Справа № 759/3395/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Київ

Шевченківський районний суд м. Києва колегією в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду під час судового розгляду матеріали кримінального провадження №0001657 від 09.07.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч, 1,2,3 ст. 301, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 301-1, ч.ч. 3, 6 ст. 152 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні з відповідними додатками за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч, 1, 2, 3 ст. 301, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 301-1, ч.ч. 3, 6 ст. 152 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001657 від 09.07.2022.

Прокурором подано до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , у зв`язку з наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу та на даний час не зменшилися й продовжують існувати, а іншій більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

У судовому засіданні захисник проти задоволення клопотання прокурора заперечував, просив відмовити в його задоволенні.

Обвинувачена підтримала позицію свого захисника.

Заслухавши сторін кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2023 застосовано щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який останній раз продовжено ухвалою суду від 27.11.2025 строком по 25.01.2026.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку перебування під вартою має оцінюватися у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Так, відповідно до, ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Крім того, як вбачається з положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

При вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою та заявленого клопотання про зміну запобіжного заходу судом також враховано положення ст. 5 Конвенції, а також практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

При цьому, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України та враховано судом при вирішенні клопотань учасників судового провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно з усталеної практикою Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Судом враховується, що ОСОБА_6 обвинувачується, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України, який у відповідності до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавленням волі.

Так, ОСОБА_6 на даний час на законних підставах утримується під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» у зв`язку з тим, що, на переконання суду, продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, які слугували підставою для застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ризик переховуватися від суду ( п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України) обґрунтовується тим, що кримінальне правопорушення, яке інкримінуються ОСОБА_6 , відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, оскільки передбачає призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченої переховуватись від суду.

Так, надаючи оцінку наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд бере до уваги практику ЄСПЛ, згідно якої ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).

Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Враховуюче зазначені чинники, суд вважає, що існує висока ймовірність того, що ОСОБА_6 , усвідомлюючи невідворотність реального покарання за інкриміновані злочини, з метою ухилення від кримінальної відповідальності може вчинити дії для втечі та переховування.

Оцінюючи наявність існування ризику можливих спроб обвинуваченої впливати на свідків (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), суд приходить до висновку, що вказаний ризик доведений у достатній мірі, адже деякі свідки, покази яких з огляду на вимоги ч. 1 ст. 23 КПК України мають бути отримані безпосередньо судом, ще не допитані, відтак, існує висока ймовірність того, що обвинувачена може впливати на них шляхом вмовлянь або погроз, з метою змусити змінити покази на свою користь.

Ризик повторного вчинення іншого кримінального правопорушення, або продовження вчиненого кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), суд оцінює як високий, оскільки, злочини, інкриміновані ОСОБА_6 відповідно до обвинувального акта, за версією сторони обвинувачення, мали системний характер, вчинялися протягом тривалого часу за участю невстановлених органом досудового розслідування осіб, а тому підстави вважати, що вказаний ризик зменшився, у суду відсутні.

При цьому, під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу стороною захисту не доведено та не надано доказів того, що ризики, визначені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу, наразі зменшилися або перестали існувати.

Оцінивши в сукупності всі вище наведенні обставини, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Вважаючи, що лише такий запобіжний захід спроможний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_6 , суд виходить у тому числі з тих обставин, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується остання, має досить високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених та, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При цьому, на переконання суду, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не зможе запобігти ризикам та не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, суд при продовженні застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, відтак, клопотання прокурора підлягає задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при продовженні застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачає підстав для визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 176-178, 182, 183, 197, 199, 331, 392, 395КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора - задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 днів, тобто по 20 березня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_9