Справа № 162/985/24 Провадження №11-кп/802/152/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

представника потерпілих ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 12 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Свердловське Широківського району Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, пенсіонера, одруженого, раніше не судимого, засуджено за: ч.2 ст.350 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; ст.128 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Частково задоволено цивільні позови. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 13389 грн. 43 коп. матеріальної шкоди та 80000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 80000 грн. моральної шкоди.

Речові докази, а саме: медичну картку амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_10 - повернуто потерпілій; медичну картку стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_9 - повернуто до КП «Любешівська багатопрофільна лікарня»; медичну документацію, надану ОСОБА_9 повернуто потерпілій.

Згідно з вироком, близько 11 год. 27.08.2024 начальник Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_9 спільно з головним державним виконавцем вищевказаного відділу ДВС ОСОБА_10 , будучи відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» службовими особами, прибули за адресою АДРЕСА_2 для проведення виконавчих дій щодо перевірки майнового стану боржника ОСОБА_7 , опису й арешту його майна за місцем проживання та місцем його реєстрації у зведеному виконавчому провадженні №53198421 по примусовому виконанню виконавчих проваджень №600306628 від 12.09.2019 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/1030/17 від 19.11.2018), №57204770 від 13.09.2018 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/1030/17 від 11.09.2018), №57589724 від 02.11.2018 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/218/17 від 26.02.2018), №57589482 від 02.11.2018 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/577/17 від 26.02.2018), №48414446 від 11.08.2015 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/1274/14-ц від 16.07.2015) та №48346534 від 04.08.2015 (виконавчий лист Новозаводського районного суду м. Чернігова №751/1214/15-ц від 18.03.2015).

Після чого, 27.08.2024 близько 10 год. 05 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на території власного домогосподарства за вищевказаною адресою, з метою завадити ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виконанню своїх службових обов`язків щодо опису й арешту його майна, розуміючи, що перед ним знаходяться державні виконавці, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наблизившись до ОСОБА_10 , схопив останню лівою рукою за волосся та умисно наніс не менше двох ударів руками у ділянку обличчя та голови ОСОБА_10 , завдаючи побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, а також не менше одного удару рукою в ділянку лівого плеча потерпілої, спричинивши тілесне ушкодження у виді забою лівого плечового суглобу у вигляді підшкірного крововиливу, яке належить до категорії легких тілесних ушкоджень. Після цього умисно наніс ОСОБА_9 не менше двох ударів руками в ділянку рук та тулубу, завдаючи побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Цими діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.350 КК України, тобто умисне нанесення побоїв та заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю.

Також 27.08.2024 близько 11 год. 05 хв., знаходячись на території власного домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 , не маючи прямого умислу на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, однак передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, під час нанесення побоїв ОСОБА_9 умисно штовхнув її правою рукою в тулуб, внаслідок чого остання, втративши рівновагу, оступилась лівою нижньою кінцівкою на ґрунтовому покритті, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді травматичного розриву ахілового сухожилка зліва, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я терміном більше як 21 день.

Цими діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України, тобто необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 не погоджується з таким вироком суду, оскільки вважає, що він є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт зазначає про те, що в обвинувальному акті, який поданий до суду і на підставі якого ОСОБА_7 притягався до кримінальної відповідальності чітко зазначено мету працівників ДВС, з якою останні прибули до помешкання ОСОБА_7 це опис і арешт майна ОСОБА_7 в межах виконавчого провадження. Однак, під час судового розгляду було встановлено, що вмотивованого судового рішення, яке давало право працівникам ДВС проводити такі дії, в останніх не було. При цьому, протиправність дій потерпілих підтверджується показами потерпілих наданими в судовому засіданні. Зокрема, встановлено, що згоди ОСОБА_7 на перевірку майнового стану обвинуваченого за місцем його реєстрації та проживання державним виконавцям останній не надавав. Не отримавши такої згоди державні виконавці з власної ініціативи вирішили це зробити протиправно, тобто здійснити незаконне проникнення до домоволодіння ОСОБА_7 з метою огляду домоволодіння та накладення арешту на виявлене майно. Однак, місцевий суд позбавив можливості сторону захисту з`ясувати, які правові підстави проникнення на приватну території, на думку потерпілих, були у державних виконавців.

Зазначає і про те, що допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що дві особи чоловічої статі без дозволу зайшли на подвір`я ОСОБА_7 , не представилися і не повідомили про мету візиту, а лише сказали, що розшукують ОСОБА_7 . Цим державні виконавці ввели в оману вказаних свідків, тому останні перших не вигнали з подвір`я, але і надавали згоди як власники на добровільне перебування державних виконавців на подвір`ї. Тому посилання потерпілих на те, що їм ніхто не забороняв перебувати на подвір`ї, є неспроможними. Окрім того вказує, що місцевий суд надав перевагу показам потерпілих про те, що вони представилися та повідомили присутнім про мету свого візиту.

Захисник вказує, що потерпіла ОСОБА_15 дала покази про те, що у провадженні ДВС з 2015 року перебуває виконавче провадження, де боржником є обвинувачений ОСОБА_7 , у зв`язку з чим виникла необхідність перевірки майнового стану останнього. Проте, судом не досліджено правових підстав здійснення державним виконавцем перевірки майнового стану боржника, яка у відповідності до ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» проводиться у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться не менше одного разу на два тижні щодо виявлення рахунків, електронних гаманців боржника, не менше одного разу на три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника. Вважає, що у державних виконавців, тобто потерпілих у даному кримінальному провадженні, не було необхідності перевірки майнового стану обвинуваченого за місцем його реєстрації та проживання.

Крім того, апелянт зазначає, що судом безпідставно прийнято рішення про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження при виконанні службових обов`язків, оскільки документи, які покладені в основу винуватості ОСОБА_7 , а саме повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру від 27.08.2024 щодо потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , такого фату не можуть підтверджувати. При цьому, у разі отримання потерпілими тілесних ушкодження при виконанні службових обов`язків, то медичними працівниками повинні були складатись документи у відповідності до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, на підставі яких проводилося б спеціальне розслідування. Однак, потерпілі приховали такий факт. А тому, стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів про причинний зв`язок отримання тілесних ушкоджень потерпілими, які є державними виконавцями, при виконанні службових обов`язків.

Також судом не досліджено та не надано обґрунтування доказам сторони захисту, а саме заяві ОСОБА_7 до поліції про незаконне проникнення до іншого володіння з метою огляду та відсутності вмотивованого судового рішення у потерпілих (державних виконавців) на проникнення до домоволодіння.

З огляду на викладене, сторона захисту вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 фактично оборонявся від насильницького протиправного вторгнення в його житло, оскільки дві особи жіночої статі об`єднані єдиним умислом намагалися проникнути до будинку ОСОБА_7 з метою опису та арешту майна не маючи на це правових підстав вмотивованого судового рішення.

Тому апелянт звертає уваги не те, що визначення того чи особа перебувала в стані необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватись судом із врахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджуватися належними і допустимими доказами.

Посилаючись на вищевикладене, сторона захисту переконана, що спільний прихід двох осіб до будинку особи, який супроводжувався насильницькими спробами проникнути в будинок двома учасниками підпадає під ті ознаки, які зазначені у ч.5 ст.36 КК України, а тому суд констатувавши зазначені обставини, неправильно застосував кримінальний закон, кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.128 та 350 КК України.

При цьому, захисник зазначає, що застосування сили зі сторони ОСОБА_7 до потерпілих розпочалось лише після відмови останніх добровільно залишити домоволодіння.

Окрім того, захисник вказує про те, що матеріальні збитки потерпілими не підтверджені, а моральна шкода недоведена у встановленому законом порядку.

Посилаючись на вищевикладене, сторона захисту вважає, що матеріали кримінального провадження не містять належних і допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.128, ч.2 ст.350 КК України, а тому просить скасувати оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 та ухвалити новий, яким останнього визнати невинуватим у вчиненні таких кримінальних правопорушень і виправдати. Також просить відмовити у задоволенні цивільних позовів потерпілих та вирішити долю речових доказів.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав основні доводи апеляційної скарги, сторону захисту, які апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній, сторону обвинувачення, які просили скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Перевіряючи оскаржуваний вирок за апеляційними доводами, які викладені в апеляційній скарзі сторони захисту у порядку ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню : 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ст.128 КК України, - як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, та за ч.2 ст.350 КК України, - як умисне нанесення побоїв та заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Обставини, встановлені у вироку, ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показам самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях заперечив та показав, що у той день перебував на кладовищі як до нього зателефонував син, котрий повідомив, що до нього приїхали якісь особи жіночої статі. Будучи засмученим через смерть дочки, він убігши до подвір`я, «повідкидав» одну і другу осіб від порога. Як через сон пам`ятає, що ще щось у них вирвав із рук. Більше нічого не пам`ятає. Пізніше приїхала швидка медична допомога, медичні працівники якої завезла його в лікарню капати крапельницю. У зв`язку з погрозами якоїсь особи чоловічої стані, він був вимушений залишити приміщення лікарні, але куди йшов тоді, не знає. Отямився лише тоді коли опинився в будинку своєї дочки ОСОБА_16 . Також показав, що потерпілих він знав, був у них в службових кабінетах у відділі виконавчої служби, де спілкувався щодо своїх боргів, які у нього наявні з 2015 року. Чи хтось телефонував йому з виконавчої служби, він не пам`ятає. Окрім того показав, що коли зайшов на подвір`я, то дві особи чоловічої статі перебували на порозі його будинку, а біля них - дружина. Він не з`ясовував, хто це приїхав та з якою метою. Будь-яких документів, ухвал суду чи службових посвідчень йому не пред`являли. Додав, що він не мав наміру зашкодити службовим особам у їх діяльності. Вказав, що обізнаний щодо розміру своїх боргів, однак нехай держава спочатку поверне йому ті борги, які йому винні.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції повністю або частково обґрунтував своє судове рішення доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, яким як вбачається із судового рішення, надав відповідну юридичну оцінку, а саме:

Показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка суду показала, що вона являється начальником Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ. Так як у провадженні відділу ДВС з 2015 року перебуває декілька виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_7 , то виникла необхідність перевірки його майнового стану за місцем реєстрації та проживання останнього. Перед тим, як у понеділок їхати, ОСОБА_10 зателефонувала до ОСОБА_7 , під час розмови з яким обговорила питання його заборгованості та попередила про необхідність опису наявного в нього майна, повідомивши, що вказане необхідно буде провести у його присутності, так як майно включало складські приміщення, була необхідність перегляду відповідної технічної документації на майно, яка наявна у ОСОБА_7 . Обвинувачений у розмові повідомив, що має квитанції про сплату наявної заборгованості, які обіцяв принести, але цього не зробив. Коли ОСОБА_10 повторно телефонувала вже у понеділок, то обвинувачений не відповідав на дзвінки. Тому 27.08.2024 вона з ОСОБА_10 власним транспортним засобом поїхали за місцем проживання обвинуваченого. Коли під`їхали в АДРЕСА_2 , тобто за розташуванням домоволодіння ОСОБА_7 , то на подвір`ї біля колодязя сиділи дружина, син та дві особи жіночої статі, одна з яких була вагітною, а інша - з маленькою дитиною (як вони зрозуміли, це були дочка та невістка боржника). Зайшли на подвір`я, привіталися, а ОСОБА_10 повідомила, що вони з державної виконавчої служби, і запитали, де можна знайти ОСОБА_7 , оскільки прибули у зв`язку із перебуванням на розгляді виконавчого провадження щодо нього. Їм повідомили, що він десь від`їхав. Вони попросили у рідних ОСОБА_7 , щоб вони зателефонували йому та повідомили про їх приїзд. Після цього прохання син відійшов за будинок і через хвилин 5 із-за приміщення вибіг ОСОБА_7 , який відразу ж накинувся на ОСОБА_10 без жодних розмов і при цьому, вхопив лівою рукою її за волосся, правою рукою наніс більше двох ударів по голові та в область ока. Вона від несподіванки не оборонялась та й не могла, оскільки в її руках були папери щодо виконавчого провадження. Все це супроводжувалось криком змісту щодо загибелі його дочки, і невідомо чого вони прийшли. У цей час вона з ОСОБА_10 стояли на траві біля колодязя, оскільки лише увійшли на територію домогосподарства, а на ганку будинку не перебували. Жодних заперечень щодо їхнього перебування на подвір`ї ніхто з присутніх не висловлював. Коли обвинувачений наносив удари ОСОБА_10 , то усі хто був на подвір`ї, звертались до нього, щоб він припинив це робити. Після цього, ОСОБА_7 перевів свої дії щодо неї ( ОСОБА_9 ), вихопивши телефон з руки, почав наносити удари, але вона оборонялась - відбивала його руки, штовхнув її, вона відчула гострий біль. Залишивши її, він побіг до будинку зі словами, що йде по рушницю і всіх їх перестріляє та кричав, що візьме молота, поб`є їм автомобіль, але в цей час його заспокоїв син. Ті особи жіночої статі, які перебували на подвір`ї, звернулись до них з проханням аби вони вийшли з подвір`я щоб зупинити таку реакцію ОСОБА_7 . Також потерпіла показала, що упродовж часу, коли виконавчі провадження знаходяться у Любешівському відділі ДВС, ОСОБА_7 приходив до них. Він знав, що потерпіла є начальником відділу, оскільки ще за часів, коли ОСОБА_7 був депутатом, вона приходила, як посадова особа, на сесії ради.

Показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка суду показала, що вона являється головним державним виконавцем Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ. Суду повідомила, що у неї на примусовому виконанні на той час перебувало 6 виконавчих проваджень на суму понад мільйон гривень, наразі їх 5. Напередодні події вона мала телефонну розмову з ОСОБА_7 , під час якої з`ясовувала, чи останній сплачував заборгованість щодо одного із проваджень, на що він повідомив, що сплачував та запевнив, що привезе квитанції. В ході розмови вона також повідомила, що є необхідність опису зерноскладів, які за ним зареєстровані, оскільки сума заборгованості велика, а платежі впродовж довгого періоду часу він не сплачував. Оскільки ОСОБА_7 не приніс квитанцій, як обіцяв, вона з керівником ОСОБА_9 поїхали за фактичним місцем його проживання. Там недалеко розташовані ці зерносклади. Коли зайшли на подвір`я, то привіталися, а вона повідомила, що вони з виконавчої служби та запитали, де можна знайти ОСОБА_7 , оскільки прибули у зв`язку із перебуванням на розгляді виконавчого провадження щодо нього. Будь яких заперечень щодо перебування на території подвір`я будинку ніхто не висловлював. Вона попросила сина ОСОБА_7 аби він зателефонував до батька, оскільки останній не відповідав на її дзвінки. Син пішов за будинок телефонувати. За декілька хвилин вибіг ОСОБА_7 зі словами «чого ви сюди прийшли», схопив її ( ОСОБА_17 ) за волосся, наніс удари по голові та в область ока, вихопив та викинув документи, які перебували в її руках. У подальшому накинувся на ОСОБА_9 , яка стала на її захист. Вона детально не бачила, як ОСОБА_7 наносив удари ОСОБА_9 , оскільки відчувала сильний біль в області ока. ОСОБА_7 бігав по подвір`ї та кричав, що повбиває їх. Особи жіночої статі, які були на подвір`ї, почали говорити аби вони вийшли з подвір`я щоб зупинити таку поведінку ОСОБА_7 . Після цього, вони вийшли до автомобіля, але ОСОБА_9 було важко йти з травмованою ногою, сіли в авто, від`їхали від будинку та зателефонували на «102». Також показала, що виконавчі провадження щодо ОСОБА_7 перебувають на виконанні з 2015 року та до її виходу з декретної відпустки 2018 року виконувались іншим державним виконавцем. За цей час вона неодноразово спілкувались з ОСОБА_7 щодо виконавчих проваджень, як безпосередньо у відділі ДВС, так і по телефону. Вони на територію домоволодіння пройшли безперешкодно, ніхто з присутніх родичів ОСОБА_7 не заперечував проти їх перебування на подвір`ї.

Показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 (дочки обвинуваченого) і, зокрема в тій частині, що вони бачили, як дві особи жіночої статі прибули на їх подвір`я та запитали чи є ОСОБА_18 , тобто їх батько ОСОБА_7 . За декілька хвилин вибіг батько, який не з`ясовуючи хто ці особи, почав сваритись і виштовхувати їх. При цьому, ці свідки повідомили, що вони не бачили того, що їх батько ОСОБА_7 наносив вказаним особам тілесні ушкодження.

Показаннями свідка ОСОБА_13 (дочка обвинуваченого) в тій частині, що про конфлікт між її батьком ОСОБА_7 та працівниками ДВС вона дізналась від свого рідного брата чи то сестри, не пам`ятає точно, хтось зателефонував їй описав візуально, у зв`язку з чим вона визначила, що це ОСОБА_9 , оскільки в силу професійних обов`язків останню знала. Тому вона зателефонувала ОСОБА_9 та вибачалась за дії батька ОСОБА_7 і пропонувала допомогу, так як їй було неприємно з ситуації, яка склалась.

В основу вироку як на підставу повної або часткової винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме: копію витягу з наказу ЗМУМЮ «Про найменування посад» від 29.12.2022 №1003/03; копії посадових інструкцій головного державного виконавця та начальника Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ; витяг з ЄРДР від 28.08.2024 за №0000646; рапорт про прийняття та реєстрацію заяв в ІКС ІПНП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 27.08.2024 за №5387 (з органів охорони здоров`я); від 27.08.2024 за №5384 (за заявою ОСОБА_10 ); від 28.08.2024 за №5398; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_9 від 27.08.2024; повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру від 27.08.2024 щодо потерпілої ОСОБА_9 ; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_10 від 27.08.2024; повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру від 27.08.2024 щодо потерпілої ОСОБА_10 ; витяг з ЄРДР від 27.09.2024 за №0000702; рапорт про прийняття та реєстрацію заяв в ІКС ІПНП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 27.09.2024 за №6001 (за заявою ОСОБА_9 ); протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_9 від 27.09.2024; витяги з журналів обліку фактів звернень та доставляння осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру приймального відділення та травматологічного кабінету КП «Любешівська багатопрофільна лікарня» Любешівської селищної ради; копію індивідуальної карти амбулаторного хворого на ім`я потерпілої ОСОБА_10 (яку визнано речовим доказом постановою слідчого від 02.09.2024); копію медичної карти стаціонарного хворого №2672/1202 2п на ім`я потерпілої ОСОБА_9 (яку визнано речовим доказом постановою слідчого від 11.09.2024); копію консультативного висновку спеціаліста від 29.08.2024 щодо ОСОБА_9 (діагноз розрив ахілового сухожилля зліва); копію МРТ лівого гомілково-ступневого суглоба ОСОБА_9 від 29.08.2024; копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого №12402-794; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_10 від 09.09.2024 з відеозаписом вказаної слідчої дії; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 від 18.10.2024 з відеозаписом вказаної слідчої дії.

Також в основу вироку покладено і висновки експертів, а саме:

- висновок експерта №149 від 06.09.2024, з якого вбачається, що у ОСОБА_10 виявлено тілесне ушкодження у виді забою лівого плечового суглобу у вигляді підшкірного крововиливу, яке згідно із записами медичної документації утворилось внаслідок травмуючої дії тупого предмета з обмеженою слідоутворюючою поверхнею або внаслідок вдаряння потерпілої об тупий предмет вищеописаних властивостей як під час паління в висоти власного зросту, так і без такого, як з попереднім прискоренням, так і без такого, не виключається, що в термін, вказаний у фабулі постанови про призначення експертизи. Приймаючи до уваги характер вказаного тілесного ушкодження, вважається, що для його утворення було необхідно не менше, як один травматичний контакт з тупим предметом зазначених вище властивостей. За ступенем тяжкості належить до категорії легких тілесних ушкоджень;

- висновок експерта №140 від 20.09.2024, згідно з висновками якого у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді травматичного розриву ахілового сухожилка зліва, які утворилися внаслідок травматичної дії тупого предмета (предметів) без відображення контактуючої поверхні останніх. За механізмом надмірного перерозгинання, що виходить за межі функціонального об`єму рухів у гомілково-ступневому суглобі, можливо, за обставин, вказаних в описові частині постанови, в мінімальній кількості однієї травматичної дії, терміном утворення, що відповідає зазначеному у медичній документації. Судово-медичних даних, що вищевказані ушкодження утворились при падінні з висоти власного зросту чи в результаті завдання іншою людиною удару (ударів) кулаками рук, ногами немає. За ступенем тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Окрім того, місцевим судом в основу винуватості наряду з іншими доказами покладено лист Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ №13516 від 29.08.2024 із додатками, які підтверджують наявність на виконанні у ДВС виконавчого провадження щодо ОСОБА_7 , який є боржником.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй більшій сукупності відтворюють картину події, яка мала місце 27 серпня 2024 року за участі обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_9 , навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.128 та ч.2 ст.350 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.84-86 КПК України.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з тим, що місцевий суд надав перевагу показам потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та взявши їх до уваги, поклав в основу доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.128 та ч.2 ст.350 КК України, оскільки вони є послідовними та узгоджуються між собою, а також повністю чи частково з іншими дослідженими доказами у кримінальному провадженні, у їх сукупності.

Водночас, встановлено і те, що ОСОБА_7 був обізнаний про те, що потерпілі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 являються державними виконавцями відділу ДВС, так як до їх приїзду до нього, він неодноразово спілкувався з ними щодо відкритих ще у 2015 році виконавчих проваджень, де він є боржником, що також не заперечується самим обвинуваченим. Тому посилання сторони захисту про те, що потерпілі прибувши до ОСОБА_7 не представились йому, є цілком безпідставними та не можуть вказувати про необізнаність ОСОБА_7 щодо осіб, які прибули до нього. Окрім того, слід зазначити, що потерпілі навіть не мали можливості вчинити будь-які дії, у тому числі пред`явити службове посвідчення чи повідомити мету їх візиту обвинуваченому, оскільки, як встановлено з їх пояснень та показів допитаних судом свідків, потерпілі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 стали об`єктами раптового нападу зі сторони обвинуваченого фактично без будь-яких пояснень. Сам же обвинувачений у своїх показав підтвердив той факт, що «повідкидав одну і другу» без жодного з`ясування обставин перебування потерпілих на його подвір`ї.

Окрім того, безпідставними є твердження сторони захисту про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність із посиланням на те, що ОСОБА_7 не мав жодного умислу на заподіяння чи нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, у зв`язку з їх службовою діяльністю із посиланням на те, що його дії фактично були спрямовані на захист свого домоволодіння від незаконного посягання сторонніх осіб на недоторканість житла в розумінні ст.36 КК України, оскільки, як встановлено вище, обвинувачений ОСОБА_7 був обізнаний хто саме прибув до нього на подвір`я, яким він не надав жодної можливості повідомити мету візиту. Тому доводи сторони захисту в цій частині є такими, що не узгоджуються з дослідженими судом доказами, а на думку апеляційного суду, - фактично спрямовані на уникнення або пом`якшення відповідальності за вчинене.

Також апеляційний суд не знаходить жодних протиправних дій зі сторони потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 щодо незаконного проникнення до житла обвинуваченого ОСОБА_7 , як про це вказує сторона захисту, оскільки в даному випадку, потерпілі увійшовши на подвір`я, повідомили там присутнім родичам обвинуваченого про свій статус та мету візиту, які фактично не заперечували про їх перебування на території подвір`я. Всередину будинку чи інших прибудинкових споруд, як встановлено судом, потерпілі не проходили і не намагались потрапити, а лише запитали, де можна знайти ОСОБА_7 щодо якого наявні відкриті виконавчі провадження у відділі ДВС. При цьому, показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 в тій частині, що потерпілі не представились та не показували будь-яких документів, слід розцінювати, як такі, що суперечать показам потерпілих та надані з метою захисту обвинуваченого ОСОБА_7 , який являється їх рідним батьком.

Крім того, сторона захисту в апеляційній скарзі посилається про безпідставність прийняття місцевим судом рішення про те, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження при виконанні службових обов`язків, із посиланням на те, що документи, які покладені в основу винуватості ОСОБА_7 і, зокрема повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру від 27.08.2024 щодо потерпілих, такого фату на їх думку, не можуть підтверджувати. Однак, такі твердження апеляційний суд вважає цілком безпідставними, оскільки, наявність тілесних ушкоджень у потерпілих встановлена відповідними висновками експертів, котрі є цілком належними і допустимими доказами, які у сукупності з усіма іншими у кримінальному провадженні доказами, доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень. При цьому, той факт, що матеріали кримінального провадження містять такі повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру, жодним чином не може свідчити про відсутність причинного зв`язку отримання тілесних ушкоджень потерпілими, які є державними виконавцями, саме при виконанні службових обов`язків, як це вважає сторона захисту.

Також місцевим судом було надано відповідну юридичну оцінку заяві обвинуваченого ОСОБА_7 до правоохоронного органу про незаконне проникнення до іншого володіння з метою огляду та відсутності вмотивованого судового рішення у потерпілих (державних виконавців) на проникнення до домоволодіння, яка як зазначив суд, подана до поліції зі спливом певного часу вже у той час коли проводилось досудове розслідування в даному кримінальному провадженні, і по якій, відомості до ЄРДР внесені не були. Тому в цій частині апеляційні доводи є неспроможними.

Таким чином, усі апеляційні доводи, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду провадження, а також перевірені у відповідності до ст.404 КПК України, не спростовують висновків місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, оскільки фактично були предметом дослідження судом першої інстанції і їм була надана відповідно правильна юридична оцінка.

На думку апеляційного суду, обране ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання відповідає вимогам ст.50, 65 КК України, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, і не є надто суворим.

Що стосується вироку в частині вирішення цивільних позовів потерпілих до обвинуваченого про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, то колегія суддів вважає, що місцевим судом у повній мірі було дотримано вимог кримінального та цивільного законодавства.

Таким, що відповідає положенням ст.100 КПК України є й вирок в частині вирішення долі речових доказів.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Таким чином, вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.370, 374 КПК України, а тому підстави для його скасування відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі не навели, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

З огляду на наведене, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного суду Волинської області від 12 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді