Справа № 610/1256/24
провадження № 1-кп/632/51/25

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/про продовження запобіжного заходу/

19 грудня 2025 року м. Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК України, запобіжного заходу,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Златопільського міськрайонного суду Харківської області перебуває вище згадане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК України.

04.12.2025 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, яке було підтримано прокурором в судовому засіданні з підстав, зазначених у клопотанні, т.я. строк дії запобіжного заходу закінчується 19.12.2025, а остання обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, а також у зв`язку із тим, що ризики, передбачені п.1 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду та продовження вчинення інших кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України не зменшилися та продовжують існувати, що виправдовує тримання обвинуваченої під вартою.

На думку прокурора, виключно застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою забезпечить її належну процесуальну поведінку та запобігання наведеним ризикам - переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки.

Обвинувачена ОСОБА_4 заперечувала проти продовження запобіжного заходу, просила застосувати цілодобовий домашній арешт, звернувшись до суду з відповідним клопотанням.

В обгрунтування свого клопотання зазначила, що прокурором в її клопотанні про продовження запобіжного заходу невірно зазначено, що вона не має соціальних зав`язків та роботи, т.я. насправді вона має постійне місце мешкання, дитину та батьків похилого віку, які потребують піклування, а також постійне місце роботи, т.я. інших доказів про те, що її звільнили з місця роботи бібліотеки, матеріали кримінального провадження не містять.

Щодо ризику переховування від суду зазначила, що як до окупації міста Балаклія, так і після деокупації міста, вона працювала в КЗ «Публічна бібліотека» Балаклійської міської ради Харківської області. В бібліотеці працювала до того часу, доки т.в.о. директора бібліотеки в загальному чаті працівників у застосунку вайбер не повідомила про те, що наказом з 09 жовтня 2022 року трудові договори призупинені на період закінчення військового стану. З міста не виїздила, т.я. коли прокинулася вранці, окупаційні війська вже були в місті. Цей час перебивалися на заощадженнях та підробітках. Щоб забезпечити собі та своїй родині харчування та інші побутові потреби, вона з 23.02.2023 офіційно влаштувалась на роботу в магазин Сільпо № 305 у м.Харків пекарем. Офіційно отримувала зарплатню та сплачувала податки та військовий збір. Але 18.03.2024 була вимушена звільнитися за згодою сторін, т.я. 14.03.2024 під час зміни їй була вручена підозра та повістки на 18, 19, та 20 березня 2024 року до слідчого для допиту. 19.03.2025 після допиту в поліції її відпустили додому, але згодом зателефонували та зазначили, що необхідно прибути до Балаклійського суду, де було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Отже, з 08.09.2022, часу окупації міста Балаклія, по 19.03.2024, доки її не взяли під варту, вона знаходилася на території України, не намагалася її покинути чи десь переїхати, хоча й мала купу можливостей, продовжувала працювати, наскільки були можливості в той час, сплачуючи податки, а отже посилання прокурора на ризик переховування від суду є нічим не доведеним;

Щодо ризику продовження вчинення інших кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, то зазначила, що вона майже усе своє життя (30 років) працювала у бібліотеці бібліотекарем і не вважає, що ця робота несе небезпеку для основ національної безпеки України чи населення України. Тим паче, що під час окупації міста населення, що залишилося в місті, не обслуговувалося, працівниками ніяких бібліотечних чи культурних послуг не надавалося. Вона ніколи не виконувала обов`язків директора бібліотеки та не обізнана з цима обов`язками. У зв`язку із тим, що наказом т.в.о. директора бібліотеки з 09 жовтня 2022 року трудові договори з працівниками призупинені, то вона фізично не може вчиняти дій проти основ національної безпеки України в її розумінні.

Звернула увагу, що вона вела законослухняний спосіб життя, раніше не притягалася навіть до адміністративної відповідальності. Потерпілих від її дій немає, матеріальна шкода її діями не завдана, судом допитано усіх свідків у справі, а отже вона не може впланути на їх покази. Зазначила, що окрім міцних соціальних зв`язків (батькків та сина), має постійне місце проживання, а отже їй буде де жити та чим харчуватися, якщо суд змінить їй запобіжний захід на альтернативний. А також вона зможе лікуватися, т.я. має ряд недугів, окрім іншого високий тиск та погіршення зору. До повномаштабного вторгнення мала онкологічне захворювання у зв`язку із чим її було прооперовано. Відповідні документи містяться в матеріалах кримінального провадження в т.3, а отже потребує подальшого лікування та консультації профільних лікарів.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію своєї підзахисної зазначивши, що його підзахисна не переховувалася від органу досудового розслідування, маючи змогу виїхати, і сама з`явилася за викликом. Вважає клопотання необґрунтованим та не підкріпленим відповідними доказами. Просив застосувати до його підзахисної альтернативний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вказує, що стороною обвинувачення жодних доказів на підтвердження наявності наведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не надано, а клопотання обґрунтовано лише припущеннями та не містить підстав для продовження строку тримання під вартою з врахуванням того, що усі надані стороною обвинувачення докази судом досліджені.

Зазначив, що за весь цей час суд не надав оцінки незадовільному стану здоров`я обвинуваченої.

Суд, заслухавши позиції сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в рамках заявленого клопотання, дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності зміни, скасування або продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі», «МакКей проти Сполученого Королівства», «Зогландт проти Недерландів»«Харченко проти України», «Ігнатов проти України», «Макаренко проти України». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Також, положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові. Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Крім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і орган досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК України, вручено 14.03.2024. Ухвалою слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 19.03.2024 до підозрюваної ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави, який в подальшому неодноразово було продовжено - востаннє ухвалою Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 21.10.2025.

Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти основ національно безпеки України.

Термін дії запобіжного заходу спливає 19.12.2025, у зв`язку з чим виникла необхідність у вирішені питання про його продовження.

В той же час, підозру ОСОБА_4 вручено 14.03.2024 у м.Харків, куди остання змогла влаштуватися на роботу після повідомлення про призупинення її трудової діяльності в бібліотеці. Остання протягом півтора роки з моменту окупації міста Балаклія не залишала України, хоча й мала можливості, враховуючи введений в країні воєнний стан та можливість для жінок покинути країну на пільгових умовах, офіційно працевлаштовувалась, не змінювала місця перебування, не переховувалась від органів досудового розслідування, з`являючись за викликом.

Враховуючи вищенаведене, ризик втечі обвинуваченої, як про це зазначається в клопотанні та наголошує сторона обвинувачення, значно зменшився з врахуванням часу знаходження ОСОБА_4 під вартою, тим більш в умовах воєнного стану та посилення контролю як за внутрішнім переміщенням осіб, так й при перетині кордону.

Щодо ризику продовження вчинення інших кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, то такий ризик взагалі нічим не обгрунтований прокурором в контексті пред`явленого обвинувачення.

Запобіжний захід щодо обвинуваченої неодноразово продовжувався з посиланням на те, що продовжують існувати ризики передбачені ст.177 КПК України, клопотання прокурора про продовження їх існування в тому ж об`ємі обґрунтовувалися тими ж самими обставинами, що зазначалися на момент обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченої.

Однак з плином часу обставини, що стали підставою для обрання та продовження запобіжного заходу, згідно до зазначених конвенціальних норм, практики ЄСПЛ та вітчизняного законодавства, мають бути істотно переглянуті, оскільки особа має право на розгляд кримінального провадження щодо неї впродовж розумного строку, що є складовою права особи на справедливий суд, тобто держава в особі судових органів повинна забезпечити виконання цих приписів, а обвинувачений не повинен в такій ситуації нести тягар такого найбільш обтяжуючого примусу в умовах невиправданої тяганини та невизначеності без вагомих об`єктивно доведених підстав, на чому постійно наголошує ЄСПЛ у своїх численних рішеннях з огляду на існування в країні структурної проблеми надмірної тривалості кримінальних проваджень, як одного із головних недоліків функціонування системи правосуддя і дотримання принципу верховенства права («Яковенко та інші проти України», «Ігнатов проти України», «Котій проти України», «Мефедов проти України» та інші).

Отже, враховуючи тривалість строку перебування обвинуваченої під вартою, судом обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Суд, погоджуючись з доводами прокурора щодо зазначених ризиків, таки зазначає, що останні дійсно існували і певною мірою продовжують існувати, однак вищезазначені обставини, на думку суду, вказують на зменшення тих ризиків, які були підставою для застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Відомості про наявність нових ризиків у поведінці останньої доводи клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять.

За таких обставин, хоча ОСОБА_4 й обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, однак, враховуючи обсяг судового розгляду, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судимая; має вищу освіту; до затримання була офіційно працевлаштованою, має значний трудовий стаж, ряд подяк; позитивно характеризується за місцем мешкання; має сина, батьків похилого віку, сім`я перебуває у місті Балаклія, що свідчить про міцні соціальні зв`язки; а також враховуючи, що згідно змісту самого обвинувачення ОСОБА_4 не вчиняла будь-яких активних дій щодо основ національної безпеки України, то суд вважає, що подальше тримання обвинуваченої під вартою не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи.

Зважаючи на викладене, враховуючи кожну обставину окремо та в сукупності, проводячи оцінку доказів, що наявні в матеріалах справи, беручи до уваги мету, підстави та обставини для застосування запобіжних заходів, передбачених ст. 177, 178 КПК України, суд дійшов висновку, що необхідності обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України, ст.5 Конвенції, в контексті зазначеного кримінального провадження, шляхом застосування такого найсуворішого виду процесуального примусу, як тримання під вартою, немає. Вважає, що щодо обвинуваченої ОСОБА_4 можливо застосувати менш суворий запобіжний захід, а саме домашній арешт, який полягає у цілодобовій забороні залишати місце свого мешкання з покладенням на неї певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, який буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора та суду, так як зазначені вище дані будуть стримуючим фактором при обранні відповідного способу подальшої процесуальної поведінки обвинуваченою.

Крім того, суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Згідно правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і цілодобовий домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

Отже, вищезазначені обставини в сукупності узгоджуються з європейськими правовими стандартами та свідчать про можливість застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, який, на думку суду, забезпечить належну подальшу процесуальну поведінку обвинуваченої.

Згідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Суд враховує дані обвинуваченої та приходить до висновку про можливість застосування до останньої більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, що буде достатнім для запобігання встановленим ризикам на даному етапі провадження.

У випадку недотримання ОСОБА_4 умов визначеного запобіжного заходу, то суд зазначає, що прокурор не позбавлений права звернутись з відповідним клопотанням до суду в порядку, визначеному КПК України, щодо зміни запобіжного заходу.

Враховуючи вищевикладене, за таких обставин, вважаю за необхідне у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Керуючись ст. 177, 181, 194, 331 КПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів - відмовити.

Застосувати до обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю за адресою: АДРЕСА_1 , на строк до 16 лютого 2026 року, включно.

Покласти на обвинувачену ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- не залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.

- прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду у встановлений ними час;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_4 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченої, яка перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

В разі невиконання вищевказаних зобов`язань до неї може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у даному кримінальному провадженні.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1