Дата документу 27.01.2026 Справа № 317/5004/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/337/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/5004/25Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.309 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він у невстановлені в ході досудового розслідування дату та час, знаходячись за місцем свого мешкання у АДРЕСА_2 , маючи умисел на незаконне виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, шляхом зрізання 4 кущів незаконно вирощених ним рослин коноплі, які зростали на території вказаного домоволодіння, розмістив їх у приміщенні літнього душу на території вказаного домоволодіння для подальшого виготовлення наркотичного засобу, обіг якого обмежено - канабіс, шляхом висушування, тим самим незаконно виготовив наркотичний засіб, обіг якого обмежено - канабіс, маса якого в перерахунку на висушену речовину складає 476,721 г.

Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого мешкання за вищевказаною адресою, діючи умисно, з метою незаконного виготовлення та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, обірвав верхівкові частини з вирощеного куща рослини роду конопель, після чого висушив та склав їх у паперовий згорток, котрий поклав зберігатись в приміщені гаражу на території домоволодіння АДРЕСА_2 , тим самим виготовив та зберігав без мети збуту наркотичний засіб, обіг якого обмежено - канабіс, маса якого в перерахунку на висушену речовину складає 3,386 г.

Незаконно виготовлені наркотичні речовини ОСОБА_8 зберігав без мети збуту на території свого домоволодіння до того, як 14.08.2025 року о 06 год. 41 хв. під час проведення санкціонованого обшуку домоволодіння та прилеглої до нього території за адресою проживання ОСОБА_8 працівниками поліції виявлено та вилучено наркотичний засіб обіг якого обмежено - канабіс, загальна маса якого відповідно до висновку експерта в перерахунку на висушену речовину, складає 480,107 г.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.309 КК, як незаконне виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Йому призначено покарання у виді 2 років пробаційного нагляду з покладенням на нього передбачених ч.ч.2, 3 ст.59-1 КК обов`язків.

Вирішено питання про запобіжний захід, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу згідно санкції ч.1 ст.309 КК. Свої вимоги мотивував тим, що вирок винесено з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, адже судом не наведено мотивів призначеного ОСОБА_8 покарання. Обвинувачений має сталі моральні орієнтири та позитивне соціальне оточення, що забезпечить запобігання повторному вчиненню правопорушень. Захисник посилається на наявність у ОСОБА_8 фінансової спроможності сплатити штраф. З урахуванням наведеного, на переконання захисника, застосування до обвинуваченого пробаційного нагляду не є необхідним, а мети покарання можливо досягнути шляхом призначення останньому покарання у виді штрафу.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд у відповідності до ст.ст.381, 382 КПК розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 , що був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні передбаченого ч.1 ст.309 КК кримінального проступку, погодився із встановленими досудовим розслідуванням обставинами і був згодний з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

А тому колегія суддів вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_8 покарання, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до втіленого законодавцем під час визначення системи покарань в ст.51 КК принципу гуманізму, де види покарань розташовані в порядку від найменш суворого до найбільш суворого, а також втілення цього принципу під час встановлення порядку розташування покарань в межах відносно-визначених санкцій кримінально-правових норм, покарання судом має призначатися такого виду і розміру, що є необхідним і достатнім для досягнення його цілей, визначених в ст.50 КК. При цьому покарання більш суворого виду має призначатися за умови неможливості досягти його цілей шляхом призначення менш суворого виду покарання.

Згідно із ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Зміст загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, вимагає від суду призначити покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Проявом справедливості призначення покарання є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Вказане означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Проте, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання вказаному критерію достатності (співмірності) відповідає не в повній мірі.

Під час призначення покарання обвинуваченому районним судом недостатньо враховано конкретні обставини кримінального провадження та відомості, які характеризують винного і відображають його ставлення до скоєного.

Разом із тим, зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді пробаційного нагляду, належним чином не мотивував у вироку, чому менш суворе, ніж пробаційний нагляд, покарання у виді штрафу, передбачене санкцією ч.1 ст.309 КК, буде недостатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для призначення покарання у вигляді штрафу із посиланням виключно на те, що ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, колегія суддів вважає недостатньо переконливими і такими, що викладені без повного та всебічного дослідження усіх обставин, що становлять засади призначення покарання.

Згідно із положеннями ч.ч.1, 2 ст.53 КК штраф це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і у розмірі, встановлених цим Кодексом. Розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного.

Колегія суддів зауважує, що врахування судом майнового стану обвинуваченого пов`язане із оцінкою сукупності усіх реальних активів, доходів, грошових коштів та майнових прав, якими володіє особа, та не зводиться виключно до встановлення наявності/відсутності факту працевлаштування.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку суду колегією суддів встановлено відомості про наявність на банківських рахунках ОСОБА_8 грошових коштів, що підтверджується долученими до апеляційної скарги захисника довідкою та випискою з банківського рахунку, виданих АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та АТ КБ «ПриватБанк» (т.1, а.п.245-252).

Разом із тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК віднесено до кримінальних проступків. В результаті протиправних дій обвинуваченого будь-яких тяжких або негативних наслідків для інших осіб не настало.

Обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини, щиро покаявся у скоєному та активно сприяв у встановленні фактичних обставин справи.

Крім того, встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, має місце реєстрації та постійне місце проживання, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Жодних обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у даному кримінальному провадженні не встановлено.

З урахуванням сукупності зазначених обставин та з огляду на майновий стан обвинуваченого, вважає за доцільне призначити обвинуваченому найменш суворе передбачене санкцією ч.1 ст.309 КК покарання, а саме: у виді штрафу. Даний вид покарання, на переконання колегії суддів, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме загальним засадам призначення покарання. Адже призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді пробаційного нагляду, було б явно несправедливим внаслідок суворості та таким, що не відповідає принципу пропорційності.

При цьому встановлені з матеріалів кримінального провадження відомості про загальну масу наркотичних засобів, у незаконному виготовленні та зберіганні без мети збуту яких обвинувачується ОСОБА_8 , яка згідно висновку експерта в перерахунку на висушену речовину становить 480,107 г, об`єктивно зумовлюють призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.309 КК у виді штрафу не в мінімальному розмірі.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги захисника та зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 гривень.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4