02.02.2026 Справа № 363/801/25
ВИРОК

Іменем України

02 лютого 2026 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у м. Вишгороді кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001335 від 04.11.2024 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шиверський Богучанського району, українця, громадянина України, розлученого, з середньою освітою, такого, що має інвалідність ІІІ групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, вчинив кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, а саме: спричинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, при наступних обставинах:

Так, 03.11.2024 року в період часу з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., точного часу під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження не встановлено, ОСОБА_4 знаходився в промисловій зоні за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Шевченка, де між ним та потерпілим ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, під час якого, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_4 виник умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . В подальшому ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи в тому ж місці і в той же час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, діючи умисно, взяв до рук предмет, встановити який під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження не виявилося можливим та, перебуваючи в положенні стоячи обличчям напроти потерпілого, який в цей час знаходився повернутий до нього спиною, наніс не менше одного удару предметом в область голови ОСОБА_6 від чого останній втратив рівновагу та впав на підлогу.

ОСОБА_4 , згідно висновку експерта, спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани потилично-тім`яної ділянки; вдавленого уламкового переламу лівої тім`яної кістки; геморагічного забою лівої тім`яної частки головного мозку; субархноїдального крововиливу; пневмоцефалії, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння.

Таким чином, ОСОБА_4 своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Потерпілий ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив стягнути з обвинуваченого на свою користь, завдану йому протиправними діями останнього, моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , розуміючи суть і зміст обвинувачення, визнав вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та щиро покаявся.

Щодо обставин кримінального правопорушення, яке йому інкримінується зазначив наступне:

Так, обвинувачений ОСОБА_4 показав суду, що провину у пред`явленому обвинуваченні визнає в повному обсязі, дійсно 03.11.2024 року ввечері він, під час конфлікту, що виник між ним та потерпілим ОСОБА_6 , спричинив останньому тілесне ушкодження, а саме вдарив його пластиковим держаком від швабри, який підібрав на місці, від чого останній впав на землю. Це відбулося за наступних обставин: 03.11.2024 року ОСОБА_4 був на території складу, розташованого в смт. Димер, завантажував автомобіль для поїздки до м. Курахове. В цей час, до нього під`їхав потерпілий та відразу поліз до кабіни автомобіля. ОСОБА_4 зробив йому зауваження, на що ОСОБА_6 почав сваритися, вказував на те, що він нібито вже його командир, хоча насправді був таким самим водієм як і обвинувачений, схватив пластикову швабру, що валялася поруч та почав нею розмахувати та бити обвинуваченого, потім нібито зателефонував командиру ОСОБА_8 та спросив чи може він вдарити обвинуваченого і нібито отримав на це дозвіл. ОСОБА_4 від такого нахабства сильно розлютився, схватив держак від швабри, який відвалився, коли потерпілий нею махав та вдарив ОСОБА_6 , відмахуючись від нього, а потім пішов до будинку. Зустрів на шляху ОСОБА_9 , а той спитав, що за крики та пішов подивитися на ОСОБА_6 , а коли повернувся, повідомив обвинуваченому, що той сидить з розбитою головою. ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_9 відвезти ОСОБА_6 до лікарні, той погодився, дав потерпілому ганчірку та відвіз до медичного закладу. Наступного дня ОСОБА_4 було затримано, а після того, як його відпустили, він їздив до лікарні провідати потерпілого, але той вже виписався додому. Про вчинене обвинувачений щиро шкодує, зробив для себе відповідні висновки, усвідомив, що не мав права так реагувати на поведінку потерпілого та бити останнього.

Щодо заявленого потерпілим позову, ОСОБА_4 зазначав, що визнає його частково та готовий відшкодувати потерпілому моральну шкоду - 10 000 грн., оскільки потерпілого лікували безкоштовно, жодних витрат на лікування той не ніс, але дійсно його діями потерпілому були спричинені страждання, які обвинувачений готовий відшкодувати в розмірі, зазначеному судом.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 підтримав позицію обвинуваченого, засвідчив добровільність його позиції щодо визнання ним вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, правильність розуміння ним обставин та фактів, викладених в матеріалах кримінального провадження. Захисник просив суд взяти до уваги те, що ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є учасником АТО (у 2014-2016 роках) та добровольцем Українсько-російської війни, за місцем служби характеризується виключно з позитивної сторони, жодних дисциплінарних стягнень не має, брав активну участь в обороні Донеччини, Київщини та Харківщини. За оборону Батьківщини та проявлену у боях мужність нагороджений орденом «За мужність ІІІ ступеня», відзнакою Міністерства оборони України «Вогнепальна зброя», державною винагородою Президента України медаллю «Захиснику Вітчизни», державною нагородою «Учасник бойових дій». Обвинувачений має ІІІ групу інвалідності, встановлену довічно. Незважаючи на те, що комісією ВЛК визнаний обмежено придатним до військової служби, продовжує нести службу, неодноразово приймав участь в бойових діях із захисту Батьківщини.

З приводу заявленого потерпілим до обвинуваченого позову про відшкодування моральної шкоди захисник зазначав, що потерпілим не обґрунтовано та не доведено розміру заявленої шкоди, але обвинувачений погоджується, що його діями потерпілому були спричинені страждання та готовий їх відшкодувати в розумному розмірі.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України. Стороною обвинувачення вказано на те, що досліджені матеріали кримінального провадження, письмові докази, покази свідків та потерпілого, беззаперечно вказують на те, що обвинувачений умисно вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, тобто умисно заподіяв ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент його заподіяння. Але, оскільки ОСОБА_4 повністю визнав провину та щиро покаявся, вперше притягується до кримінальної відповідальності, є військовослужбовцем, за місцем служби характеризується позитивно, прокурор вважав можливим його виправлення без ізоляції від суспільства та просив суд призначили покарання у виді 5 років позбавлення волі та застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбуття покарання з випробуванням.

Представник потерпілого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 підтримав в повному обсязі вимоги заявленого до обвинуваченого потерпілим позову та просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

Відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В силу ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Так, ст. 84 КПК України зазначає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. При цьому п роцесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, передбачено ст. 85 цього Кодексу.

Зі змісту ст. 86 КПК України слідує, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України доведена зібраними та дослідженими судом по справі доказами:

Так, допитаний судом потерпілий ОСОБА_6 суду показав, що 03.11.2024 року близько 17 год. 00 хв. йому зателефонував командир ОСОБА_8 та попрохав з`їздити до смт. Димер та забрати автомобіль, яким керував обвинувачений. Потерпілий, приїхавши на територію промислової зони в смт. Димері, побачив, що автомобіль, який він повинен був забрати, стоїть з заведеним двигуном, він заліз до кабіни і в цей час, до машини підійшов обвинувачений та відразу почав сперечатися та виштовхувати ОСОБА_6 . Як здалося потерпілому, ОСОБА_4 був в стані сп`янінні. Далі, потерпілий залишив кабіну автомобіля та пішов, а ОСОБА_4 йшов за ним і в момент, коли потерпілий вперся в якісь дошки, стоячи спиною до обвинуваченого, той чимось вдарив його по голові, від чого потерпілий впав на землю, втратив на якийсь час свідомість, а коли прийшов до тями, побачив кров на голові. ОСОБА_4 в цей момент був поруч, казав що це за те, щоб знав як зі старшими розмовляти. Далі, ОСОБА_9 відвіз потерпілого до лікарні, де йому спочатку зашили рану на голові, а потім йому стало погано, була проведена операція, йому вставили пластину. Протягом тривалого часу, майже вісім місяців, потерпілий вимушений був проходити курс лікування, оскільки погано себе почував, мляво говорив. Навіть до теперішнього часу він ще відчуває наслідки завданого йому ушкодження, постійно перебуває в стресовому стані, нервує, відчуває головні болі, вживає медикаменти. Потерпілий вважає, що саме із-за того, що сталося, він втратив посаду командира, оскільки тривалий час вимушений був лікуватися, його визнали обмежено придатним до військової служби. В теперішній час він проходить військову службу, але йому заборонено керувати вантажівками, використовувати зброю.

Заявлений позов потерпілий ОСОБА_6 підтримав та просив суд стягнути з обвинуваченого на свою користь, завдану йому моральну шкоду в сумі 100 000 грн., оскільки він переніс значні фізичні, душевні та психічні страждання внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 .

Зі змісту показів свідка ОСОБА_10 , наданих останньою в судовому засіданні встановлено, що потерпілий є її співмешканцем, з яким вона мешкає з 2022 року. Так, 03.11.2024 року близько 22 год. 00 хв. вона зустріла ОСОБА_6 вдома з забинтованою головою, до цього він прислав їй фото з лікарні. Потім зателефонував командир ОСОБА_8 та наказав їхати до лікарні знову, де потерпілого вже прооперували. Свідок зателефонувала до поліції та повідомила про те, що її хлопця вдарив ОСОБА_4 . Свідок спілкувалася з ОСОБА_9 , який їй повідомив, що дійсно між обвинуваченим та потерпілим в той день виник конфлікт, але ОСОБА_9 нічого не бачив та не чув, підійшов до потерпілого тоді, коли він вже був з побитою головою. Також ОСОБА_10 додала, що раніше ОСОБА_6 не був агресивним та знервованим, чітко виконував поставлені перед ним завдання, проходив військову службу. Після спричинених йому ушкоджень, він тривалий час лікувався, його прооперували, вставили пластину, він вимушений приймати знеболювальні, заспокійливі препарати.

Свідок ОСОБА_9 показав суду, що з 2022 року проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді водія. Разом з ним, в одному підрозділі водієм служить і ОСОБА_4 . ОСОБА_6 також деякий час був водієм у вказаній частині. Дійсно між потерпілим та обвинуваченим в листопаді 2024 року був конфлікт на території промислової зони в смт. Димер. Так, 03.11.2024 року ввечері, сідок був біля будинку на території зазначеної промислової зони, там же був і обвинувачений. ОСОБА_6 заїхав на територію зони та, через деякий час свідок почув галас, при цьому обвинуваченого та потерпілого він не бачив, вони були не поруч з ним, потерпілий кричав, що він командир, а потім, коли свідок підійшов ближче до автомобіля, де перебували обвинувачений і потерпілий, то побачив ОСОБА_6 , який лежав на землі, його голова була в крові. Спочатку ОСОБА_6 сказав що впав та вдарився, а потім зазначив, що його вдарив ОСОБА_4 . Свідок дав потерпілому ганчірку щоб зупинити кровотечу та відвіз його спочатку до лікарні в смт. Димер, де йому зашили рану на голові, а потім додому. Далі свідок повернувся на територію промислової зони, коли йому зателефонував командир відділення водіїв ОСОБА_8 та наказав повертатися, забрати потерпілого з дому та знову відвезти до лікарні, що свідок і зробив, відвіз ОСОБА_6 та його дівчину ОСОБА_10 до медичного закладу.

Так, аналізуючи зміст показів допитаних судом потерпілого та свідків, суд визнає їх належними, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні та обставини, які мають значення для цього кримінального провадження, а також не вбачає підстав для визнання їх неналежними та недопустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України. Крім того, свідки, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та завідомо неправдиві показання, а потерпілий за завідомо неправдиві покази, підтвердили обставини, які підлягають встановленню, відповідно до вимог ст. 91 КПК України.

Клопотань про допит інших свідків від сторони обвинувачення та сторони захисту до суду не надходило.

Крім показів допитаних судом потерпілого та свідків вина ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується також і письмовими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду, а саме:

Згідно витягу з ЄРДР за №0001335 від 04.11.2024 до вказаного реєстру 04.11.2024 року були внесені відомості про те, що 03.11.2024 року до Вишгородського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від ОСОБА_10 , що за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер сталася сутичка між двома військовослужбовцями, внаслідок якої один з них отримав тяжкі тілесні ушкодження. Зазначене підтверджується також і рапортом від 03.11.2024 року.

Згідно витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 23.04.2022 року за №11 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду старшого стрільця 3 відділення 1 взводу 3 стрілецької роти наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 27.03.2022 року за №5-РС.

Зі змісту витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 20.08.2024 року за №273 сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення.

З витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 04.05.2022 року за №22 слідує, що солдата ОСОБА_6 призначено наказом командира в/ч НОМЕР_3 від 13.04.2022 року за №1-РС на посаду старшого водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 30.09.2024 року за №319 солдата ОСОБА_6 , призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_3 від 23.09.2024 року за №154-РС на посаду водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення, який прибув з в/ч НОМЕР_4 , з 30.09.2024 року зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04.11.2024 року потерпілий ОСОБА_6 впізнав на знімку за №2 ОСОБА_4 , з яким проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 та з яким в нього виник конфлікт, під час якого він наніс потерпілому тілесне ушкодження. ОСОБА_6 впізнав вказану особу за сукупністю ознак обличчя, його формою, розрізом очей, формою брів, губ, широким носом тощо.

Відповідно до протоколу додаткового огляду місця події від 04.11.2024 року, ст. слідчим ВОЗЗС СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області було оглянуто територію за адресою: АДРЕСА_3 , під час огляду були вилучені дві частини пластмасового матеріалу.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.11.2024 року свідок ОСОБА_9 впізнав на знімку за №2 ОСОБА_4 , з яким проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 . ОСОБА_9 впізнав вказану особу за сукупністю ознак обличчя, його формою, розрізом очей, формою брів, губ, широким носом тощо.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 04.11.2024 року за участю свідка ОСОБА_9 , останній дав покази, аналогічні наданим суду.

Згідно протоколу затримання від 04.11.2024 року ОСОБА_4 був фактично затриманий 04.11.2024 року о 12 год. 30 хв. в м. Вишгороді по вул. Кургузова, 3, підставами затримання є наявні випадки для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду, визначені ст. 208 цього Кодексу, безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Відповідно до ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 06.11.2024 року до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, заборонено підозрюваному з 21:00 години по 07:00 годину залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України та ОСОБА_4 негайно звільнено з-під варти та зобов`язано прибути до місця проживання до 21:00 години цієї доби.

Зі змісту висновку експерта за №266Д/34осв-2024 р. при освідуванні ОСОБА_4 04.11.2024 року будь-яких тілесних ушкоджень (ран, саден, синців та інше) у останнього не виявлено.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.11.2024 року свідок ОСОБА_11 впізнав на знімку за №2 ОСОБА_4 , з яким проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Свідок впізнав вказану особу за сукупністю ознак обличчя, його формою, розрізом очей, формою брів, губ, широким носом тощо.

Згідно виписки за №21339 від 19.11.2024 року, ОСОБА_6 знаходився на лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 03.11.2024 року по 19.11.2024 рік, діагноз: ЧМТ, забій головного мозку в лівій тім`яній частині, травматичний барахноїдальний крововилив, компресійно-дислокаційний синдром, вдавлений перелам лівої тім`яної кістки, забійна рана м`яких тканин потилично-тім`яної ділянки зліва після ПХО.

Зі змісту висновку судово-психіатричної експертизи за №434 від 24.12.2024 року слідує, що ОСОБА_4 під час вчинення інкримінованих йому дій на психічне захворювання не страждав, в тому числі не перебував в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності. Під час вчинення інкримінованих йому дій міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У ОСОБА_4 під час проведеного обстеження ознак психічного захворювання не виявлено. ОСОБА_4 на даний час може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Відповідно до ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 16.12.2024 року надано доступ до медичної документації стаціонарного хворого ОСОБА_6 , який перебував на стаціонарному лікуванні з 03.11.2024 року та яка перебуває у володінні КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги».

Зі змісту висновку експерта за №331/Д-2024р. від 02.01.2025 року слідує, що згідно з записами у медичній документації з урахуванням консультативного висновку консультанта-рентгенолога у ОСОБА_6 мали місце тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани потилично-тім`яної ділянки; вдавленого уламкового переламу лівої тім`яної кістки; геморагічного забою лівої тім`яної частки головного мозку; субарахноїдального крововиливу; пневмоцефалії. Комплекс вищезазначених тілесних ушкоджень міг виникнути від дії тупого предмета (достовірно об`єктивно встановити індивідуальні особливості якого за наданою медичною документацією не є можливим), у строк (03.11.2024 року) та за обставин, що викладені у постанові про призначення експертизи, та, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення. Виходячи з локалізації комплексу вищезазначених тілесних ушкоджень, можна вважати, що травмуючи сила діяла у його напрямку. Виходячи з характеру та локалізації наявних у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, можна вважати, що мав місце не менше ніж один травматичний вплив. Не виключається можливість отримання комплексу зазначених тілесних ушкоджень, наявних у ОСОБА_6 , за обставин, на які вказав останній під час його допиту в якості потерпілого 04.11.2024 року та 13.11.2024 року. Не виключається можливість отримання комплексу зазначених тілесних ушкоджень, наявних у ОСОБА_6 , за обставин, на які вказав ОСОБА_4 під час його допиту 04.11.2024 року. Виключається можливість отримання комплексу зазначених ушкоджень, наявних у ОСОБА_6 , за обставин, на які вказував підозрюваний ОСОБА_4 під час проведення з ним слідчого експерименту 04.11.2024 року та виключається можливість отримання комплексу зазначених ушкоджень, наявних у ОСОБА_6 , в результаті падіння з вертикального або близького до нього положення тіла.

Згідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 28.01.2025 року за №12098/24-61 за результатам психологічного дослідження з використанням комп`ютерного поліграфа - у підозрюваного ОСОБА_4 виявляються фізіологічні реакції, що свідчать про те, що він наносив удари потерпілому ОСОБА_6 по голові та про те, що ОСОБА_6 також наносив йому удари.

Під час розгляду зазначеного провадження захисник ОСОБА_5 просив суд виключити з числа доказів характеристику, надану 28.11.2024 року командиром ВМТЗ, в якій зазначено, що ОСОБА_4 нібито має схильність до вживання спиртних напоїв, з приводу чого отримував зауваження від вищого керівництва щодо знаходження в стані сп`яніння під час несення служби, як таку, що викликає сумнів в її достовірності, оскільки відповідно листа командира в/ч НОМЕР_1 від 13.12.2024 року за №1654/3789 згідно облікових відомостей вказаної частини, станом на 13.12.2024 року, командуванням в/ч НОМЕР_1 не надавались службові характеристики на ім`я ОСОБА_4 до органів слідства, прокуратури, суду. Лише 13.12.2024 року командиром в/ч НОМЕР_1 надано службову характеристику ОСОБА_4 , в якій викладена інформація, що відповідає дійсності та жодного посилання на те, що ОСОБА_4 нібито зловживає спиртними напоями та в такому стані перебуває під час несення служби в ній не має.

Так, відповідно до вимог ст. 358 ч. 3 КПК України, якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

Стаття 86 КПК України наголошує, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що в матеріалах справи, наданих прокурором суду наявна характеристика від 28.11.2024 року на ОСОБА_4 , надана командиром ВМТЗ, згідно якої ОСОБА_4 має схильність до вживання спиртних напоїв, з приводу чого отримував зауваження від вищого керівництва щодо знаходження в стані сп`яніння під час несення служби.

В той же час, захисником обвинуваченого, надано суду лист командира в/ч НОМЕР_1 від 13.12.2024 року за №1654/3789, зі змісту якого слідує, що згідно облікових відомостей вказаної частини, станом на 13.12.2024 року, командуванням в/ч НОМЕР_1 не надавались службові характеристики на ім`я ОСОБА_4 до органів слідства, прокуратури, суду.

Згідно службової характеристики ОСОБА_4 , датованої 13.12.2024 року та офіційно наданої командиром в/ч НОМЕР_1 - ОСОБА_4 за місцем служби характеризується виключно з позитивної сторони, є учасником АТО та добровольцем Українсько-російської війни, дисциплінарних стягнень не має, брав активну участь в обороні Донеччини, Київщини та Харківщини, за оборону Батьківщини та проявлену у боях мужність нагороджений орденом «За мужність ІІІ ступеня», відзнакою Міністерства оборони України «Вогнепальна зброя», державною винагородою Президента України медаллю «Захиснику Вітчизни», державною нагородою «Учасник бойових дій». До виконання службових обов`язків ставиться відповідально та сумлінно, виявляє повагу до командирів і старших за військовим званням, шанує честь і гідність товаришів по службі тощо.

Таким чином, ретельно дослідивши вказані документи, суд погоджується з клопотанням захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 щодо виключення з числа доказів документу, а саме характеристики, наданої 28.11.2024 року командиром ВМТЗ, як такого, що викликає сумнів в його достовірності та вирішити вказану справу, врахувавши відомості щодо особи обвинуваченого, викладені в службовій характеристиці, офіційно наданої 13.12.2024 року командиром в/ч НОМЕР_1 .

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Так, з аконним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, в рішенні «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року - Європейський суд з прав людини вказує, що при оцінці доказів, суд як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може впливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

У Постанові ККС ВС від 21.02.2018 року у справі за №701/613/16-к було зроблено висновок, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Так, ст. 121 ч. 1 КК України передбачено відповідальність зокрема за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

Безпосереднім об`єктом зазначеного злочину виступають суспільні відносини, що забезпечують охорону здоров`я людини. Будь-яке тілесне ушкодження незалежно від ступеня його тяжкості заподіює певну шкоду здоров`ю людини.

З об`єктивної сторони умисне тяжке тілесне ушкодження характеризується: 1) дією або бездіяльністю у вигляді посягання на здоров`я іншої людини; 2) наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками. Необхідною ознакою закінченого складу вказаного злочину є настання злочинного наслідку у вигляді заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Таким чином, для притягнення до відповідальності за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження необхідним є встановлення причинного зв`язку між діянням винного і шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого. Спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, за загальним правилом, на кваліфікацію ушкоджень не впливає. Для відповідальності за тяжке тілесне ушкодження необхідно, щоб заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини було протиправним.

З суб`єктивної сторони тяжке тілесне ушкодження характеризується умислом. У тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, відповідальність настає за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяне.

Суб`єктом вказаного кримінального правопорушення є фізична осудна особа, що досягли 14-річного віку.

Так, дослідженими у судовому засіданні доказами повністю доводиться факт того, що ОСОБА_4 03.11.2024 року в період часу з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., знаходячись в промисловій зоні за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Шевченка, де між ним та потерпілим ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, взяв до рук предмет, встановити який під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження не виявилося можливим та, перебуваючи в положенні стоячи обличчям напроти потерпілого, який в цей час знаходився повернутий до нього спиною, наніс не менше одного удару предметом в область голови ОСОБА_6 , від чого останній втратив рівновагу та впав на підлогу, спричинивши таким чином потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню; ними встановлено подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені у ст. 91 КПК України; вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України: жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Відтак, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винної, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. 66, ст. 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, суд враховує також, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст. 8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року за №15-рп/2004 у справі за №1-33/2004.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Пленум Верховного Суду України за №7 від 24.10.2003 року роз`яснює, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, відповідно до ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого є щире каяття, а відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Відповідно до розуміння правової природи та значення поняття щирого каяття, як обставини, що впливає на призначення покарання, передбаченої ст. 66 КК України, правових позицій, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття є сукупністю невід`ємних одне від одного складових, що характеризують об`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого кримінального правопорушення і полягають у повному визнанні своєї провини у вчиненні правопорушення, висловлюванні жалю з цього приводу та бажання виправити ситуацію, що склалася, а так саме й готовність нести відповідальність. Тобто, всі ці фактори правової поведінки обвинуваченого є невід`ємними складовими щирого каяття.

Крім того, як зазначив Верховний суд у Постанові від 15.11.2021 року у справі за №199/6365/19, що розкаяння передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти правопорушень, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Таким чином, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Про щире каяття обвинуваченого в даному випадку свідчить його поведінка під час судового розгляду, де останній надав покази, повністю визнав свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні, послався на те, що цілком розуміє, що скоїв тяжкий злочин, висловив щирий жаль з цього приводу, критично осудив свою поведінку, зазначив, що готовий нести покарання за це, пообіцяв в майбутньому не вчиняти кримінальних правопорушень, просив дати можливість продовжити проходити військову службу в лавах ЗСУ.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст. ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням є результат об`єктивної можливості досягнення мети покарання без його реального виконання. Наявність цієї підстави підтверджується сукупністю обставин кримінального провадження, що передусім характеризують вчинене кримінальне правопорушення і особу винного. Ознаками, які характеризують особу винного та впливають на визначення загальної підстави звільнення від відбування покарання з випробуванням, є зокрема: вік; соціальний та професійний статус, робота або навчання; сімейний стан, діти; стан здоров`я, щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, визнання вини; поведінка у побуті і на роботі чи за місцем навчання. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, щовчинено проти життя та здоров`я особи, бере суд до уваги і дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_4 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, розлучений, раніше не судимий, має інвалідність ІІІ групи, за місцем служби характеризується виключно з позитивної сторони, є учасником АТО та добровольцем Українсько-російської війни, дисциплінарних стягнень не має, брав активну участь в обороні Донеччини, Київщини та Харківщини, за оборону Батьківщини та проявлену у боях мужність нагороджений орденом «За мужність ІІІ ступеня», відзнакою Міністерства оборони України «Вогнепальна зброя», державною винагородою Президента України медаллю «Захиснику Вітчизни», державною нагородою «Учасник бойових дій», обвинувачений висловив щирий жаль з приводу вчиненого ним правопорушення, критично осудив свою поведінку, зазначив, що готовий нести покарання за це, що свідчить про притаманне виправленню засудженого усвідомлення суспільної небезпечності вчиненого діяння та його наслідків, про його відповідні особистісні прояви як підґрунтя до звільнення від відбування покарання за ст. 75 КК України, суд враховує також думку прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та застосувати до нього ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Таким чином, враховуючи зазначене, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, згідно якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що обвинуваченому необхідно обрати покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, тобто зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які будуть сприяти його виправленню.

На думку суду саме таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

У відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України та ч. 1 ст. 163 КВК України, нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого, а щодо засуджених військовослужбовців - командирами військових частин.

Так, згідно п. 1 розділу ІІІ наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням» від 17.09.2020 року за №337, командир (начальник) військової частини (установи) є відповідальним за здійснення організації контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням.

Пункт 4 розділу ІV зазначеного наказу свідчить про те, що у разі звільнення військовослужбовця, звільненого від відбування покарання з випробуванням, з військової служби до закінчення іспитового строку командир (начальник) військової частини (установи) через національного оператора поштового зв`язку України надсилає до уповноваженого органу з питань пробації, який територіально знаходиться за місцем постановки військовослужбовця на військовий облік, наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби та його особову справу для здійснення подальшого нагляду. Уповноважений орган з питань пробації, у триденний строк після отримання особової справи військовослужбовця, звільненого від відбування покарання з випробуванням, надсилає письмове повідомлення про її отримання та поставлення військовослужбовця на облік.

Ураховуючи, що суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування основного покарання, із встановленням іспитового строку відповідно до ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, приймаючи до уваги, що обвинувачений є військовослужбовцем, проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , суд вважає за необхідне контроль за його поведінкою у період іспитового строку покласти на командира (начальника) військової частини (установи), в якій обвинувачений проходить або у подальшому проходитиме військову службу, а у разі його звільнення з військової служби до спливу іспитового строку, нагляд за його поведінкою протягом іспитового строку, має бути покладений на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.

Так, з матеріалів зазначеного кримінального провадження встановлено, що на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження ОСОБА_4 04.11.2024 року було затримано у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину. Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 06.11.2024 року до підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби та ОСОБА_4 06.11.2024 року негайно звільнено з-під варти.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 72 КК України, необхідно зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_4 , за період часу з 04.11.2024 року по 06.11.2024 рік включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Згідно ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Крім того, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання в тому числі і про те, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт.

Так, судом встановлено, що ухвалами слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області, датованими 07.11.2024 року було накладено арешт на: мобільний телефон марки Poco X6 5G, IMEI1: НОМЕР_5 , IMЕI2: НОМЕР_6 , із сім-картою оператора Lifecell, із паролем графічний ключ 1478369, м.т. НОМЕР_7 ; штани формені з піксельним принтом; букальний епітелій; зрізи нігтевих пластин правої та лівої рук обвинуваченого; дактилоскопічні зразки правої та лівої долонь і флангів пальців обвинуваченого; дві частини пластмасового матеріалу, що раніше були скріплені; дерев`яний брусок. Зі змісту вказаних ухвал слідує, що арешт на зазначені речі накладений з метою забезпечення збереження речових доказів. Суд вважає за необхідне, при ухваленні вироку, скасувати накладений під час досудового розслідування вказаного провадження арешт на зазначене майно, оскільки в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Долю речових доказів по справі необхідно вирішити згідно вимог ст. 100 КПК України. Так, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 100 ч. 9 КПК України - питання про долю речових доказів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Таким чином, суд, керуючись ст. ст. 124, 368 КПК України, вважає за необхідне стягнути процесуальні витрати за проведення у цьому кримінальному провадженні комісійної судової психологічної експертизи від 28.01.2025 року за №12098/24-61 в сумі 22 900,16 грн. з обвинуваченого на користь держави.

Стаття 331 ч. 1 КПК України вказує на те, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Судом встановлено, що 06.11.2024 року слідчим суддею Вишгородського районного суду Київської області відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, строк дії якого потім було продовжено, зокрема останній раз ухвалою слідчого судді від 02.01.2025 року по 05.02.2025 рік включно, після спливу якого стороною обвинувачення під час розгляду вказаної справи судом клопотань щодо його обрання не надходило. А відтак підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу на теперішній час відсутні.

Разом з обвинувальним актом до суду спрямований цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , в якому потерпілий просив суд стягнути з обвинуваченого на свою користь, завдану йому маральну шкоду в сумі 100 000 грн. Так, під час розгляду судом вказаного кримінального провадження потерпілий, заявлений ним позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, обвинувачений ОСОБА_4 вимоги потерпілого визнав частково, вказував на те, що потерпілим не обґрунтовано та не доведено розміру заявленої шкоди, але ОСОБА_4 зазначав, що його діями потерпілому були спричинені страждання та він готовий їх відшкодувати в розумному розмірі.

Відповідно до ст. 127 КПК України - обвинувачений має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Стаття 128 КПК України наголошує, що особа, якій правопорушенням завдано шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди в сумі 100 000 грн., суд виходить з наступного:

Так, зі змісту ст. 23 ЦК України слідує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі і у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Частина 4 ст. 23 ЦК України зазначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом, передбачено ч. 5 цієї статті.

Так, згідно ППВСУ за №4 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під маральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Аналізуючи зазначені статті діючого законодавства, можливо прийти до висновку, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

В позовній заяві, в обґрунтування зазначеного розміру стягнення моральної шкоди, потерпілий вказував на те, що внаслідок вчинення обвинуваченім відносно нього протиправних дій, у ОСОБА_6 значно погіршилося здоров`я, з`явилися переживання, постійні головні болі. Потерпілому діями обвинуваченого завдано немайнових втрат, що потягли негативні зміни в його житті, а саме: щоденні спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення, насторога, тривога, важкість виконання повсякденних обов`язків, психологічний дискомфорт, нестійкий настрій, порушення сну, напруга, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи та приниження. Все це завдає йому незручностей, постійних моральних переживань та страждань.

Суд вважає, що потерпілий беззаперечно має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт її спричинення, внаслідок протиправних дій обвинуваченого, що знайшло своє вираження у душевних стражданнях, яких потерпілий зазнав із-за фізичного болю у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, спричинених протиправною поведінкою обвинуваченого щодо нього. Провина ОСОБА_4 у спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, судом встановлена.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно яким розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, що завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, випливає зі змісту ч. 3 цієї статті.

Як слідує з роз`яснюючих положень п. 9 ППВСУ за №4 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Таким чином, визначаючи розмір відшкодування потерпілому обвинуваченим моральної шкоди, суд виходить з того, що слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності та розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

При цьому суд також враховує, що ОСОБА_4 вчинено зазначений злочин вперше, в тверезому стані, під час конфлікту з потерпілим, який теж, як встановлено висновком комісійної судової психологічної експертизи від 28.01.2025 року за №12098/24-61 наносив удари обвинуваченому шваброю. Бере суд до уваги і те, що потерпілим на підтвердження того, що він нібито втратив майбутню посаду командира із-за вказаних подій, не надано суду жодних належних доказів, як і не має доказів того, що ОСОБА_6 визнаний обмежено придатним в теперішній час саме у зв`язку з отриманою ним травмою. Самі лише посилання потерпілого на вказані обставини не є належним доказом існування прямого причинного зв`язку між тілесними ушкодженнями, завданими протиправними діями обвинуваченого та зазначеними ОСОБА_6 обставинами. При цьому суд звертає увагу на те, що потерпілому та його представнику, судом неодноразово роз`яснювалося право подати докази на підтвердження зазначених обставин, але вказані особи цим правом не скористалися. А відтак, враховуючи тяжкість наслідків, яких зазнав потерпілий внаслідок вчинення щодо нього кримінального правопорушення, перенесення ним оперативного втручання, тривалість його лікування, необхідного для відновлення здоров`я, потребу в зміні звичного способу життя, а також глибину моральних переживань, суд вважає розумним, співмірним та справедливим стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 80 000 грн., саме такий розмір відшкодування є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого.? ?

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 124, 128, 129, 174, 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання ОСОБА_4 попереднє ув`язнення з 04.11.2024 року по 06.11.2024 рік, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він впродовж іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового кримінального правопорушення, та виконає покладені на нього, відповідно до ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України, ч. 1 ст. 163 КВК України та наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням» від 17.09.2020 року за №337 - контроль за поведінкою ОСОБА_4 у період іспитового строку покласти на командира (начальника) військової частини (установи), в якій останній проходить/проходитиме військову службу.

У разі звільнення ОСОБА_4 з військової служби до спливу іспитового строку нагляд за його поведінкою протягом іспитового строку покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Відповідно до вимог ст. 165 КВК України - іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили - не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення комісійної судової психологічної експертизи від 28.01.2025 року за №12098/24-61 в сумі 22 900,16 грн.

Арешт, накладенийухвалами слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 07.11.2024 року на: мобільний телефон марки Poco X6 5G, IMEI1: НОМЕР_5 , IMЕI2: НОМЕР_6 , із сім-картою оператора Lifecell, із паролем графічний ключ 1478369, м.т. НОМЕР_7 ; штани формені з піксельним принтом; букальний епітелій; зрізи нігтевих пластин правої та лівої рук обвинуваченого; дактилоскопічні зразки правої та лівої долонь і флангів пальців обвинуваченого; дві частини пластмасового матеріалу, що раніше були скріплені; дерев`яний брусок - скасувати.

Відповідно до положень ст. 100 КПК України речові докази, а саме:

- мобільний телефон марки Poco X6 5G, IMEI1: НОМЕР_5 , IMЕI2: НОМЕР_6 , із сім-картою оператора Lifecell, із паролем графічний ключ 1478369, м.т. НОМЕР_7 , які згідно розписки від 19.11.2024 року передані на відповідальне зберігання ОСОБА_4 залишити в розпорядженні останнього;

- штани формені з піксельним принтом; букальний епітелій; зрізи нігтевих пластин правої та лівої рук обвинуваченого; дактилоскопічні зразки правої та лівої долонь і флангів пальців обвинуваченого; дві частини пластмасового матеріалу, що раніше були скріплені; дерев`яний брусок, які передані на відповідальне зберігання до камери схову Вишгородського РУП ГУНП в Київській області знищити.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення завданої моральної шкоди задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 грн.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Головуюча суддя ОСОБА_1