Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 368/1918/25
номер провадження 1-кп/368/93/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.01.2026 року Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області кримінальне провадження № 0001844 від 10.10.2025 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 громадянина України, освіта вища, одруженого, працюючого приватним підприємцем, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 350 ч. 2 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

- сторони обвинувачення прокурора Кагарлицького відділу Обухівської окружної прокуратури ОСОБА_4

- сторони захисту

обвинуваченого ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в:

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, із подальшим продовженням строку дії по даний час. 24 лютого 2022 року Указами Президента України від № № 64/2022 та 69/2022 оголошено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб ЗСУ, НГУ, СБУ, ДПСУ та інших військових формувань.

ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді стрільця відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи військовослужбовцем, якому присвоєно військове звання «солдат» та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» наділений повноваженнями щодо виконання мобілізаційних завдань, призову громадян на військову службу по мобілізації в особливий період та розшуку військовозобов`язаних, що ухиляються від несення служби та особою, уповноваженою на вручення повісток, таким чином здійснював функції представника влади, тобто є службовою особою відповідно до ч. 3 ст. 18 KK України, 10 жовтня 2025 року приблизно об 11 годині 10 хвилин, супроводжував ОСОБА_3 , для проходження військово-лікарської комісії до КНП КМР «Кагарлицька багатопрофільна лікарня», що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Кагарлик, вул. Паркова, 10.

Під час супроводу його для проходження військово-лікарської комісії, прибувши за вказаною адресою, ОСОБА_3 вийшов з автомобіля марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_1 , та раптово почав тікати в бік проїжджої частини дороги від ОСОБА_5 , який супроводжував його. В подальшому ОСОБА_5 наздогнав його та схопив своєю лівою рукою за рукав куртки правої руки. В цей час у ОСОБА_3 , який достовірно знав, що перед ним знаходиться військовослужбовець, оскільки останній перебував у військовому однострої з шевронами, знаками розрізнення, усвідомлюючи, що ОСОБА_5 перебуває при виконанні службових обов`язків, виник злочинний намір, направлений на умисне заподіяння тілесних ушкоджень службовій особі, у зв`язку з його службовою діяльністю.

Після чого, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання ОСОБА_3 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому достовірно знаючи, що перед ним знаходиться військовослужбовець, умисно наніс ОСОБА_5 , один удар кулаком лівої руки в область обличчя, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді перелому носових кісток, забій носа легкого ступеню, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 350 ч. 2 КК України визнав повністю та пояснив, що наміру завдати тілесних ушкоджень працівнику ТЦК він не бажав, кається щодо вчиненого, просить вибачення і більше такого робити не буде.

Потерпілий ОСОБА_5 в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заяв та клопотань не надходило.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 , повністю визнав свою винність у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 350 ч. 2 КК України, та у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України при дослідженні доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюється, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження змісту цих обставин, встановивши чи не має сумніву у добровільності їх позицій, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд користуючись правом, наданим ч. 3 ст. 349 КПК України і відсутністю заперечень учасників судового провадження, вважає достатнім обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 .

Це повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, суд допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого в їх сукупності, вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст.. 350 ч. 2 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, повністю доведеною.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності суд приходить висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 350 КК України, а саме:

як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з його службовою діяльністю.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що мали місця діяння, у вчиненні яких обвинувачується, обвинувачений винний та підлягає покаранню.

Обставини, які характеризують особу обвинуваченого.

Згідно паспорта НОМЕР_2 , виданого 20.02.1996 року обвинувачений ОСОБА_3 народився 22.08.1978 року в м. Біла Церква Київської області, відповідно, на момент вчинення злочину був повнолітнім та є громадянином України.

Згідно вимоги про судимість № 120741 від 14.10.2025 р. станом на 17.10.2025 року ОСОБА_3 є особою раніше не судимою.

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий проживає за адресою: АДРЕСА_1 - медичну допомогу у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не отримує.

Згідно довідки-характеристики за підписами сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за місцем проживання гр-на: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 складена в тому, що громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає: АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується позитивно, сварок з сусідами не вчиняє, громадський порядок не порушує, за вживанням алкогольними напоями помічений не був. Скарг з боку сусідів не надходило. Зв`язків з раніше засудженими та особами схильними до вчинення правопорушень та злочинів не підтримує.

Згідно копії актового запису про народження № НОМЕР_3 виданого на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де батьками зазначено: батько - ОСОБА_3 , мати ОСОБА_9 .

Обгрунтування судом призначення обвинуваченому ОСОБА_3 міри та виду покарання.

Так, санкція ч. 2 ст. 350 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк від трьох до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

Згідно ч. 4 ст. 12 КК України - нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 , є нетяжким злочином.

При призначенні обвинуваченому покарання суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами та доповненнями та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, врахуванні ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 згідно ст. 66 КК України (в редакції 2001 року), суд відносить щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно ст. 67 КК України (в редакції 2001 року), суд не вбачає.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Судом, враховуються вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно досудової доповіді складеної провідним інспектором Білоцерківського району відділу № 1 встановлено, що дослідження інформації, що характеризує особу за місцем її проживання, навчання, роботи, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства. У разі прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, вважають доцільним крім обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на особу додатковий обов`язок, передбачений ч. 3 ст. 76 КК України, а саме не виїжджати за межі України без погодження з органом пробації.

При призначенні обвинуваченому покарання суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, а саме: визнання вини, де його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу, має місце постійного проживання, працює приватним підприємцем, позитивно характеризується, наявності обставин, що пом`якшують покарання, за відсутності обставин, що обтяжують покарання та думку прокурора щодо міри покарання обвинуваченому, а саме: призначення у виді позбавлення волі із застосуванням ст.. 75 та 76 КК України.

Враховуючи зазначене, на переконання суду наведені пом`якшуючі покарання обставини поряд із позитивними відомостями стосовно особи обвинуваченого та відсутності обставин, що обтяжують покарання, призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, але із застосуванням положень ст.75 КК України, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Врахувавши дані про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, має постійне місце проживання і реєстрації, за яким характеризується з позитивної сторони, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки та посткримінальну поведінку, а саме відсутність даних про те, що він будь-яким чином дискредитував себе з часу припинення незаконних дій, вина у вчиненні якого доведена під час розгляду даного кримінального провадження, що свідчить про його виправлення та готовність до стабільної, самокерованої і правослухняної поведінки у суспільстві, суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування остаточного покарання на підставі ст.75 КК України.

Суд виходить із того, що виправлення ОСОБА_3 можливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, однак за умови здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

При застосуванні до ОСОБА_3 інституту звільнення від реального відбуття покарання з випробуванням суд враховує принцип гуманізації відповідальності та засади, закріплені у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У даному кримінальному провадженні наявні виключно позитивні обставини щодо особи обвинуваченого. Натомість, жодних даних, які б свідчили про антисоціальну направленість поведінки обвинуваченого відсутні.

Сама по собі тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не може слугувати єдиною підставою для призначення покарання у його реальному вимірі. Адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Застосований до ОСОБА_3 інститут звільнення від покарання з випробуванням є додатковим дієвим важелем для утримання від незаконних дій та відповідатиме принципам справедливості, індивідуалізації покарання, буде достатнім для перевиховання обвинуваченої і недопущення вчинення ним нових злочинів, тобто досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Можливість призначення обвинуваченому покарання з урахуванням наведених обставин із застосуванням положень ст. 75 КК України узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові № 644/4065/17 (провадження 51-3564ск20) від 04.08.2020.

Що стосується початку відбування покарання, то суд в даному випадку керується п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно з яким іспитовий строк обчислюється з дня постановлення вироку незалежно від того, судом якої інстанції застосовано ст.. 75 КК України (2001 року).

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Справедливість покарання полягає насамперед у тому, що воно має відповідати загальнолюдським цінностям, моральним устоям суспільства, переконувати громадян у правильності судової політики.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Призначаючи покарання, суд також враховує і принцип гуманізації відповідальності при призначенні покарання, який повинен бути застосований виходячи із засад визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Тобто, визначене покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Судові витрати по справі відсутні.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, 376, 615 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України засудженого ОСОБА_3 від відбування остаточного покарання у виді позбавлення волі звільнити з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_3 обов`язки:

1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

3)не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Судові витрати по справі відсутні.

Речові докази по кримінальному провадженню: DVD-R диск із відеозаписом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, який долучено до матеріалів кримінального провадження після набрання вироком законної сили залишити при матеріалах кримінального провадження

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1