЕПР1 № 306620 від 20.04.2025; серії

ААД № 185155 від 18.09.2023; серії № ААД №160974 від 31.05.2023; серії

№ БАБ № 663755 від 20.09.2022; серії № БАБ № 664078 від 01.09.2022, серії

№ БАБ № 375621 від 31.05.2023, свідчить про ухилення останнього від виконання судового рішення, а саме: невиконання судового рішення від 04.07.2023 у справі № 734/2278/23, яке набрало законної сили, судового рішення від 20.10.2023 у справі № 734/4441/23, яке набрало законної сили, судового рішення від 08.05.2025 у справі № 734/1825/25, яке набрало законної сили, що є однією з форм його невиконання.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується в умисному невиконанні постанов суду, що набрали законної сили, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1

ст. 382 КК України.

Будучи допитаним в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 вину свою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, повністю визнав, щиро розкаюється у вчиненому, надав покази, що відповідають пред`явленому обвинуваченню. Дійсно мав стягнення за порушення правил дорожнього руху, в тому числі і у виді позбавлення права керування транспортними засобами, проте продовжував керувати, оскільки в цьому була потреба.

Враховуючи те, що учасниками процесу не оспорювались фактичні обставини справи і судом встановлено, що учасники процесу правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позицій, а тому, вислухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів у справі.

Враховуючи, що фактичні обставини скоєного злочину, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, учасниками процесу не оспорюється, при цьому, ці особи правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позицій, їм роз`яснено про позбавлення їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд знаходить недоцільним дослідження інших доказів і приходить до висновку, що пред`явлені ОСОБА_4 обвинувачення за ч.1 ст. 382 КК України знайшли своє підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд визнає ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, - умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових кримінальних правопорушень. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З врахуванням вище наведеного, суд приходить до переконання, що виправленню, перевихованню обвинуваченого ОСОБА_4 може сприяти покарання, не пов`язане з його ізоляцією від суспільства, і призначає йому покарання у виді позбавлення волі із встановленням на підставі ст. 75 КК України іспитового строку з покладенням обов`язків, визначених ч. 1 ст. 76 КК України, як достатнього для його особи з врахуванням вищезазначених обставин, встановлених в судовому засіданні.

Визначене обвинуваченому покарання на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

Судові витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 100, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України на підставі якої призначити йому покарання вигляді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбуття призначеного покарання, якщо останній протягом іспитового строку в 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази 2 компакт-диски залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляція до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_5