ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/760/25 Справа № 711/6866/25 Категорія: ч.4 ст.186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скарго прокурора у кримінальному провадженні на вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 12.09.2025, яким

ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Черкаси, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, перебуває на обліку в Черкаській філії Черкаського обласного центру зайнятості як безробітний з 13.08.2025, який на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей не має, не є особою з інвалідністю, учасником бойових дій, депутатом не являється, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України до основного покарання, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід, стосовно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення експертиз у загальному розмірі 3565,60 грн. (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять гривень шістдесят копійок), а саме за проведення експертиз: № СЕ-19/124-25/10411-ТВ від 15.07.2025 1782 грн. 80 коп., № СЕ-19/124-25/10370-БЛ від 22.07.2025 1782 грн. 80 коп., стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08.07.2025, близько 19 години 40 хвилин маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, відкрито, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, перебуваючи поблизу буд. № 291 по вул. Надпільна в м. Черкаси, підійшов до малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та під приводом допомоги у діставанні взуття з даху кіоску, у момент коли малолітній перебував з іншого боку кіоску, взяв з асфальтного покриття поблизу вказаного кіоску мобільний телефон марки «Iphone XR», вартість якого відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-25/10411-ТВ від 15.07.2025, станом на 08.07.2025, становила 5039 гривень 73 копійок, достовірно знаючи, що він належить ОСОБА_9 , незважаючи на вимоги потерпілого та третіх осіб, які просили його зупинитися, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, спричинивши потерпілому матеріальні збитки на вищевказану суму.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, прокурор в апеляційній скарзі не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його діянь, вважає вирок необґрунтованим, який підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом Соколовському покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначити покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Для реалізації принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, для обвинуваченого повинно бути призначене покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст.69 КК України та ст.75 КК України.

Призначаючи покарання нижче від найнижчої межі та звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не навів будь-якого обґрунтування щодо того, яким саме чином покарання нижче від найнижчої межі та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням забезпечує досягнення мети загальної превенції та виправлення Соколовського виходячи з досліджених в судовому засіданні обставин, як це передбачено ст.50 КК України.

Так, поза належною увагою суду, залишився ступінь тяжкості скоєного, рівень суспільної небезпечності злочину вчиненого обвинуваченим, а також особу обвинуваченого, зокрема те, що останній не одружений, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, ніде не працює, тому не має джерела доходів, неодноразово зміцнював прізвище, раніше не судимий у силу вимог 89 КК України, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення та схильність його до вчинення злочинів.

Обґрунтовуючи свій висновок про доцільність призначення покарання з застосуванням положення ст. 69 КК України та ст. 75 КК України, суд послався на пом`якшуючі їх покарання обставини, зокрема щире каяття, активне розкриття злочину та добровільне відшкодування завданого злочином збитку.

Також судом визнано у якості обставин, що пом`якшують покарання - наявність постійного місця реєстрації та проживання, соціальних зв`язків батьків похилого віку, з якими спілкується та підтримує родинні відносини, які потребують сторонньої допомоги, наявність у матері хронічних захворювань, які потребують постійного лікування та контролю, хоча ніде не працює, перебуває з 13.08.2025 на обліку Черкаської філії Черкаського обласного центру зайнятості, із власного заробітку перерахував на рахунок Збройних Сил України грошові кошти у сумі 740 грн., думку законного представника потерпілого стосовно призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Вказані обставини є загальними та не носять виключний характер, що унеможливлює призначити покарання із застосуванням вимог ст.69 та ст.75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого та його захисника, які просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці вимоги закону місцевим судом виконані в повному обсязі.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані вірно за ч.4 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Враховуючи ту обставину, що в апеляційній скарзі не оспорюється висновок про доведеність винуватості та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , який винуватість визнав в повному обсязі, а висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку доказами, які судом обґрунтовано досліджені в порядку ч.3 ст.349 КПК України, тому в даному випадку колегія суддів вважає недоцільним проводити детальний їх аналіз і відповідно до статті 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначено, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414 КПК, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_8 місцевий суд дотримався вимог ст.50, 65, 66, 67 КК України та врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченого, який вчинив тяжкий злочин, один епізод злочинної діяльності, вину в інкримінованому діянні визнав повністю, що свідчить про його відношення до скоєного, раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, наявність пом`якшуючих покарання обставин - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого злочином збитку, наявність обтяжуючих покарання обставин вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Згідно з вимогами ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Районний суд приймаючи рішення для застосування положень ст.69 КК України в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Місцевий суд врахувавши дані про особу обвинуваченого, обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, прийшов до обґрунтованого висновку про виправлення та попередження вчинення ОСОБА_10 нових кримінальних правопорушень призначивши покарання в межах санкції ч.4 ст.186 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України.

Згідно ст.75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були такі підстави для застосування положення ст.75 КК України, тобто звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

При цьому для прийняття рішення із застосуванням положень ст.75 КК України районним судом враховано думку законного представника малолітнього, який просив призначити обвинуваченому не суворе покарання, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, його відношення до скоєного, який просив вибачення у потерпілого та законного представника, зробив для себе належні висновки та засуджує свою поведінку, перерахував на рахунок Збройних Сил України грошові кошти, тому районний суд не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 до основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду щодо застосування до Соколовського інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням достатньо мотивоване, а призначене останньому покарання із застосуванням положень ст.69 та ст.75 КК України є справедливим та спів мірним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що для застосування положень ст.69 КК України та положень ст.75 КК України, судом першої інстанції були враховані не одні й ті ж самі обставини, а різні обставини справи, пом`якшуючі обставини та позитивні дані про особу обвинуваченого, що відповідає практиці Верховного Суду України.

Крім того колегія суддів враховує, що до введення в Україні воєнного стану, діяння вчинене ОСОБА_10 утворювало склад злочину, передбачений ч.1 ст.186 КК України, що відноситься до нетяжких злочинів і лише за кваліфікуючою ознакою «грабіж вчинений в умовах воєнного стану» відносить його до тяжкого злочину.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачений не одружений, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, ніде не працює тому не має джерела доходів, наявність попередньої судимості Соколовського, не можуть бути підставою для реального позбавлення волі.

Колегія суддів враховує ту обставину, що попередня судимість Соколовського погашена, а відтак дана обставина не може бути врахована при призначенні покарання, який офіційно не працевлаштований, але перебуває на обліку в Черкаській філії Черкаського обласного центру зайнятості, як безробітний з 13.08.2025, відсутність претензій від законного представника малолітнього потерпілого, обставини кримінального правопорушення, вчинення обвинуваченим одного епізоду злочинної діяльності, наявність обставин, що пом`якшують покарання, в сукупності свідчить про можливість виправлення та перевиховання Соколовського без ізоляції від суспільства, застосувавши положення ст.75 КК України.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів приходить до висновку, що покарання призначене місцевим судом із застосуванням положень статей 69, ст.75 КК України, а саме призначення Соколовському основного покарання нижче від найнижчої межі на строк 5 років позбавлення волі та його звільнення від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які в повній мірі були враховані.

Таким чином, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків суду першої інстанції з питання правильності призначеного обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона обвинувачення в апеляційній скарзі не навела.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального кодексу, які були б підставою для скасування або зміни вироку при розгляді справи колегією суддів не встановлено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - залишити без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 12.09.2025 щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий-суддя

Судді