Справа №589/5219/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/643/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

07 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 589/5219/25 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2025 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу суду, а запобіжний захід змінити на будь-який не пов`язаний з триманням під вартою, призначивши заставу, оскільки він не вчиняв інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, з 2024 року до 2025 року знаходився під домашнім арештом і завжди з`являвся на виклик слідчого і суду, при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою його клопотання не були задоволені, внаслідок чого були порушені його права;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_12 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу суду і обрати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, повернувши обвинувальний акт прокурору, оскільки досудове розслідування та підготовче судове засідання проведені з порушенням права ОСОБА_9 на захист, кваліфікація його дій є невірною і підлягає скасуванню, продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою незаконно.

У Шосткинському міськрайонному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, судовий розгляд якого до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою по суті пред`явленого йому обвинувачення не завершений, внаслідок чого прокурор звернувся з клопотанням про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обґрунтовуючи його тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, продовжують існувати і з часом не зменшились.

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2025 обвинуваченому ОСОБА_9 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ризики, які існували на час обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих у кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення, продовжують мати місце і на даний час.

Відповідно п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК, апеляційна скарга може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала Шосткинським міськрайонним судом Сумської області постановлена 14.11.2025 за участі захисника ОСОБА_10 , але повний текст ухвали отриманий ним 18.11.2025, а апеляційна скарга подана 24.11.2025, тому процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали суду підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних і об`єктивних причин.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення суду, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали свої апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення ухвали суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_13 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності визначених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження, внаслідок чого доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений не вчиняв злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК є безпідставними і не заслуговують на увагу.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на це, урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинувачених та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності їх поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих в цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, ці ризики з часом не зменшилися та є актуальними і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є таким, що не зменшився з часом та продовжує існувати й ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК, оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження. Тобто, на стадії судового розгляду кримінального провадження, така обставина як «обґрунтована підозра» майже втрачає свою актуальність, так як при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який у свою чергу випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання щодо винуватості чи, навпаки, невинуватості обвинуваченого, про що колегією суддів було зазначено вище, а намагання надати правову оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Судом першої інстанції були вирішені всі клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , а незгода з результатами розгляду цих клопотань не свідчить про порушення прав обвинуваченого, зокрема порушення права на захист.

Ухвала суду в частині продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою, всупереч доводам апеляційних скарг, належним чином умотивована та обґрунтована з посиланням на норми закону, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого інших, більш м`яких запобіжних заходів, так як вони не здатні на цій стадії провадження забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Що стосується доводів апеляційних скарг про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_9 , то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки ці обставини не можуть бути предметом апеляційного оскарження під час перегляду ухвали суду про продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою і підлягають дослідженню під час розгляду обвинувального акту в суді першої інстанції по суті пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, в ході якого і досліджуються докази як сторони обвинувачення, так і сторони захисту.

Вирішуючи питання про продовження ув`язнення обвинуваченому, ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті прав потерпілої особи від злочину привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_13 , які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення, оскільки установлені вище обставини свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України,

постановила:

Поновити захиснику ОСОБА_14 строк на апеляційне оскарження постанови Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2025.

Ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4