Житомирський апеляційний суд
Справа №276/109/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/56/26
Категорія ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар

судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників обвинуваченого

ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі, кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, не судимого,

засуджено:

- за ч.2 ст.286 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки;

-за ч.1 ст.135 КК України на 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Встановлено строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 згідно з ч.5 ст.72 КК України у строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 18.11.2023 по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 53 560,00 грн (п`ятдесят три тисячі п`ятсот шістдесят гривень 00 копійок) матеріальної шкоди та 500 000 грн (п`ятсот тисяч гривень) моральної шкоди.

Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 500 000 грн (п`ятсот тисяч гривень) моральної шкоди.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_13 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 360291,88 грн (триста шістдесят тисяч двісті дев`яносто одна гривня вісімдесят вісім копійок) завданої матеріальної шкоди, 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень) моральної шкоди та 6 700,00 грн витрат на правничу допомогу. В решті цивільного позову ОСОБА_13 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати по справі за проведення експертиз у розмірі 15606,00 грн (п`ятнадцять тисяч шістсот шість гривень 00 копійок).

Скасовано арешти накладені ухвалами слідчого судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22.11.2023.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку, судом першої інстанції встановлено, 18.11.2023 року близько 01 год 20 хв водій ОСОБА_7 керував автомобілем "BMW-530I", реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі "Виступовичі - Житомир -Могилів-Подільський", в напрямку м. Коростень, Житомирської області.

Керуючи у вказаний день та час зазначеним транспортним засобом поблизу с. Старий Бобрик, Новоборівської ТГ, Житомирського району, Житомирської області, неподалік від АЗС "А-сервіс", водій ОСОБА_7 перевищив максимальну швидкість, зазначену в п. 12.6.ґ) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі ПДР України, Правил) ("водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4.-12.7. цих Правил"), при цьому рухався зі швидкістю близько 115... 116 км/год, таким чином в порушення вимог пункту 2.3.д) зазначених вище Правил створив загрозу безпеці дорожнього руху при керуванні ним транспортним засобом за вказаних умов.

Також, незважаючи на створену загрозу безпеці дорожнього руху, водій ОСОБА_7 , ігноруючи загально прийняті правила поведінки на дорозі та нехтуючи обов`язками виконувати вимоги ПДР України, у тому числі, ті, що носять характер заборони, перебуваючи в умовах створеної ним небезпечної обстановки, яка вимагала особливої уваги від нього як особи, яка керує транспортним засобом, діючи злочинно самовпевнено, продовжував порушувати вимоги пункту 12.9.б) вказаних вище Правил, рухаючись транспортним засобом з перевищенням дозволеної швидкості.

При цьому, в порушення вимог пункту 2.3.б) ПДР України, водій ОСОБА_7 проявив неуважність, не простежив за дорожньою обстановкою та її змінами, не врахував дорожні умови та обрану ним швидкість транспортного засобу.

Так, рухаючись по вказаній вище ділянці автодороги, на якій знаходився пішохід ОСОБА_14 , якого він об`єктивно спроможний був виявити, водій ОСОБА_7 , в порушення вимог пункту 1.7. ПДР України не був особливо уважним до такої категорії учасника дорожнього руху як пішохід.

Водночас, перебуваючи на відстані, достатній для безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, а саме пішохода ОСОБА_15 , водій ОСОБА_7 , в порушення вимог пункту 12.2. ПДР України, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не обрав швидкість руху такою, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

Натомість, продовжуючи рух автомобілем з перевищенням максимально допустимої швидкості, без вжиття заходів для усунення створеної ним небезпечної обстановки, водій ОСОБА_7 , в порушення вимог пункту 12.3. ПДР України негайно не вжив заходів для безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода ОСОБА_15 , унаслідок чого передньою частиною свого автомобіля здійснив наїзд на останнього.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_15 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому лівої великогомілкової кістки, відкритого перелому лівої малогомілкової кістки, саден (4-х) лівої гомілки, садна ділянки лівого колінного суглобу, синців та саден лівого стегна, розриви шкіри лівої пахової складки, синця лівого плеча, синців (2-х) лівого передпліччя, синця лівої кисті, синців, саден та забійних ран пальців лівої кисті, відкритих переломів фалангів пальців лівої кисті, забійних ран (6-х) статевого члена, саден та забійних ран (3-х) правої гомілки, відкритого перелому обох кісток правої гомілки, синця та саден правого стегна, садна ділянки правого кульшового суглобу, розривів шкіри правої пахової складки, закритого перелому обох кісток правого передпліччя, відкритого перелому правої плечової кістки, синця правої кисті, синця та саден (3-х) ділянки правого ліктьового суглобу, садна на передній грудній стінці справа та передній черевній стінці серединно, крововиливів на червоній каймі обох губ, синця носу, садна та поверхневої рани підборіддя. Садна лівої щоки, садна, забійної рани та різаних ран чола справа, садна чола зліва та в лівій скроневій ділянці, садна лівої бокової поверхні тулубу, садна правої бокової поверхні тулубу, синця поперекової ділянки, крововиливів в м`які мозкові оболонки, відриву руків`я грудини, перелому шийного відділу хребта з розривом спинного мозку, перелому правого ріжка під`язикової кістки, перелому грудного відділу хребта, крововиливів в середостіння, забоїв нижніх доль обох легень, двобічного гемотораксу (кров в плевральній порожнині), розривів печінки, крововиливу в праву навколониркову клітковину та брижу товстої кишки, гемоперитонеуму (кров в грудній порожнині).

Дані тілесні ушкодження за механізмом свого утворення складають тупу поєднану травму тіла, яка утворилась одномоментно або в короткий проміжок часу одне за одним, від контактів з твердими предметами, що мають обмежену, переважаючу, плоску поверхні, якими могли бути виступаючі частини автомобіля, що рухався з подальшим відкиданням тіла на дорожнє покриття та додатковим його травмуванням.

Смерть ОСОБА_15 настала від тупої поєднаної травми тіла у вигляді крововиливів під м`які мозкові оболонки, відриву руків`я грудини, перелому шийного відділу хребта з розривом спинного мозку, перелому грудного відділу хребта, крововиливів в середостіння, забоїв нижніх доль обох легень, двобічного гемотораксу, тощо; про що свідчить наявність та прижиттєвість даних тілесних ушкоджень, рідка кров в порожнинах серця та великих судин, крововиливи під епікард та вісцеральну плевру.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.7., 2.3.б), 2.3.д), 12.2., 12.3., 12.6.ґ) та 12.9.б) Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками

Крім того, одразу після наїзду на пішохода ОСОБА_16 , водій ОСОБА_7 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10 Правил дорожнього рух) України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медично допомоги ОСОБА_17 , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_15 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли ОСОБА_7 сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Судом першої інстанції встановлено наявність вини в діях ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України і його дії кваліфіковані, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_18 .

Крім того, судом першої інстанції також встановлено наявність вини в діях ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України і його дії кваліфіковані, як завідоме залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, згідно якої просить вирок суду в частині призначення ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 роки, за ч.1 ст.135 КК України призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно призначити ОСОБА_7 покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 роки, а в решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, правильності кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_7 , вважає, що обвинувачений заслуговує на більш суворе покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Вказує на те, що потерпіла сторона просила суд першої інстанції призначити ОСОБА_7 більш суворе основне покарання за ч.2 ст.286 КК України, а саме 7 років позбавлення волі з огляду на поведінку обвинуваченого після вчинення ДТП, який покинув місце аварії, намагався сховати транспортний засіб, зухвалу поведінку ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, яка виразилась у запереченні фактів вчинення кримінальних правопорушень.

Зазначає, що на думку потерпілих, призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 не буде ефективним засобом примусу, що застосовується з метою запобігання протиправної поведінки обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, потерпілу ОСОБА_12 та її адвоката ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу з наведених і ній мотивів, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які висловились проти задоволення апеляційної скарги захисника потерпілих, думку прокурора яка висловилась проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався.

Висновок суду про доведеність винності обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відповідає фактичним обставинам справи та ніким з учасників процесу не оспорюється.

Статтею 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував суспільну небезпеку, характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушення, які згідно ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких (ч.2 ст.286 КК України) та нетяжких (ч.1 ст.135 КК України) злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні неповнолітніх дітей, позитивну характеристику із місця проживання, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, судом не встановлено.

Апеляційний суд окремо звертає увагу на тому, що суд першої інстанції не визнав пом`якшуючою покарання обставиною - щире каяття обвинуваченого, оскільки останній не визнавав свої вини і не виявляв щиро жалю та каяття аж до стадії судових дебатів.

Крім того, ОСОБА_7 не лише не визнав свою провину в повному обсязі зі стадії досудового розслідування, а й намагався уникнути відповідальності, залишивши місце події, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що визнання вини обвинуваченим та зміна показань безпосередньо перед судовими дебатами не може розцінюватись судом як його щире каяття та відповідно як обставини, що пом`якшує його відповідальність.

Також, варто зауважити, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання була врахована думка сторони обвинувачення, яка зводиться до призначення міри покарання пов`язаної з позбавленням волі, позицію потерпілих, які в частині міри покарання просили суворе покарання для обвинуваченого.

При цьому суд першої інстанції врахував, що вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення призвели до тяжких наслідків, а саме смерті потерпілого.

За таких обставин, доводи представника потерпілих ОСОБА_11 апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вищезазначені обставини, на які вказує апелянт у своїй скарзі, були враховані судом першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції статей, за якими кваліфікуються його діяння, оскільки таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Представником потерпілих не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну несправедливість призначеного покарання за ч.2 ст.286 КК України.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, за мірою є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, що відповідає справедливості і меті покарання.

Саме такий захід примусу зможе внести відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України - без змін.

На вирок суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 в той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: