Провадження № 11-кп/824/6396/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ з ДУ «Київський слідчий ізолятор») - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 з доповненнями на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 09 лютого 2026 року включно.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про те, що наявність ризиків, передбачених п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких доведене прокурором, унеможливлює застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, оскільки жоден з них не може запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ним своїх обов`язків.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 указано на незаконність ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначив про те, що утримання його під вартою без визначення застави протягом 31 місяця є надмірним з огляду на п. 3 ст. 5 ЄКПЛ, оскільки обставини справи не свідчать про наявність відповідних та достатніх підстав для такого тривалого тримання під вартою, а також про неможливість застосування до нього менш обтяжливих запобіжних заходів. Зауважив, що зазначені в клопотанні прокурора та в ухвалі суду ризики переховування від суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином взагалі не конкретизовані та не підтверджуються будь-якими доказами їх реальності, а його необхідність тримання під вартою обґрунтована лише загальними формулюваннями законодавчих підстав такого утримання. При цьому, вказав, що судом ігноруються аргументи сторони захисту про наявність обставин, які впливають на можливість обрання альтернативного запобіжного заходу, зокрема сталі соціальні зв`язки, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, стан здоров`я та наявність хронічних захворювань, які загострились за часи перебування під вартою. Вважає, що подальше безальтернативне тримання його під вартою є порушенням п. 3 ст. 5 ЄКПЛ через відсутність належного обґрунтування підстав для продовження тримання під вартою та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, не підтвердження заявлених ризиків жодними доказами, а також не врахування позиції сторони захисту та наведених ними обставин, пов`язаних з особою обвинуваченого. Також вказав про те, що після заявлення в судових засіданнях від 09.12.2025 року та від 12.12.2025 року відводу головуючому судді останній не забезпечив їх розгляд та вирішення іншим суддею у встановленому ст. 81 КПК України порядку, що свідчить про незаконність складу суду, який ухвалив оскаржуване рішення, та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Відтак просив суд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 з доповненнями також вказано про незаконність ухвали суду першої інстанції. На обґрунтування своєї позиції захисник вказав, що зазначений судом ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином самостійно вигаданий, оскільки жодних деталей такого перешкоджання не наведено та станом на час розгляду апеляційної скарги всі свідки та потерпілі допитані, а судовий розгляд перебуває на стадії дослідження доказів, однак в якій сторона захисту позбавлена можливості брати участь, висловлювати заперечення та подавати клопотання через дії головуючого судді. Також вказав, що в судовому засіданні від 09.12.2025 року обвинувачений ОСОБА_8 заявив відвід судді, який, не з`ясовуючи мотивів відводу та не заслухавши думку інших учасників провадження, одноособово ухвалив рішення про відмову в його задоволенні, що, на думку захисника, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та дає підстави стверджувати про незаконність складу суду, який ухвалив рішення про подальше утримання ОСОБА_8 під вартою. Щодо ризику переховування від суду, про який вказано в ухвалі, захисник зазначив, що будь-яких доказів та посилань на існування такого ризику прокурором не надано та ухвала суду не містить, при цьому, зауваживши, що суд протиправно підмінив обов`язок прокурора щодо доведення наявності ризиків на обов`язок сторони захисту доведення їх відсутності, що протирічить чинному закону. Крім цього, вказав, що ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду можливість забезпечення належної поведінки обвинуваченого шляхом застосування інших альтернативних запобіжних заходів не розглядалось, тоді як дані про особу обвинуваченого, який мав бездоганну репутацію, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, має 13-річний стаж роботи в статусі судді, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей та батьків похилого віку, дають можливість зробити висновок про запобігання ризику переховування від суду без тримання під вартою шляхом застосування засобу електронного контролю та покладенням відповідних обов`язків, пов`язаних із здачею документів про право на виїзд за кордон. Додатково звернув увагу на те, що Рішенням КСУ від 19.06.2024 року визначено, що суд, слідчий суддя не позбавлений можливості визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави навіть попри норми ч. 6 ст. 176 КПК України, а тому, з урахуванням характеру висунутого обвинувачення, даних про особу ОСОБА_8 , а також того, що ч. 4 ст. 183 КПК України дозволяє не визначає розмір застави, апелянт вважає, що суд може розглянути питання щодо обрання йому відповідного розміру застави. Просив суд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з визначенням обов`язків носити електронний засіб контролю та здати на зберігання документи, які дають право на виїзд за межі України, або визначити альтернативний розмір застави.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисника, які подані апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підтримали та просили задовольнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченогоОСОБА_8 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк від 5до 10років. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченому, суспільний резонанс вказаного кримінального провадження, а також існування реальної можливості переховування, враховуючи ситуацію, яка існує в державі, яка викликана внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації. Наведене указує на існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що указує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також колегією суддів визнається доведеним існування ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, який передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки судовий розгляд кримінального провадження наразі не закінчено та триває стадія дослідження доказів, а ОСОБА_8 , розуміючи тяжкість покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання його вини, може вчинити дії, спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженні іншим чином, в тому числі шляхом систематичних неявок в судові засідання, заявленням численних клопотань про відкладення розгляду справи через неможливість явки до суду.Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого на те, що ОСОБА_8 мав бездоганну репутацію, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, має 13-річний стаж роботи в статусі судді, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей та батьків похилого віку є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики. Доказів, які б підтверджували неможливість перебування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора у зв`язку з проблемами зі здоров`ям, ні захисником, ні обвинуваченим до апеляційних скарг не долучено та в процесі апеляційного розгляду не надано, а наявність у обвинуваченого хронічних хвороб не є виключною обставиною для неможливості перебування обвинуваченого під вартою, оскільки згідно з Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 1769/5 від 14 червня 2019 року, в СІЗО організовується медичне обслуговування, для чого на її території функціонує медична частина, яка забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим, яка включає консультацію медичного працівника, діагностику і лікування захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги, а також за потреби ув`язненим надається екстрена медична допомога у закладах охорони здоров`я.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що за своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченим дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому, а тому не вчинення ОСОБА_8 дій, які б могли свідчити про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, в минулому не свідчить, що в майбутньому обвинувачений не вчинить дії, спрямовані на переховування від суду або перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то, на думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 та попередити наявні ризики, у зв`язку із його недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин, а враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який спричинив загибель людини, то рішення суду першої інстанції про не визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави є обґрунтованим в силу положень ч. 4 ст. 183 КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Доводи про незаконність складу суду, який ухвалив судове рішення через нібито порушення порядку розгляду заявленого головуючому судді відводу колегія також не враховує, оскільки ухвалення судом апеляційної інстанції рішення з цих питань під час вирішення питання щодо законності рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 може впливати на рішення суду, який здійснює судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , а тому вказане питання повинно вирішуватися при розгляді кримінального провадження по суті.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника з доповненнями - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 з доповненнями залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2025 рокущодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4