Справа № 173/2876/23
Номер провадження1-кп/173/35/2025
01 грудня 2025 року м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с Майбородівка, Кременчуцького району, Полтавської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є військовослужбовцем за контрактом, сержантом з матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16 липня 2021 року № 157 сержанта ОСОБА_6 призначено на посаду інструктора 1 взводу навчально-бойового озброєння та техніки 1 роти забезпечення навчального процесу, батальйону забезпечення навчального процесу.
Військовослужбовець Збройних сил України старший сержант ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правила дорожнього руху), та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.
Відповідно до Правил дорожнього руху, згідно з якими:
п. 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
11.3. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;
12 4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.,
12 9. п. Б. Водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29,3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил.
Проте, старший сержант ОСОБА_6 , достовірно знаючи вимоги вказаного вище законодавства, яке регламентує правила дорожнього руху та маючи можливість належно їх виконувати, діючи із кримінально-протиправною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, допустив їх порушення та вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту.
Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні не оспорюючи самого факту ДТП та її наслідків у виді отримання пішоходом ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, а також своєї прямої причетності до цієї пригоди як водія, свою вину у вчинені злочину за наведених вище обставин визнав частково. Пояснив, що він їхав на службу на своєму автомобілі, який був у справному стані, треба було забрати страховку. Рухався зі швидкістю 40 км/год. Коли почав плавно повертати, побачив потерпілу яка переїжджала дорогу зліва на право за Костючкіним мостом в с. Пушкарівка. Він почав гальмувати, але авто не зупинилось, він здійснив маневр вліво на обочину до паркану. Перший удар відбувся з дорожнім знаком, а потім зрозумів, що все ж таки правою стороною зачепив потерпілу. Зупинив автомобіль, вибіг до жінки, вживав дії щоб доставити потерпілу до лікарні. Зупинився червоний Ланос, він попросив водія відвезти потерпілу в лікарню. З потерпілою до лікарні поїхав його тесть, а він залишився на місті пригоди та чекав на поліцію. В стані сп`яніння не перебував, що підтверджено відповідним оглядом. Додав, що допомагав потерпілій в лікарні, сплатив всі квитанції окрім 9600 грн. Потерпіла рухалась на велосипеді, після удару впала на капот, розбила лобове скло, а потім впала на землю. Цивільний позов потерпілої визнав частково, а саме в сумі 9600 грн. на харчування та ліки. Суму моральної шкоди просив зменшити до 200 300 тис.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 суду пояснила, що 30.06.2022 її мати ОСОБА_8 виїхала з дому на велосипеді. Зазвичай коли мама приїжджала на місце вона телефонувала і казала, що доїхала. Згодом від сусідки вона дізналась, що мати потрапила в ДТП. Почала їй телефонувати, але та не відповідала. Дізналась, що матір швидка допомога доставила до лікарні м. Кам`янське і потім цілодобово перебувала з нею. Декілька днів мати перебувала в медикаментозній комі, була дуже «важка». 18 днів перебувала в реанімації, потім в терапевтичному відділенні. Вона не могла сама дихати і їсти. У неї були поламані ребра та вона вся була чорна від синців. Капинос відшкодував весь час лікування окрім останніх 3х днів. До ДТП мати на здоров`я не скаржилась. 31.07.2022 мати померла в лікарні від панкреатиту розриву жовчного міхура. З моргу вона телефонувала Капиносу, він погоджувався відшкодувати витрати, а потім сказав, що буде так як вирішить суд. З приводу самої ДТП додала, що зі слів очевидців, які знаходились на зупинці і бачили момент пригоди їй відомо, що водії об`їжджав дві машини, мама дорогу переїжджала вище по вулиці, не там де її збили. Пройшов дощ і дорожнє покриття було мокрим, гальмівний шлях тривалий. Люди казали, що мама влетіла в машину як м`ячик. Щодо цивільного позову пояснила, що його підтримує. Оскільки ОСОБА_9 спочатку визнавав провину та обіцяв відшкодувати матеріальні збитки вона не брала всі чеки, тому до суми моральної шкоди віднесла приблизно 100 тис. грн. матеріальної шкоди понесеної на лікування та поховання матері. Моральну шкоду обґрунтовувала тим, що в результаті дій обвинуваченого вона втратила маму саму дорогу їй людину. Спостерігала її страждання перед смертю. Ці відчуття не можливо виміряти грошима. Через страждання матері страждала і вона.
Незважаючи на часткове визнання вини самим обвинуваченим ОСОБА_6 , його вина у вчиненому повністю підтверджується зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема:
- протоколом проведення слідчого експерименту від 07.06.2023 року згідно з яким в присутності понятих на місці ДТП в с. Пушкарівка за участю свідка ОСОБА_10 проведено слідчий експеримент під час якого свідок повідомив про відомі йому обставини ДТП очевидцем якого він став 30.06.2022. Так свідок вказав, що він в якості пасажира сидів на передньому пасажирському сидінні автомобіля яким керував ОСОБА_6 . Опадів не було, але дорожнє покриття було мокрим після дощу. Капинос рухався приблизно зі швидкістю 60-65 км/год. Далі Капинос почав гальмувати і автомобіль на заокругленні почало нести на зустрічну смугу, транспортний засіб був не керований. Свідок вказав що бачив жінку велосипедиста яка рухалась у зустрічному напрямку. Далі Капинос, з метою уникнути зіткнення викрутив кермо та здійснив зіткнення з велосипедисткою.
Всі вищенаведені докази, досліджені в судовому засіданні, оцінені судом як належні та допустимі, містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні.
Отже, оцінюючи у сукупності всі зібрані та досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає, встановленим, що своїми діями, які виразились у порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Недопустимості доказів згідно з вимогами ст. 87-89 КПК України судом не встановлено. Порушень вимог КПК України, які б могли спростувати висновки суду під час розгляду справи судом встановлено також не було.
Суд зазначає, що фактичне заперечення обвинуваченим порушення ПДР щодо перевищення швидкості руху спростовується дослідженим в судовому засіданні слідчим експериментом за участю свідка ОСОБА_10 .
При цьому, суд надає оцінку всім доказам, що надані в судовому засіданні, в тому числі і показам обвинуваченого, і фактично, його свідчення підтверджують обставини ДТП за його участю.
Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Всі ці обставини були встановлені судом та знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду доказами, дослідженими судом.
Визначальним за даних обставин суд вважає той факт, що в даній дорожній ситуації ОСОБА_6 , повинен був діяти з дотриманням п. 10.1 та п. 11.3 ПДР з метою уникнення ДТП.
Таким чином, дослідивши всі докази у їх сукупності та надавши їм відповідну оцінку, суд дійшов висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України за подіями 30.06.2022 року та відсутність даних про обставини, які б могли спростувати наявність причинного зв`язку між діями водія ОСОБА_6 та подією, що відбулася і наявністю тяжких тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 від ДТП.
На підставі викладеного, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.
Мотиви призначення покарання.
Прокурор у судовому засіданні зазначив, що під час судового розгляду встановлено, що інкриміноване кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, який визнав свою провину, щиро розкаявся, частково добровільно відшкодував матеріальну шкоду, тому просив суд визнати ОСОБА_6 винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 1 рік та застосувати ст. 75 КК України.
Потерпіла в судовому засіданні підтримали позицію прокурора щодо призначення покарання, додала, що не має на меті позбавити обвинуваченого волі.
Обвинувачений просив не позбавляти його волі та права керування транспортними засобами.
Захисник просив суд при призначенні покарання врахувати обставини які пом`якшують покарання, позицію потерпілої, а також те, що вчинено необережний злочин. Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортного засобу просив врахувати, що обвинувачений є військовослужбовцем за контрактом, а тому потребує наявність посвідчення водія, тому просив не застосовувати додаткове покарання. Щодо цивільного позову зазначив, що згідно з висновком експертизи смерть постраждалої під час ДТП ОСОБА_8 настала не внаслідок травм отриманих під час ДТП, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 50 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 відповідно до ст. 65 КК України, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, що згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини злочину, а саме: особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проходження служби, за місцем проживання характеризується задовільно, часткове добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що вчинене ним кримінальне правопорушення віднесене до необережних, суд вважає за необхідне визначити йому міру покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Суд приймає до уваги відношення ОСОБА_6 до скоєного, часткову сплату за ліки, харчування.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 судом визнається щире каяття, останній в судовому засіданні просив вибачення у потерпілої. Судом проаналізовано ставлення ОСОБА_6 до вчиненого ним злочину та його поведінку після вчинення злочину. Щире каяття, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи. Намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Так, в матеріалах кримінального провадження стосовно обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_6 провину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав, на досудовому розслідуванні намагався власними силами виправити ситуацію, відшкодовував куплені потерпілою медикаменти, продукти харчування. Однак після того, як потерпіла повідомила, що її мати померла повідомив, що питання грошового відшкодування буде вирішено в суді. Обвинувачений не змінив свою позицію та в судових засіданнях щодо того, що не мав умислу наїзджати на матір потерпілої і дуже шкодує з того, що сталось.
Таким чином, поведінка обвинуваченого в сукупності з усіма матеріалами справи, розцінюється судом як щире каяття.
Обставин, передбачених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом не встановлено.
Разом з цим, суд приймає до уваги досудову доповідь органу пробації від 23.02.2024, згідно з якої орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення оцінює як низький, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінується як низький. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи можливо без обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Обговорюючи питання щодо застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, виходячи із наслідків, обставин дорожньо-транспортної пригоди та відношення обвинуваченого до скоєного, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затвердженопостановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.
Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, суд констатує, що сторона захисту не заперечує, що ОСОБА_6 за вищевказаних обставин був учасником дорожнього руху. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожньогоруху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_6 , знати і неухильно виконувати вимоги ПДР чітко визначений у національному законодавстві.
Пунктом п. 10.1 ПДР визначено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
11.3. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;
Вказані правила передбачають, що дорожньо-транспортна обстановка в процесі пересування учасників дорожнього руху постійно змінюється, тому з метою підвищення безпеки дорожнього руху ПДР передбачена вимога переконатись перед здійсненням маневру, що це не створить перешкоди та буде безпечним для інших учасників руху.
Виконання вимог цього пункту водієм є однією з умов безпеки дорожнього руху.
Чинними ПДР зобов`язано учасника дорожнього руху під час виконання певного маневру проявити особливу увагу до дорожньої обстановки, що покладає на нього додатковий тягар пильності.
Таким чином суд констатує, що порушення ОСОБА_6 пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху. У результаті дій обвинуваченого ОСОБА_6 завдано шкоду здоров`ю потерпілій ОСОБА_8 , тобто мало місце посягання на найвищу соціальну цінність в державі здоров`я людини.
При цьому, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем та його служба не пов`язана з керуванням транспортними засобами, про що останній зазначив під час допиту, суспільна небезпека від наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого ОСОБА_6 . Враховуючи вищевикладене, думку прокурора та потерпілої, суд вважає необхідним застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, що призведе до призначення співмірного покарання і з вчиненим кримінальним правопорушенням.
Вирішуючи цивільний позов, суд дійшов наступного висновку.
У кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_5 заявлено цивільний позов, яка просить стягнути з відповідача обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 9600 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.
Обвинувачений позовні вимоги щодо матеріальної шкоди визнав в повному обсязі, моральну шкоду визнав частково в сумі 300 000 грн.
Захисник заперечував з приводу цивільного позову про відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого посилаючись на те, що потерпіла безпідставно посилається на те, що було приниження честі, гідності ділової репутації, втрати майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
За приписами ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
За приписами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦП України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Судом встановлено, що потерпілій завдано матеріальний збиток пов`язаний з лікуванням її матері ОСОБА_8 в розмірі 9 600 грн, на підтвердження вказаного, потерпілою надано до суду копії відповідних квитанцій та чеків на придбання ліків та продуктів харчування та відповідач ОСОБА_6 визнав позов в цій частині, тому такі позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи цивільний позов щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її винуватості, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.
Згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня винуватості особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Відповідно до п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 02.07.2004 р. Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів роз`яснено судам, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями ЦК України та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди(зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5)
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення і т. ін.), враховує стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у її житті та інші обставини.
Розглядаючи вимоги цивільного позову у частині стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральної шкоди, судом приймається до уваги, що в результаті дій обвинуваченого потерпілій спричинені тілесні ушкодження: у вигляді сполучної травми тіла: - закрита внутрішньочерепна травма з забоєм головного мозку III ст. правої тім`яної долі, субдуральною гематомою малого об`єму ліворуч, з субарахноїдальними крововиливами, з синцями на голові, крововиливами в м`які тканини голови, що супроводжувались явищами набряку мозку; закрита травма грудної клітини з переломами 1, 3, 4, 5, 6, 7, 10 ребер по лопатковій лінії зліва, переломом лівої ключиці, з синцями на тулубі, що супроводжувалось явищами шокової легені, синець шиї, садна на нижніх кінцівках - у сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що в позовній заяві перераховані загальні фрази з чого складається моральна шкода. Вона ж в розмір моральних витрат включила частину матеріальних витрат на які в неї не збереглись чеки, близько 100 000 грн. (витрати на поховання, встановлення пам`ятника та інше). Оскільки ОСОБА_6 зазначав, що все сплатить, як було й до часу смерті матері, проте потім останній відмовився добровільно сплачувати, повідомивши, що виплатить за судовим рішенням.
При визначені розміру моральної шкоди, яку слід стягнути з обвинуваченого, суд не враховує понесені матеріальні витрати позивачки в розмірі 100 000 грн., на які остання не має чеків, оскільки такі витрати не входять до складової моральна шкода.
Судом враховується характер, глибини та тривалості фізичних, душевних, емоційних та моральних страждань потерпілої ОСОБА_5 , перенесених нею в результаті отримання її матір`ю тяжких тілесних ушкоджень під час ДТП, дискомфорт пов`язаний з обмеженням використання часу на власний розсуд, необхідність перебування у лікарні в іншому місці для здійснення нагляду за матір`ю, тривалість лікування. Судом також приймається до уваги емоційний стан потерпілої, яка вимушена годувати мати з ложечки, остання не могла самостійно їсти, говорити, тому потерпіла написала алфавіт та її мати водила пальцем і так показувала, щоб вона хотіла з`їсти, показала слово «молоко». Відчуття того, що вона може зробити щось добре для своєї матері вселяли надію на її одужання. Страждання матері віддзеркалювались на її стражданнях. Втрата дорогої для неї людини не оцінена…
Разом з цим, суд враховує висновок експерта № 705-Е відповідно до якого Смерть ОСОБА_11 настала від гострого холециститу, який ускладнився перфорацією стінки жовчного міхура, розвитком перотиніту, інтоксикації. Виявлені тілесні ушкодження в наслідок ДТП не знаходяться в причино наслідковому зв`язку з настанням смерті.
Зважаючи на наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенні в розмірі 250 000 грн.
Запобіжний захід у підготовчому судовому засіданні та під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
Арешт на майно накладений ухвалою слідчого судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.07.2022 підлягає скасуванню.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 363-368, 370, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з іспитовим строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Згідно з ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за засудженим ОСОБА_6 на час проходження ним військової служби покласти на командира відповідної військової частини.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь потерпілої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 9 600 (дев`ять тисяч шістсот ) грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди.
В задоволенні іншої частини цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 відмовити.
Велосипед радянського виробництва синього кольору який зберігається на території майданчика тимчасового тримання транспортних засобів ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області повернути потерпілій ОСОБА_5 .
Металеву деформовану стійку та дорожній знак передати органу місцевого самоврядування який здійснює організацію дорожнього руху на території де відбулось ДТП.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1