Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

01.10.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2024 року, у справі за клопотанням ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання для призову на військову службу під час мобілізації, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2024 року, відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання для призову на військову службу під час мобілізації.

З ухвали слідує, що засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Закарпатська УВП (№9)», звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з клопотанням про звільнення від подальшого відбування покарання для призову на військову службу під час мобілізації. В обґрунтування поданого клопотання засуджений зазначив, що на даний час він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ "Закарпатська установа виконання покарань (№9)». З урахуванням зарахованого йому строку його попереднього ув`язнення у строк покарання із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі він відбув покарання більше 20 років позбавлення волі. Констатував, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року на території України було введено воєнний стан та оголошено про проведення загальної мобілізації. Вказав, що відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Також ОСОБА_6 вказав, що він є громадянином України, фізично здоровою людиною, будь-яких фізичних вад чи захворювань не має, придатний до військової служби в умовах активних бойових дій, має нестерпне бажання бути призваним на військову службу під час мобілізації до складу Збройних Сил України, щоб мати змогу захищати свою сім`ю, український народ та батьківщину. Окрім цього має військовий досвід, оскільки проходив військову строкову службу в 169-му навчальному центрі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у в/ч НОМЕР_1 , посада: механік-водій плаваючих гусеничних тягачів і транспортерів, закінчив навчальний підрозділ по програмі підготовки механіка-водія 26-1. У подальшому проходив військову службу у військовому інституті ракетних військ та артилерії. Дані обставини підтверджуються військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 13.11.2001 року. Заявник зобов`язався у разі звільнення його від відбування покарання, невідкладно, але не пізніше 24-х годин з`явитися для призову на військову службу під час мобілізації до найближчого військового комісаріату або пункту територіальної оборони. За цих обставин, просив місцевий суд звільнити його від відбування покарання для призову на військову службу під час мобілізації; покласти на нього обов`язок, невідкладно, але не пізніше 24-х годин з`явитися для призову на військову службу під час мобілізації до найближчого військового комісаріату або пункту територіальної оборони.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, місцевий суд констатував, що 22 березня 2022 року офіційно визначено порядок звернення з клопотанням про скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та встановлені відповідні обмеження щодо можливості скористуватись таким правом. Разом з тим, після набрання законної сили обвинувальним вироком Апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року статус ОСОБА_6 змінився, він являється засудженим, відбуває покарання, призначене вироком суду, а тому попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчилося з моменту набрання вироком законної сили. Відтак відсутні підстави для застосування до ОСОБА_6 вимог ст. 616 КПК України. Окрім того, застосуванню вимог ст. 616 КПК України до ОСОБА_6 перешкоджали б і обмеження за вчиненими злочинами, які містить ч. 1 ст. 616 КПК України. Врахувавши ці обставини, місцевий суд вказав, що підстав для звільнення засуджених осіб до довічного позбавлення волі від відбування покарання у зв`язку з виявленням ними бажання проходити військову службу в ЗСУ не передбачені.

Не погоджуючись з рішенням суду, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу у якій вказує, що положення ст. 152 КВК України (у редакції, на яку послався суд першої інстанції), ст. 81-1 КК України та ч. 2 ст. 21-5 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» не могли бути застосовані під час розгляду його клопотання, оскільки це клопотання надійшло до місцевого суду 20.09.2023 року. Вказані положення були внесені пізніше, відповідно до Закону № 3687-ІX від 08.05.2024, яким ст. 152 КВК України було доповнено новим абзацом щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання для проходження військової служби, Кримінальний кодекс України новою статтею 81-1, Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» статтею 21-5. Апелянт наголошує, що він не звертався до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення з метою проходження військової служби відповідно до зазначених норм, оскільки на момент звернення вони не існували. Так само він не подавав клопотання про звільнення з-під варти, адже перебуває у статусі засудженої особи вже понад 20 років, а відтак відмова у задоволенні клопотання не може бути вмотивована вказаними нормами закону. Крім того, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, за вийнятком випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи. Також апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що Конституція України, судові рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід?ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон. Таким чином суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 мотивував своє рішення нормами закону, які або були відсутні на час звернення до суду з клопотанням, або не можуть бути застосовані до правовідносин у зв?язку зі статусом особи, яка подала клопотання. Просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого про звільнення від подальшого відбування покарання для призову на військову службу під час мобілізації.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційної скарги, думку засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Законом України № 3687-IX від 08 травня 2024 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо запровадження інституту умовно-дострокового звільнення осіб від відбування покарання для безпосередньої їх участі в обороні країни, захисті її незалежності та територіальної цілісності» було внесено зміни, зокрема до Кримінального кодексу України, який доповнено статтею 81-1.

Так, відповідно до ст. 81-1 КК України, під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, передбачене цією статтею, не застосовується до осіб, засуджених за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, засуджених за вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи засуджених за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 цього Кодексу, а також до засуджених службових осіб, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 цього Кодексу займали особливо відповідальне становище.

У разі застосування судом умовно-дострокового звільнення на підставі, визначеній цією статтею, така особа звільняється умовно-достроково від відбування лише основного покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом може бути застосовано судом, якщо засуджений виявив бажання проходити військову службу за контрактом та відповідає вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним статтею 21-5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Частиною 2 статті статтею 21-5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що на військову службу за контрактом приймаються особи, звільнені умовно-достроково від відбування покарання на підставі, визначеній статтею 81-1 Кримінального кодексу України, які відповідають таким вимогам проходження військової служби: яким залишилося до досягнення віку, передбаченого статтею 22 цього Закону, не менше трьох років; придатні до військової служби за станом здоров`я; пройшли професійно-психологічний відбір; мають достатній рівень фізичної підготовки для виконання обов`язків військової служби.

Розділ IX-1КПК України доповнено статтею 616 згідно із Законом № 2125-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або його зміни з інших підстав».

Згідно ч. 1 ст. 616 КПК України у разі введення воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, умисного вбивства двох або більше осіб або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також підозрюваний, обвинувачений, який згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України на момент вчинення кримінального правопорушення займав особливо відповідальне становище, має право звернутися до прокурора з клопотанням про ініціювання перед слідчим суддею або судом питання про скасування цього запобіжного заходу для продовження та/або проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або військової служби за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу.

Таким чином з 22 березня 2022 року офіційно визначено порядок звернення з клопотанням про скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та встановлені відповідні обмеження щодо можливості скористуватись таким правом.

Крім цього, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідно до статті 9 Конституції України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини є невід`ємною частиною національного законодавства України, становлять джерело права та мають вищу юридичну силу порівняно з актами національного законодавства. Зокрема, прийняте 12 травня 2019 р. ЄСПЛ рішення у справі «Петухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в п. 36 своєї постанови від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (194).

Крім цього, 11 березня 2021 року Європейським Судом з прав людини винесене рішення у справі «Дембо та інші проти України» (Заява № 2778/18 та 46 інших заяв). У вказаному рішенні Європейський Суд з прав людини констатував порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод. При цьому суд у п. 7 вказаного рішення вказав, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах(див. рішення у справі «Вінтерта інші проти Сполученого Королівства» [ВП](VinterandOthersv.theUnitedKingdom)[GC],№ 66069/09 та 2 інші заяви, пункти 59-81,ЄСПЛ 2013.У пункті 8 цього рішення суд зазначив,що у керівній справі «Петухов проти України (№ 2)»(Petukhov v. Ukraine (no. 2), заява № 41216/13, від 12 березня 2019 року.

У справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства» [ВП] (Hutchinson v. the United Kingdom) [GC], заява № 57592/08, у пункті 42, від 17 січня 2017 року зазначено, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою.

У справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства» [ВП] (Hutchinson v. the United Kingdom) [GC], заява № 57592/08, у пункті 44, від 17 січня 2017 року вказано, що закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не тільки загальною вимогою принципу верховенства права, а й лежить в основі процесу реабілітації, який може ускладнитися, якщо порядок перегляду покарання та перспективи звільнення є неясними або невизначеними. У пункті 45 цього ж рішення викладено, що з огляду на свободу розсуду, яка має надаватися Договірним державам, його завдання не полягає у визначенні того, чи повинен цей перегляд здійснюватися органами судової або виконавчої влади (див. згадане рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункт 120). Отже, кожна держава самостійно визначає, здійснюється такий перегляд органами виконавчої чи судової влади.

Верховним Судом України в постанові від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Таким чином, незважаючи на те, що стаття 64 КК України (довічне позбавлення волі) не визнана неконституційною, суд, діючи в межах своїх повноважень, зобов`язаний враховувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права, яке має пріоритет над національними нормативними актами, у тому числі при тлумаченні та застосуванні норм кримінального законодавства.

З ухвали слідує, що 09.06.2005 року ОСОБА_6 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Апеляційного суду Полтавської області за ст. 115 ч. 2 п. п.4, 10 КК України до довічного позбавлення волі; за ст. 152 ч. 4 КК України до позбавлення волі строком на 10 років; за ст. ст. 15 ч. 2, 115 ч. 2 п. п. 1, 9 КК України до позбавлення волі строком на 14 років. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів та шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 27.10.2005 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін. В подальшому, ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 28.03.2019 року касаційну скаргу захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 9 червня 2005 року щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ на протокол явки з повинною ОСОБА_6 від 9 травня 2004 року. В іншій частині вирок залишено без зміни. Згідно розпорядження Апеляційного суду Полтавської області від 24.02.2006 року про виконання вироку, що вступив у законну силу, вирок Апеляційного суду Полтавської області від 09.06.2005 року відносно ОСОБА_6 , 1983 р. н., вступив у законну силу 27.10.2005 року та підлягав негайному виконанню. На даний час засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Закарпатська УВП (№9)».

Отже, з наведеного слідує, що після набрання законної сили обвинувальним вироком Апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року, статус ОСОБА_10 змінився - він набув статусу засудженого та наразі відбуває покарання, призначене зазначеним вироком суду. У зв`язку з цим попереднє ув`язнення у розумінні положень статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» вважається таким, що завершилося з моменту набрання вироком законної сили. Таким чином, правові підстави для застосування до ОСОБА_6 положень статті 616 Кримінального процесуального кодексу України відсутні. Більше того, застосуванню зазначеної норми перешкоджають і обмеження, передбачені частиною першою статті 616 КПК України, з огляду на характер вчинених злочинів.

Врахувавши зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що на момент розгляду клопотання засудженого чинним законодавством не встановлено та не передбачено підстав для звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від відбування покарання у зв`язку з виявленням ними бажання проходити військову службу в Збройних Силах України, а тому вимоги ОСОБА_6 не ґрунтуються на положеннях закону та прямо суперечать йому.

У зв`язку з цим, ухвала місцевого суду є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги засудженого не дають підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2024 року, у справі за клопотанням ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання для призову на військову службу під час мобілізації, -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й відповідно до ст. 424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: