ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2024/25 Справа № 201/619/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002233 за апеляційною скаргою прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Маріуполь Донецької області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року ОСОБА_9 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та виправдано, в зв`язку з недоведеністю того, що вчинено злочин передбачений ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_9 і визнане судом недоведеним 23 лютого 2022 року керівники підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України Донецької та Луганської областей, звернулися до Президента Російської Федерації з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними збройної агресії «українського режиму проти населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 р. о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про своє рішення почати спеціальну воєнну операцію в Україні.

Цього ж дня збройні формування Російської Федерації (далі - 3Ф РФ), які діяли за наказом політичного і військового керівництва РФ і ЗФ РФ, здійснили широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан на всій території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 р.

У зв?язку з широкомасштабним вторгненням ЗФ РФ на територію України 24.02.2022 в місті Маріуполі та Маріупольському районі Донецької області велись активні бойові дії, які тривали до 05 березня 2022 р. 3 указаного дня місто Маріуполь та весь Маріупольський район Донецької області являється тимчасово окупованим. З дня окупації міста Маріуполя та Маріупольського району Донецької області органи місцевого самоврядування України, в тому числі Маріупольська міська рада, припиняють виконувати свої повноваження.

У громадянки України ОСОБА_9 , яка перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Маріуполя, Донецької області, та не перемістилась на підконтрольну органам державної влади України територію, але маючи на це змогу, виникає умисел вчинити умисні дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України шляхом здійснення колабораційної діяльності.

Маючи досвід роботи на посадах в органах місцевого самоврядування України, перебуваючи в тимчасово окупованому місті Маріуполі Донецької області, достовірно знаючи про утворення у 2014 році підконтрольного Російській Федерації самопроголошеного органу «Донецька народна республіка», який узурпував виконання властивих органам державної влади та органам місцевого самоврядування України функцій на тимчасово окупованій території України, у структурі якого утворили органи місцевого самоврядування, інші «муніципальні утворення» відповідно до законодавства наведеного самопроголошеного органу та Російської Федерації, у тому числі «Адміністрація міста Маріуполя» як виконавчо-розпорядчий орган муніципального утворення, усвідомлюючи, що названий самопроголошений орган та інші утворені в його структурі міністерства, відомства, служби, установи є незаконними органами влади та поширюють свою окупаційну владу в населених пунктах шляхом утворення територіальних органів міністерства, відомств, служб, установ, в тому числі органів місцевого самоврядування, інших «муніципальних утворень» відповідно до законодавства наведеного самопроголошеного органу та Російської Федерації, у 2022 році, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 добровільно погодилась обійняти посаду начальника «відділу дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя» (виконавчо-розпорядчого органу муніципального утворення), утвореної в тимчасово окупованому місті Маріуполі Донецької області 7 квітня 2022 року. Обійнявши вищевказану посаду, ОСОБА_9 реалізує до цього часу організаційно-розпорядчі функції, зокрема такі:

1) спільно з республіканськими органами виконавчої влади здійснює планування та забезпечення роботи на своїй території закладів освіти;

2) сприяє розвитку на території мережі закладів освіти, діяльності дошкільних та позашкільних навчально-виховних закладів, організовує трудове навчання та профорієнтацію, організовує роботу щодо запобігання дитячій бездоглядності та створення необхідних умов для виховання дітей та молоді, веде облік дітей, які підлягають навчанню;

3) організовує роботу позашкільних культурно-освітніх установ із урахуванням національно-культурних традицій населення;

4) сприяє в організації відпочинку дітей, які перебувають у дошкільних закладах.

Вказаними діями, згідно версії сторони обвинувачення, ОСОБА_9 , вчинила кримінальне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме, добровільне зайняття громадянином України посади пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В зміненій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, пов`язані з реалізацією організаційно-розпорядчих функцій у сфері освіти на всіх рівнях освіти України та займатися діяльністю у сфері освіти на строк 11 років, з конфіскацією всього належного їй майна.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на незаконність вироку суду, через його необгрунтованість, невмотивованість та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, прокурор зазначає, що висновки суду є недостатньо мотивованими, оскільки суд першої інстанції не мотивує своє рішення актами законодавства України, зокрема Законом України «Про медіа», іншими підзаконними актами, які стосуються діяльності органів правопорядку України під час: ідентифікації, збирання, здобуття та збереження цифрових доказів. Не покликається суд першої інстанції і на норми КПК України, які на його думку порушив орган досудового розслідування під час досудового слідства, що призвело до недостовірності доказів. Також суд першої інстанції не мотивує в достатній мірі підстави для визнання Телеграм-каналу недостовірним доказом, а лише зазначає, що достовірність доказів не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, адже ця інформація отримана з телеграм каналів, які невідомо ким створені, невідомо як модеруються та контент в які, невідомо як потрапляє.

Крім цього в порушення засади безпосередності дослідження доказів, передбаченої ст. 23 КПК України, суд першої інстанції обмежився оголошенням змісту протоколів огляду Телеграм-каналів у судовому засіданні, не дослідивши додатки до протоколів огляду даних мережі Інтернет, в яких зберігається вся інформація про джерело відомостей, зафіксованих у протоколах; у свою чергу під час судового розгляду сторона захисту не заявляла клопотання про визнання доказів недостовірними, про призначення судової експертизи з огляду на необхідність використання спеціальних знань у галузі цифрової інформації.

Прокурор вказує, що суд не надав належної оцінки протоколам огляду відомостей Телеграм-каналів «Новий Маріуполь» та «Маріуполь Спротив», які підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у цьому провадженні та підтверджуються показання свідка ОСОБА_10 та протоколом пред?явлення для впізнання ОСОБА_9 за фотознімком. Крім цього, прокурор зазначає, що суд першої інстанції не зазначив у вироку, чому не взяв до уваги протокол пред?явлення до впізнання ОСОБА_9 за фотознімком.

При цьому, прокурор зазначає, що суд, не приймаючи до уваги показання свідка ОСОБА_10 як доказ у справі, суд першої інстанції зазначає, що показання не підтверджують відомостей у Телеграм-каналі, оскільки вони є показаннями з чужих слів, між тим, суд оцінюючи показання свідка ОСОБА_10 з точки зору достовірності, помилково застосував ч. 2 ст. 97 КПК України, чим істотно порушив кримінальний процесуальний закон, що перешкодило ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

Крім того, прокурор посилається на те, що суд надаючи неправильного тлумачення поняттю «орган влади», дійшов помилкових висновків, що «Адміністрація міста Маріуполя» не є органом влади, що самопроголошений орган «Донецька народна республіка» не наділив його ознаками влади для управління тимчасово окупованою територію міста Маріуполя, а також в порушення ч. 5 ст. 111-1 КК України суд надав неправильного тлумачення поняттю «утворення незаконного органу влади на тимчасово окупованій території», що помилково дало підстави вважати суду про те, що саме органи державної влади України утворили «Адміністрацію міста Маріуполя та поняттю «посада, пов?язана з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, утворених на тимчасово окупованій території», внаслідок чого суд дійшов помилкових висновків, що «відділ дошкільної освіти» повинен мати ознаки органу влади, що посаду, яку обійняла ОСОБА_9 , утворили не в незаконному органі влади, та вона не пов?язана з виконанням організаційно-розпорядчих функцій.

Також, прокурор зазначає, що суд, внаслідок неправильного тлумачення кримінального закону дійшов помилкових висновків, що посада «начальника відділу дошкільної освіти» не була утворена в незаконному органі влади - «Адміністрації міста Маріуполя», і вказаний факт зайняття такої посади не кваліфікується за ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України.

На переконання прокурора, надана суду сукупність як непрямих, так і прямих доказів дає підстави для правильного тлумачення закону України про кримінальну відповідальність, а також для встановлення факту зайняття ОСОБА_9 посади «начальника відділу дошкільної освіти» в незаконному органі влади - Адміністрації міста Маріуполя, утвореної в тимчасово окупованому місті Маріуполі.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор повністю підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив вирок суду першої інстанції скасувати із зазначених в апеляційній скарзі мотивів та ухвалити власний вирок, яким обвинувачену визнати винуватою у вчиненні інкримінованого її кримінального правопорушення та призначити покарання у відповідності до санкції ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Захисник заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок суду вважав законним та обґрунтованим у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Обвинувачена, у відповідності до вимог ст. 323 КПК України, повідомлена належним чином про час, дату та місце апеляційного перегляду, до суду апеляційної інстанції не з`явилася, заяв та клопотань не подавала.

Мотиви апеляційного суду.

За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, і в ньому повинно бути наведено наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo» («у випадку сумніву на користь обвинуваченого»), згідно з яким під час оцінювання доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин виключає будь-яке інше розуміння, пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, установлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Розгляд даного кримінального провадження як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia), остання показань суду не надавала, будь-яких заяв та клопотань до суду не надсилала. Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язкової участі захисника. Всі можливі, передбачені кримінальним процесуальним законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченої на захист та доступ до правосуддя дотримані, що відповідає та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, наведеною, зокрема у справах «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року та «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року.

Аналізуючи оскаржуваний вирок суду з урахуванням апеляційних доводів прокурора, колегія суддів зважає на неодноразове висловлення Верховним Судом правової позиції щодо необхідності дотримання в кожному кримінальному провадженні стандарту «доведення поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Зокрема, про це йдеться у постанові Касаційного кримінального суду від 10 листопада 2020 року (справа №490/5119/15-к, провадження № 51-2523км20).

Цей стандарт має застосовуватись у будь-якому випадку: і в разі, коли версію обвинувачення доведено, і в разі, коли таку версію спростовано, - це питання має бути вирішено на підставі повного і всебічного дослідження судом усіх обставин справи та безстороннього й неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону (п. 23 постанови Касаційного кримінального суду від 04 липня 2018 справа № 688/788/15-к, провадження № 51-597км17).

Так, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що вона будучи громадянкою України, перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Маріуполя, Донецької області, маючи досвід роботи на посадах в органах місцевого самоврядування України, у 2022 році, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, добровільно погодилась обійняти посаду начальника «відділу дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя» (виконавчо-розпорядчого органу муніципального утворення), утвореної в тимчасово окупованому місті Маріуполі Донецької області 7 квітня 2022 року і наділена організаційно-розпорядчими функціями, зокрема такими, як: 1) спільно з республіканськими органами виконавчої влади здійснює планування та забезпечення роботи на своїй території закладів освіти; 2) сприяє розвитку на території мережі закладів освіти, діяльності дошкільних та позашкільних навчально-виховних закладів, організовує трудове навчання та профорієнтацію, організовує роботу щодо запобігання дитячій бездоглядності та створення необхідних умов для виховання дітей та молоді, веде облік дітей, які підлягають навчанню; 3) організовує роботу позашкільних культурно-освітніх установ із урахуванням національно-культурних традицій населення; 4) сприяє в організації відпочинку дітей, які перебувають у дошкільних закладах.

Вказаними діями, згідно версії сторони обвинувачення, ОСОБА_9 , вчинила кримінальне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме, добровільне зайняття громадянином України посади пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Для правильної кваліфікації дій особи необхідним є встановлення та перевірка судом усіх обов`язкових ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, які конкретно дії винної особи містять відповідні ознаки та якими доказами це підтверджується.

В обґрунтування висунутого обвинувачення стороною обвинувачення були надані такі докази: протокол огляду від 19.04.2023 року із додатками до нього; протокол огляду від 05.10.2023 року із додатками до нього; протокол огляду від 18.09.2023; протокол огляду від 05.01.2024 року із додатками до нього; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.10.2023; ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18.12.2023 року, інформація про особу, отримана з Державної міграційної служби, згідно якої ОСОБА_9 є громадянкою України, а також покази свідка ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що скоєно злочин в якому обвинувачується ОСОБА_9 .

Безпосередньо, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, частково дослідивши докази в порядку та обсязі, з урахуванням думки сторін кримінального провадження та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції детально проаналізував надані стороною обвинувачення докази та надав їм належну оцінку, яку колегія суддів вважає правильною та з нею погоджується.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо того, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме протоколи оглядів телеграм каналів Новий Маріуполь та Маріуполь Спротив, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на таке.

За змістом ст. 99 КПК України матеріали, у яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог процесуального законодавства, є документами і можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Дійсно як неодноразово наголошував Верховний Суд доказами в кримінальних провадженнях щодо злочинів проти основ національної безпеки України є, зокрема електронні (цифрові) докази, як-от: матеріали фотозйомки, звуко-, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані), що містяться у відкритих мережах (інтернет; різноманітні засоби масової інформації; соціальні мережі) чи закритих (приватні месенджери та телеграм-канали, особисте листування з використанням комп`ютерної техніки і мобільних телефонів, флешносії, карти пам`яті тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 237 КПК України, органом досудового розслідування, було проведено огляди публікацій в телеграм-каналах Новий Маріуполь та Маріуполь Спротив, за результатами яких складено відповідні протоколи, й, всупереч твердженням прокурора в апеляційній скарзі, підстав для визнання вказаних вище протоколів, у яких зафіксовано хід і результати оглядів телеграм-каналів, недопустимими і неналежними доказами судом першої інстанції не встановлено.

В той же час, суд першої інстанції, врахував те, що інформація про ніби-то зайняття ОСОБА_9 посади начальника «відділу дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя» та про начебто прийом громадян ОСОБА_9 , як начальником відділу дошкільної освіти управління освіти адміністрації міста Маріуполя, отримана з телеграм каналів, які невідомо ким створені, невідомо як модеруються та контент в які, невідомо як потрапляє, не знайшов підстав вважати вказану інформацію достовірною.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне додатково наголосити на тому, що в цих протоколах зафіксовано огляд телеграм-каналів, які може створити будь-яка людина та поширювати там самостійно чи запропонованої іншими користувачами інформацію невизначеному колу осіб.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції погоджується з тим, що докази з відкритих джерел можуть підтверджувати певні обставини, однак вони мають прийматись з високою обережністю, так як їх первісне джерело неможливо перевірити. Ці докази не слід визнавати недопустимими, однак вони повинні бути підтвердженні іншими доказами, які в своїй сукупності створюють у стороннього спостерігача стійке враження того, що злочин вчинено і особа винувата у його вчиненні.

При цьому, колегія суддів не заперечує того, що соціальні мережі наразі набувають все більшої актуальності та в багатьох випадках такі використовуються і органами державної влади та офіційними ЗМІ.

Разом з цим, як видно з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що телеграм-канали «Новий Маріуполь» та «Маріуполь Спротив» є офіційними телеграм-каналами окупаційної адміністрації чи відділу дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя, та чим підтверджується зафіксовані в них фактичні дані. До того ж, публікації в цих телеграм каналах не містять посилання на джерело походження опублікованої інформації, що давало б можливість суду пересвідчиться в правдивості висвітленої у них інформації.

Відтак, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв фактичні дані, зафіксовані в протоколах огляду цих телеграм каналів, як достовірні з огляду на відсутність інформації про їх джерело та відсутність будь-яких інших доказів, які б підтверджували їх.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що з протоколу огляду від 18.09.2023 року із додатками до нього, предметом огляду якого була сторінка в соціальній мережі Telegram https://t.me/nmrpl/10428, видно, що публікація розміщена в цьому телеграм каналі було переслано з іншого телеграм каналу, на що вказує текст: «forwarded from АДМИНИСТРАЦИЯ ОРДЖОНИКИДЗЕВСКОГО РАЙОНА ГОРОДА МАРИУПОЛЯ », однак орган досудового розслідування не перевірив першоджерело вказаної публікації, не провів огляд відповідного телеграм-каналу.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що достовірність фактичних даних відображених в цих протоколах огляду підтверджується показами свідка ОСОБА_10 й суд при оцінці зазначених показів допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, також є необгрунтованими, з огляду на таке.

Як видно з показів свідка ОСОБА_10 , наданих в суді першої інстанції та детально викладених в оскаржуваному вироку, зміст та повноту викладу, яких не заперечував прокурор, останній, окрім того, що ОСОБА_9 є громадянкою України, яка до повномасштабного вторгнення, в м. Маріуполь працювала завідувачем дитячим садком, залишилися на тимчасово окупованій території, не скориставшись можливістю для евакуації, що не є кримінально караним діянням, пояснив, що про те, що ОСОБА_9 залишилась на тимчасово окупованій території України та стала керівником департаменту освіти й активно почала співпрацювати з окупованою владою, про що йому стало відомо з інтернет ресурсів та слів інших осіб (яких саме свідок не вказав).

При цьому, як встановлено судом, вказаний свідок не був очевидцем події, про саму події йому стало відомо з інтернет ресурсів та осіб, яких він точно назвати не зміг.

Відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Частиною 6 встановлено, що показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.

При цьому, суд першої інстанції, оцінивши покази свідка ОСОБА_10 в цій частині, з точки зору ч. 2 ст. 97 КПК України, обгрунтовано визнав їх допустими, згідно з іншими правилами допустимості доказів, однак із врахуванням того, що свідок не зміг назвати конкретні обставин за яких йому стало відомо про зайняття обвинуваченою відповідної посади, а також конкретних осіб від яких йому стало відомо про зазначені обставин, що позбавило суд можливості їх допиту, дійшов обгрунтованого висновку про їх недостовірність та неможливість їх прийняття як доказу винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Разом з цим, з огляду на те, що з показів свідка ОСОБА_10 можливо достовірно встановити лише факт того, що він був раніше знайомий з обвинуваченою, яка після повномасштабного вторгнення залишилась на тимчасово окупованій території в м. Маріуполь, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.10.2023 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_10 , за зовнішніми ознаками та рисами обличчя впізнав на фото №5 ОСОБА_9 , як доказ того, що ОСОБА_9 залишилась на тимчасово окупованій території в м. Маріуполь.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає, а відтак твердження прокурора в апеляційній скарзі щодо того, що суд безпідставно вдався в оцінку доказів за критеріями їх допустимості, належності та достовірності, є безпідставними.

До того ж колегією суддів не встановлено і порушень вимог ст. 23 КПК України, на що посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор. До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що за результатом дослідження письмових доказів в суді першої інстанції у прокурора були відсутні будь-які зауваження.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що самої публікації в телеграм каналі, невідомого походження, яка не підтверджується жодним іншим доказом та показань свідка, який не вказав що був очевидцем зайняття ОСОБА_9 конкретної посади не достатньо для визнання особи винуватою у вчиненні тяжкого злочину.

Разом з цим, в своїй апеляційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке не відповідає його точному змісту, що, на його думку, полягає в тому, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що:

- що Адміністрація міста Маріуполя не є органом влади, а самопроголошений орган Донецька народна республіка не наділив його ознаками влади для управління тимчасово окупованою територією м. Маріуполя;

- Адміністрацію м. Маріуполя утворили органи державної влади України;

- що відділ дошкільної освіти повинен мати ознаки органу влади;

- що посаду, яку обійняла ОСОБА_9 утворили не в незаконному органі влади та вказана посада не пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих функцій.

Враховуючи зазначені доводи прокурора, колегія суддів вимушена зазначити, що такі доводи прокурора є нічим іншим ніж перекручуванням викладених у вироку, окремих висновків суду, оскільки вони не узгоджуються із текстом оскаржуваного вироку та не відповідають дійсності, а навпаки суд першої інстанції наголошував на тому, що у цьому кримінальному провадженні, окрім факту перебування громадянина України на тимчасово окупованій території, та функціонування на певній території окупаційної адміністрації та незаконних органів влади, має бути беззаперечно доведено, що саме «відділ дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя» було створено, він має ознаки органу влади, очолюється начальником, який до того ж наділений організаційно-розпорядчими функціями, які описані в обвинувальному акті.

До того ж, як правильно зазначив суд першої інстанції єдиним доказом на який посилалась сторона обвинувачення це протокол огляду інтернет сторінки «http://npa.dnronline.su/2023-10-06/12-rz-ob-obrazovanii-v-donetskoj-narodnoj-respublike.html» де розміщено відомості про законодавчу базу днр, а саме закону «Об образовании в Донецкой Народной Республике», з текст якого до того ж не містить жодної з організаційно-розпорядчих функцій, які описані в обвинувальному акті і притаманні посаді начальника «відділу дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя».

Жодних інших доказів на підтвердження того, що у структурі самопроголошеного органу «Донецька народна республіка» було утворено «Адміністрацію міста Маріуполя» як виконавчо-розпорядчий орган муніципального утворення, та те, що він наділений організаційно-розпорядчими функціями, за виконання, яких відповідає його начальник, стороною обвинувачення надано не було.

Що стосується наданим прокурором суду апеляційної інстанції роздруківок з сайту Центр дослідження ознак злочинів проти національної безпеки України, миру безпеки людства та міжнародного правопорядку Миротворець та скріншот з телеграм каналу ОСОБА_11 , то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, з огляду на те, що прокурором не заявлялося клопотання про дослідження таких доказів в суді першої інстанції й вказані докази були здобуті в поза процесуальний спосіб не мають належного процесуального закріплення та не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.

При цьому, твердження прокурора, що вказані докази ним надаються до апеляційної скарги виключно для обгрунтування доводів апеляційної скарги та для формування внутрішнього переконання суду апеляційної інстанції в обгрунтованості доводів апеляційної скарги, є такими що не грунтуються на вимогах кримінального процесуальному закону.

У даному випадку, суд першої інстанції дійшов висновку, з якими погоджується й апеляційний суд про те, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження того, що на окупованій території міста Маріуполя створено «відділ дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя», що цей відділ має ознаки органу влади та очолюється начальником, який наділений організаційно-розпорядчими функціями, які описані в обвинувальному акті і що саме ОСОБА_9 зайняла посаду начальника цього відділу, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Перелічення прокурором в своїй апеляційній скарзі ознаки органу влади, утворення незаконного органу влади на тимчасово окупованій території та посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, без посилання на конкретні докази, здобуті в ході проведення досудового розслідування, які підтверджують існування цих обставин не можуть беззаперечно підтверджувати факт створення відділу дошкільної освіти управління освіти Адміністрації міста Маріуполя та призначення посаду начальника цього органу, якщо він очолюється начальником, саме ОСОБА_9 , а тому такі твердження прокурора визнаються апеляційним судом недоведеними.

Отже, з огляду на все викладене, апеляційним судом не встановлено підстав визначених КПК України для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення власного вироку, як про це просить прокурор, наведені ним доводи носять формальний характер та не свідчать про будь-які порушення кримінального процесуального закону, які могли стати підставою для скасування виправдувального вироку суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили прийняттю у даному кримінальному провадженні законного та обґрунтованого рішення не встановлено.

Відтак вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора як необґрунтовану без задоволення.

Керуючись ст. 403, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4