ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 686/25931/22

провадження № 51-1660 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001126 від 04 листопада 2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Златоуста Челябінської області, СРСР, місце проживання невідоме, робоча адреса: АДРЕСА_1 , громадянина Російської Федерації, депутата Федеральних Зборів Державної Думи Російської Федерації, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2024 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 3 ст. 110 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, а саме в посяганні на територіальну цілісність і недоторканність України, тобто в умисних діях, вчинених представником влади за попередньою змовою групою осіб з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

Так, ОСОБА_7 , бувши депутатом Федеральних Зборів Державної Думи Російської Федерації VIII скликання, який набув повноважень 19 вересня 2021 року, представником влади Російської Федерації, уповноваженим брати участь у засіданнях палати й голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, зокрема про ратифікацію міжнародних договорів Російської Федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами й представниками влади і збройними силами Російської Федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений статтями 1 ? 3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет і територіальну цілісність України з метою зміни меж її території та розширення впливу Російської Федерації, а також з мотивів перешкоджання євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними й економічними процесами в Україні, знаючи, що інші співучасники теж діють усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року та вимоги ч. 4 ст. 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй та декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09 грудня 1981 року № 36/103, 16 грудня 1970 року № 2734 (XXV), 21 грудня 1965 року № 2131 (XX), 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), статей 1 ? 3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року за адресою: вул. Охотний Ряд, 1, м. Москва, Російська Федерація взяв участь у засіданні Федеральних Зборів Державної Думи Російської Федерації, де підтримав постанову зі зверненням до Президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік як самостійних, суверенних і незалежних держав, а також 22 лютого 2022 року за тією ж адресою взяв участь у засіданні Федеральних Зборів Державної Думи Російської Федерації, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою Донецькою народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою Луганською народною республікою.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2024 року - без змін.

Вказане кримінальне провадження як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду було здійснено за відсутності обвинуваченого «in absentia» у порядку спеціального досудового та судового провадження.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 .

На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що:

- з урахуванням положень ч. 2 ст. 5, ст. 480, гл. 37 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), на її думку, оскільки ОСОБА_7 є депутатом Федеральних Зборів Державної Думи Російської Федерації, то він не належить до жодної категорії осіб, передбачених вказаними процесуальними нормами, стосовно яких може здійснюватися кримінальне провадження за законами України;

- аналіз положень ст. 4 КПК дозволяє зробити висновок про те, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується лише за умови, якщо кримінальне правопорушення вчинено на території України й прилеглих до неї територіях, тож сторона захисту вважає, що оскільки ОСОБА_7 не перебував на території України, то висловлювання та голосування, у яких він брав участь, відбувалися на території іншої держави, а отже із цих підстав його не можна притягнути до кримінальної відповідальності на території України та за її законами й кримінальне провадження не можна здійснювати на підставі вимог КПК;

- з огляду на положення ст. 297 -1, гл. 24 -1 КПК особливий порядок спеціального розслідування кримінальних правопорушень стосується злочинів, вчинених на території України особами, які переховуються від органів слідства й суду, проте обвинувачений ОСОБА_7 не перебував на території України, а отже злочину на території України не вчиняв і не переховується від органів слідства й суду;

- під час досудового слідства було порушено вимоги ч. 3 ст. 218 КПК, оскільки, на думку ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 ніколи не перебував на території Хмельницької області, кримінальне правопорушення, як зазначено в матеріалах кримінального провадження, вчинено на території іншої держави, яка не належить до територіальної юрисдикції України, зокрема м. Хмельницького, свідків злочину також немає на території м. Хмельницького, а тому при постановленні оскаржуваних судових рішень порушено також і вимоги ст. 32 КПК щодо вирішення питання територіальної підсудності;

- у кримінальному провадженні згідно з положеннями статей 7, 20 КПК грубо порушено право на захист ОСОБА_7 , адже він не був обізнаний і не міг знати про те, що стосовно нього відкрито кримінальне провадження, захисник не мав змоги погодити правову позицію з підзахисним, на стадії вручення підозри її не було вручено ОСОБА_7 , а також він не надавав показань щодо обвинувачення, яке не було йому пред`явлено, й, відповідно, не міг здійснювати захист, адже ніколи не був на території України, у тому числі й у м. Хмельницькому.

На зазначену касаційну скаргу захисника заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , підтримала касаційну скаргу й просила задовольнити її, оскаржувані судові рішення скасувати та кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити.

Розгляд кримінального провадження здійснюється за відсутності засудженого в порядку «in absentia».

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 та вважала за необхідне оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

Судове засідання Верховного Суду, призначене на 28 серпня 2025 року, було відкладено з метою додаткового вжиття заходів щодо повідомлення ОСОБА_7 про дату, час та місце касаційного розгляду, у тому числі й на його електронну адресу.

Водночас з метою належного повідомлення засудженого про здійснення касаційного розгляду Суд також розмістив оголошення на офіційному вебсайті Верховного Суду та в газеті «Урядовий кур`єр» із зазначенням дати, часу та місця касаційного розгляду провадження стосовно ОСОБА_7 .

Крім того, колегія суддів зауважує, що конституційне право на суд є правом та його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Так, практика Європейського суду з прав людини (далі ? ЄСПЛ) визначає, що сторона, залучена в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Також заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії»).

За таких обставин, зважаючи на те, що Верховний Суд вжив усіх процесуальних заходів, спрямованих на повідомлення ОСОБА_7 про дату, час та місце касаційного розгляду, а також з огляду на:

- наведену вище практику ЄСПЛ;

- те, що інтереси засудженого ОСОБА_7 в суді касаційної інстанції представляє захисник ОСОБА_6 ,

колегія суддів вважає достатньою наявність зазначених підстав для висновку про можливість здійснення касаційного розгляду касаційної скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року за відсутності засудженого ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію прокурора, думку захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п. 1 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 412 КПК встановлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод утверджує наявність у кожного, хто перебуває під юрисдикцією Держави - Договірної Сторони Конвенції, права на справедливий суд.

Елемент «справедливості» складається з імпліцитних прав, до яких належить й право на усне слухання та особисту присутність обвинуваченого під час розгляду судом кримінального провадження щодо нього.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 14 червня 2001 року (заява № 20491/92) у справі «Medenicav.Switzerland» указав, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені згаданою вище Конвенцією.

Вирішальне значення в цьому разі має повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, водночас неясна та неофіційна інформація є недостатньою (п. 99 рішення від 01 березня 2006 року (заява № 56581/00) у справі «Sejdovicv. Italy»). У п. 98 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що питання, яке потрібно вирішити в цій справі, полягає в тому, чи можна за відсутністю офіційного повідомлення про справу вважати заявника достатньою мірою проінформованим про те, що він був притягнутий до кримінальної відповідальності та відбудеться судовий розгляд його справи, щоб він мав змогу вирішити: відмовитися від свого права брати участь у слуханні справи чи ухилитися від правосуддя.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року (справа № 644/5100/17).

Судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297 - 1 КПК, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого «in absentia», крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого (ч. 3 ст. 323 КПК).

Процедури «in absentia» неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав підсудного, який відсутній у залі судового засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 КПК особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Частиною 8 цієї статті визначено, що повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно із частинами 1, 2, 4 - 7 цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб сайті Офісу Генерального прокурора.

За ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого в разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження відповідно до положень ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному вебсайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

За таких обставин до початку судового розгляду в судовому засіданні за відсутності обвинуваченого «inabsentia» суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був у встановленому КПК порядку викликаний для участі в судовому розгляді із зазначенням, зокрема, часу, дня, місяця, року та місця слухань шляхом:

- направлення повістки про виклик до суду за останнім відомим місцем його проживання чи перебування;

- викладення інформації про такі повістки в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду.

Проте вказаних вимог закону під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції дотримано не було.

Так, за приписами ч. 1 ст. 405 КПК апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Тобто з огляду на згадані вище положення процесуального закону, визначені статтями 135, 323 КПК, обов`язок та порядок повідомлення обвинуваченого під час спеціального судового провадження також покладено й на суд апеляційної інстанції, який відповідно до положень процесуального закону фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність наданої оцінки доказам і встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції.

Однак, як видно з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 у порядку спеціального судового провадження, ужив заходів лише щодо направлення йому повідомлення про дату, час і місце апеляційного розгляду за останнім відомим місцем його перебування (розташованим на території Російської Федерації, яку визнала Верховна Рада України державою-агресором) та розміщення оголошення в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме в газеті «Урядовий кур`єр».

Разом з тим будь-яких дій, спрямованих на висвітлення цієї інформації на офіційному вебсайті Хмельницького апеляційного суду (що з огляду на положення ч. 3 ст. 323 КПК є обов`язковим), цей суд не здійснив, унаслідок чого не дотримався наведених вище положень КПК, а також практики ЄСПЛ і Верховного Суду в цій частині.

Указане, на переконання колегії суддів, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки могло перешкодити суду апеляційної інстанції постановити законне та обґрунтоване рішення.

Отже, у Верховного Суду немає підстав для перевірки доводів касаційної скарги захисника в іншій частині, адже зазначені в скарзі питання можуть бути вирішені лише після усунення згаданих вище істотних порушень вимог КПК.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, ухвала суду апеляційної інстанції відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 436, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд з використанням усіх процесуальних можливостей, зважаючи на вимоги процесуального закону, повинен усунути встановлені Судом недоліки, належним чином розглянути доводи апеляційної скарги та ухвалити законне, обґрунтоване й умотивоване рішення.

Керуючись статтями 323, 412, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3