Провадження № 1-кс/712/4707/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Черкаси

Слідчий суддя Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна, подане у рамках кримінального провадження № 0000103 від 05.09.2024 за ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст поданого клопотання та його обґрунтування

До Соснівського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання прокурора Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000103 від 05.09.2024 ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України про арешт майна.

Як зазначено в клопотанні, під час розслідування кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 шляхом обману заволоділа квартирою померлої ОСОБА_7 , підробивши акт про спільне проживання та використавши, ухвалене на підставі нього, рішення суду для оформлення спадщини, а згодом продала квартиру ОСОБА_8 за 1 345 000 грн, легалізувавши злочинно набуте майно.

ОСОБА_6 24.09.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, а 30.09.2025 - про зміну раніше повідомленої підозри із додатковою кваліфікацією за ч. 4 ст. 358 та ч. 1 ст. 209 КК України.

Прокурор зазначає, що санкція ч. 5 ст. 190 КК України передбачає можливість конфіскації майна, а тому для забезпечення виконання можливого вироку суду необхідно накласти арешт на майно, яке є спільною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , проте формально право власності зареєстроване за чоловіком ОСОБА_4 .

У клопотання прокурор ставить питання про накладення арешту та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки.

Позиції сторін кримінального провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив задовольнити клопотання.

Власник майна ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання.

На підтвердження своєї позиції звернули увагу на те, що ОСОБА_4 не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, а арешт майна третьої особи допускається лише за наявності належних доказів того, що це майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, або підлягає спеціальній конфіскації, чого прокурором не доведено.

Посилаючись на положення ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, адвокат обґрунтовує, що зазначене майно належить ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, а не є спільною сумісною власністю подружжя:

-земельна ділянка з кадастровим номером :03:036:0103 отримана у спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 27.01.2022;

-житловий будинок і земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 набуті у 2020 році за особисті кошти ОСОБА_4 , отримані від продажу квартири, яка належала йому на праві власності до укладення шлюбу.

Також власник майна послався на положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошуючи, що будь-яке втручання держави у право мирного володіння майном має бути законним, необхідним і пропорційним, а у даному випадку прокурор не довів жодної із таких умов.

Нормативне регулювання арешту майна, як заходу забезпечення кримінального провадження

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Загальні вимоги щодо порядку застосування будь-яких заходів забезпечення визначені ст. ст. 131, 132 КПК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора, а також, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування в установленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом кримінального правопорушення. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

У випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Санкція ч. 5 ст. 190 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до тринадцяти років із конфіскацією майна.

Згідно із ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюти готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; (4) наслідки арешту майна для третіх осіб.

Мотиви та оцінка слідчого судді

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131, ст. 132, ч. 1, п. 3 ч. 2, ч.ч. 10, 11 ст. 170, ст. 173 КПК України арешт майна застосовується за наявності належної правової підстави, мети (зокрема для забезпечення можливої конфіскації майна), доведених ризиків, а також за умови дотримання принципів розумності, співмірності втручання в право власності та обрання найменш обтяжливого способу обмеження.

Прокурор посилається на п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України (забезпечення можливої конфіскації майна за санкцією ч. 5 ст. 190 КК України) і стверджує, що спірні об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя підозрюваної ОСОБА_6 та її чоловіка ОСОБА_4 , хоча формально зареєстровані за останнім.

Слід звернути увагу, що накладення арешту на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК можливо лише на майно підозрюваного/обвинуваченого/засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а не третьої особи.

Частиною 6 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

За доводами сторони захисту з посиланням на ст. 57 СК України, спірні активи належать ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, а не як спільна сумісна власність подружжя: одна земельна ділянка набута у порядку спадкування (на підтвердження надано свідоцтво про спадщину, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, довідку нотаріуса, витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі); житловий будинок і інша земельна ділянка придбані у 2020 році за особисті кошти, одержані від відчуження отриманої до шлюбу у власність квартири (у підтвердження надано відповідні договори купівлі-продажу та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності).

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю одного з подружжя є, зокрема, майно, набуте ним до шлюбу, майно, набуте в порядку спадкування, а також майно, набуте під час шлюбу за кошти, що належали йому особисто. Отже, презумпція спільності майна подружжя (ст. 60 СК України) може бути спростована доказами джерела коштів або правової підстави набуття. Питання про правовий режим майна (спільне чи особисте) та визначення часток виходить за межі кримінального провадження і вирішується у порядку цивільного судочинства. Слідчий суддя у межах розгляду клопотання за ст. 170 КПК України не наділений повноваженнями встановлювати чи перерозподіляти частки у праві власності подружжя.

Проте слідчий суддя звертає увагу на те, що прокурором не подано належних і достатніх доказів, що спростовують доводи сторони захисту щодо особистого характеру активів ОСОБА_4 , про арешт яких ставиться питання.

За ч. 1 ст. 173 КПК України саме особа, яка подала клопотання, повинна довести необхідність арешту та наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України (приховування, відчуження тощо). Прокурором не наведено переконливих даних про реальну небезпеку відчуження/перереєстрації чи інші способи втрати контролю над конкретними об`єктами, тим більше - з огляду на те, що йдеться про майно, яке, на праві власності зареєстровано за третьою особою, яка не має процесуального статусу підозрюваного.

На думку слідчого судді лише орієнтування на презумпцію спільності майна подружжя без наведення доводів на спростування наданих доказів про належність майна на праві приватної власності ОСОБА_4 не відповідає критеріям законності, необхідності та пропорційності втручання у право власності, а тому не може слугувати достатньою підставою для застосування арешту майна в порядку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

З огляду на відсутність доказів щодо правового режиму спірних активів (спільна чи особиста власність) та недостатність обґрунтування ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, підстав для накладення арешту на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України слідчим суддею не встановлено.

Керуючись ст. 2, 7, 131-132, 170-173, 175, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна, поданого у рамках кримінального провадження № 0000103 від 05.09.2024 за ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1