ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2025 Володимирський міський суд Волинської області під головуванням судді ОСОБА_1 при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000613 від 06.09.2024, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м.Луцьк Волинської області, українця, громадянина України, з професійною технічною освітою, не одруженого, судимого Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 22.08.2024 за ч.4 ст.185, ст.ст.75, 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з іспитовим строком 2 роки, військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 , військове звання «солдат», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

30.06.2024 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 призвано на військову службу по мобілізації до лав Збройних Сил України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.07.2024 № 184 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_4 з 02.07.2024 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а громадяни України проходять військову службу відповідно до законодавства.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем по мобілізації військової частини НОМЕР_1 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно п. п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок

і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок

і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Однак, солдат ОСОБА_4 в порушення зазначених норм, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно з прямим умислом, не пізніше 20 год 00 хв 12.07.2024 самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби, а саме розташування 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , за адресою:

АДРЕСА_2 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення в рамках пред,явленого обвинувачення визнав повністю, зазначив, що фактичні обставини справи викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності та підтверджуються у повному обсязі зібраними по справі доказами. Пояснив, що дійсно до 20-00год 12.07.2024 самовільно залишив місце служби не маючи на то відповідного дозволу, наміру повертатись на службу до ЗСУ не мав і не має. Просив суд суворо не карати, призначити мінімальне покарання, щиро каявся в скоєному.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення повністю, сторони не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження та кваліфікацію інкримінованого правопорушення в апеляційному порядку, суд відповідно до ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, та обмежитись допитом обвинуваченого та матеріалів, які характеризують його особу.

Таким чином, суд вважає встановленим, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.408 КК України, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби (дезертирство), вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями ст.65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у повному визнанні вини та щиросердному розкаянні, особу обвинуваченого, який судимий за тяжкий злочин, є військовослужбовцем, який зарекомендував себе задовільно, здатний приймати рішення , адекватні ситуації, що склалась, морально-психологічний стан задовільний, при виникненні небезпечних ситуацій поводить себе впевнено, за медичними показниками також задовільно, на обліку в спеціалізованих установах за місцем реєстрації не перебуває, разом з тим, перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, гостра інтоксикація» будучі госпіталізованим за направленням ТУ ДБР у м.Львові для проведення медичного обстеження у неврологічне відділення, самовільно покинув заклад, до відділення не повернувся.

Як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд, відповідно до ст.66 КК України, визнає його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення.

Обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого є рецидив злочину.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, обставин, які пом,якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому мінімальне покарання в межах санкції статті, за якою кваліфікується його діяння, у виді позбавлення волі, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, відсутні правові підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України) або ж звільнення від покарання з випробуванням (ст. 75 КК України), адже Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13.12.2022 встановлено заборону для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України у разі засудження за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Також суд враховує, що ОСОБА_4 засуджений Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 22.08.2024 до 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком 2 роки, який враховуючи Постанову ОП ККС від 15.02.2021 у справі № 760/26543/17 (провадження № 51-3600кмо20), якою визначено, що коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст.70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно, підлягає самостійному виконанню.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, враховуючи обраний йому судом вид покарання та існування ризиків ухилення від виконання вироку суду, слід залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.

Враховуючи те, що за ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.02.2025 строк тримання під вартою ОСОБА_4 обчислювати з моменту взяття під варту в залі суду, тобто з 21.02.2025, після чого він утримувався під вартою на підставі відповідних судових рішень, строк відбування ним покарання слід рахувати саме з 21.02.2025, а строк попереднього ув`язнення обвинуваченого слід зарахувати в строк відбуття покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, відповідно до положень ч. 5ст. 72 КК України.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст.368, 370 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2024 за ч.4 ст.185, ст.ст.75,76 КК України відносно ОСОБА_4 виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 21.02.2025, зарахувавши відповідно до ч.5 ст.72 КК України в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення - з 21.02.2025 по день набрання цим вироком законної сили - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 - тримання під вартою в ДУ «Луцький слідчий ізолятор» залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Володимирський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим з дня вручення копії вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя ОСОБА_6