ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_9 ,

захисників обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Добряни, Стрийського району, Львівської області, громадянку України, українку, з середньою освітою, працевлаштовану, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

засуджено за ч.4 ст.186 КК України та призначено їй покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з дня її фактичного затримання по день звільнення з-під варти у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а саме з 02.09.2024 по 04.09.2024 включно, із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді особистого зобов`язання залишено до набрання вироком законної сили.

Цим же вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Луцька Волинської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у строк відбування покарання термін застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 21.10.2024 по 03.11.2024 включно, із співвідношення, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді особистого зобов`язання залишено до набрання вироком законної сили.

Цим же вироком ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Луцька Волинської області, громадянина України, українця, з неповною середньою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

засуджено за ч.4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вигляді особистого зобов`язання залишено до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину залишено без розгляду.

Вироком також вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати за проведення експертиз.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винними та засуджено за те, що вони 01 вересня 2024 року, близько 21 год. 30 хв. (точний час досудовим розслідуванням не встановлено), діючи за попередньою змовою групою осіб, наздогнали поблизу будинку №1 по проспекту Молоді у місті Луцьку потерпілого ОСОБА_13 , який намагався втекти внаслідок раніше заподіяних йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_8 застосував насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, а саме збив останнього з ніг шляхом підніжки, в результаті чого той упав на асфальтне покриття та отримав тілесні ушкодження на задній поверхні лівого та правого ліктьових суглобів, на внутрішній поверхні правого променево-зап`ястного суглобу, на передній поверхні грудної клітки, на зовнішній поверхні лівого плечового суглобу, на передній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівої гомілки та на внутрішній поверхні правої гомілки, які згідно висновку судово-медичного експерта № 597 від 05.09.2024 за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В подальшому, реалізуючи спільний злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, також діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжений, востаннє Указом Президента України №3981-IX «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин від 23 липня 2024 року на строк 90 днів, керуючись метою відкритого заволодіння чужим майном, відкрито викрали у потерпілого ОСОБА_13 , який перебував на землі, смарт годинник марки «SPORT SMART WATCH», що знаходився на лівій руці потерпілого, вартість якого згідно висновку експерта від 30.09.2024 №СЕ-19/103-24/12600-ТВ станом на 01.09.2024 складала 563 гривні 33 копійки, мобільний телефон марки «ZTE Blade A73» зеленого кольору, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , із правої передньої кишені штанів потерпілого, вартість якого згідно висновку експерта від 15.10.2024 №СЕ-19/103-24/13463-ТВ станом на 01.09.2024 складала 3 690 гривень, який знаходився у силіконовому чохлі чорно-синього кольору, вартість якого згідно висновку експерта від 15.10.2024 №СЕ-19/103-24/13463-ТВ станом на 01.09.2024 складала 90 гривень, та срібний ланцюжок 500 проби із срібним хрестиком 500 проби загальною масою 18 г, чистою масою 17,98 г, зірвавши їх рукою із шиї потерпілого, вартість яких згідно висновку експерта від 17.10.2024 №СЕ-19/103-24/13565-ТВ станом на 01.09.2024 за ціною брухту дорогоцінних металів складала 330 гривень 11 копійок без ПДВ.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за попередньою змовою групою осіб, заподіяли потерпілому ОСОБА_13 майнової шкоди на загальну суму 4 673 гривні 44 копійки.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 своїми умисними протиправними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Також, обвинувачений ОСОБА_8 своїми умисними протиправними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_9 своїми умисними протиправними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись із таким вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу із змінами та доповненнями до неї, у яких, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинувачених, оскаржує його через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, внаслідок м`якості.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України взяв до уваги щире каяття обвинувачених та добровільне відшкодування завданого збитку. Проте, вказані обставини на думку сторони обвинувачення жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 діяння, та відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого їм злочину. Щире каяття обвинувачених жодним чином не впливає на суспільну небезпечність вчиненого ними діяння та, відповідно, не знижує ступінь тяжкості інкримінованого їм злочину. Крім того, звертає увагу суду, що упродовж досудового розслідування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 жодним чином не сприяли у розкриті злочину. Обвинувачені не відносяться до жодної категорії осіб, які в силу свого віку, стану чи процесуальної поведінки, заслуговують на менш суворе покарання. Разом з тим, місцевий суд не надав належну оцінку ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, вчинених обвинуваченими, які згідно ст. 12 КК України є тяжкими. Таким чином на думку сторони обвинувачення при застосуванні положень ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 судом не враховано особливостей правозастосування норм матеріального права, та належним чином не вмотивовано вирок, внаслідок чого обвинуваченим призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених ними злочинів та особам обвинувачених.

Більше того, звертає увагу суду на те, що приймаючи рішення про можливість застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд належним чином та в повній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, а також особи винних. В даному випадку на думку сторони обвинувачення посилання суду на фактично одні і ті самі обставини при обранні виду, розміру покарання, в тому числі, із застосуванням ст. 69 КК України, та як на підстави для звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, за відсутності належного обґрунтування висновку про можливість виправлення та перевиховування обвинувачених без ізоляції від суспільства, свідчить про неналежну вмотивованість застосування ст. 75 КК України.

Крім того, при призначенні покарання та звільненні від його відбування місцевим судом не враховано, що ОСОБА_8 , перебуваючи під кримінальним переслідуванням за вчинення інкримінованого злочину у даному кримінальному провадженні, вчинив 28.03.2025 року новий аналогічний умисний корисливий тяжкий злочин, передбачений ч.4 ст. 186 КК України. На даний час обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 перебуває у провадженні Луцького міськрайонного суду, обвинуваченому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Також при призначенні розміру покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції не враховано, що відносно останнього неодноразово у провадженні місцевих судів перебували кримінальні провадження про вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, а також кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України. Вищевказані обставини на думку сторони обвинувачення свідчать про підвищену суспільну небезпечність та його стійке небажання стати на шлях виправлення, схильність до продовження злочинної діяльності, а також спростовують висновок суду про обґрунтованість призначеного покарання та можливість вправлення обвинуваченого без відбування покарання в умовах застосування до нього положень статей 75, 76 КК України.

Досягнення мети покарання, яка передбачена ч.2 ст. 50 КК України, для виправлення та перевиховання обвинувачених, а також запобігання вчинення подібних злочинів як обвинуваченими, так й іншими особами, у даному випадку можливе лише у разі призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання, яке необхідно відбувати реально.

Таким чином, місцевим судом на думку сторони обвинувачення при застосуванні положень ст.ст. 69, 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не враховано особливостей правозастосування вищенаведених норм матеріального права, та неналежним чином вмотивовано вирок, внаслідок чого обвинуваченим призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними злочину та особам обвинувачених.

Більше того, звертає увагу, що з дослідженої судом першої інстанції довідки вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 перебуває у стані вагітності. Зазначає, що в оскаржуваному вироку наведені достатні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В той же час, виходячи з принципу індивідуалізації та співмірності заходів примусу, характеру вчинених обвинуваченою дій та тривалості протиправної діяльності, враховуючи посткримінальну поведінку особи, приймаючи до уваги, що обвинувачена повністю визнала свою вину у вчиненні злочину, на даний час є вагітною, виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та реального відбування нею покарання.

У зв`язку з цим на думку прокурора обвинуваченій можливо призначити покарання у виді позбавлення волі, звільнивши її на підставі ст. 79 КК України від відбування покарання з випробуванням та покладенням передбачених ст. 76 КК України обов`язків, які дозволять забезпечити належний контроль за її поведінкою протягом іспитового строку.

Застосування положень ст. 79 КК України замість ст. 75 КК України, надасть на думку прокурора обвинуваченій більше правових гарантій та вплине на подальший порядок виконання оскаржуваного вироку.

Разом з тим, звертає увагу на те, що місцевий суд розглядаючи справу в порядку ст. 349 КПК України не взяв до уваги того, що обвинувачені в судовому засіданні хоч і визнали свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, оскільки не заперечували у відповідь на запитання головуючого юридичну кваліфікацію їхніх дій, а саме: вчинення ними відкритого викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, однак у своїх поясненнях фактично заперечили обставини, які підлягають доказуванню згідно ст. 91 КК України. Таким чином на думку сторони обвинувачення ухваливши за цих обставин рішення про можливість проведення розгляду справи в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, тобто без дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним та таким, що позбавило можливості місцевий суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

За результатами апеляційного розгляду просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, та призначити їй покарання із застосування ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового кримінального правопорушення.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим центром пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого центру пробації; повідомляти уповноважений центр пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

В решті вирок суду залишити без змін.

Разом з тим, 14.08.2025 року на адресу Волинського апеляційного суду від захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких останній звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції щодо обвинуваченої ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу прокурора в цій частині залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України, поряд з іншими обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував й ту обставину, що обвинувачена на даний час є вагітною. Більше того, вважає, що незастосування місцевим судом вимог ст. 79 КК України при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, жодним чином не перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що свідчить про відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Окрім того, 18.08.2025 року на адресу Волинського апеляційного суду від захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких остання вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, таким, що ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви його ухвалення, а тому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Окрім того, від захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 на адресу Волинського апеляційного суду надійшли заперечення на зміни та доповнення до апеляційної скарги прокурора в яких остання вважає подані стороною обвинувачення зміни та доповнення до апеляційної скарги прокурора на оскаржуваний вирок в порядку ч.3 ст. 403 КПК України безпідставними та необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам кримінального процесуального закону, оскільки вони подані поза межами строків встановлених законодавством, що погіршують становище обвинуваченого.

Таким чином просить, зміни та доповнення до апеляційної скарги прокурора на оскаржуваний вирок в порядку ч.4 ст. 403 КПК України повернути особі, яка її подала, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги із змінами та доповненнями до неї, міркування прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу із змінами та доповненнями до неї з викладених у них підстав, обвинувачених та їх захисників, а також потерпілого, які кожен зокрема, апеляційну скаргу із змінами та доповненнями до неї заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

Перше за все, що стосується доводів прокурора в змінах та доповненнях до апеляційної скарги про те, що місцевим судом було проведено розгляд справи в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, тобто без дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, чим суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним та таким, що позбавило можливості місцевий суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки як вбачається з оскаржуваного судового рішення обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 які були допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свою вину кожен зокрема у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення визнали повністю та не оспорювали фактичних обставин, пояснивши при цьому, що правильно розуміють зміст пред`явленого, кожному зокрема, обвинувачення та не заперечують проти визнання недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім того, у суду не було сумнівів у добровільності та істинності їхньої позиції, а тому суд, роз`яснивши обвинуваченим та іншим учасникам судового провадження порядок та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що перебуваючи безпосередньо у судовому засіданні прокурор не заперечував щодо розгляду справи в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

Отже, апеляційний суд вважає, що істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, на яке вказує у змінах та доповненнях до апеляційної скарги сторона обвинувачення колегією суддів не встановлено.

Так, судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення та його кваліфікація за ч.4 ст.186 КК України є правильною.

При цьому у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Діям ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Також не оскаржується, судове рішення в частині призначення за ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років обвинуваченій ОСОБА_7 .

За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно поданої апеляційної скарги прокурор не погоджується із рішенням місцевого суду про призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч.4 ст.186 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України та звільненням обвинувачених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а також в частині застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України замість ст. 79 КК України.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно роз`яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», застосування ст.69 КК може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України.

Згідно матеріалів справи при призначенні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кожному зокрема покарання за ч.4 ст.186 КК України, місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких і дані про осіб винних.

Так призначаючи покарання зокрема обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції було враховано, що він вчинив умисний тяжкий корисливий злочин за попередньою змовою групою осіб, однак раніше не судимий, ставлення обвинуваченого до вчиненого, а саме те, що він вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, щиро розкаявся, його поведінка в суді свідчить про щире каяття, бажання стати на шлях виправлення та усвідомлення незаконності вчинених ним дій, в судовому засіданні висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, готовність нести покарання, засуджував свою поведінку та вибачався за свої дії, тяжких наслідків не настало, так як потерпілому ОСОБА_13 в повному обсязі відшкодовано завдані збитки, обіцяв у майбутньому жодних протиправних дій не вчиняти.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд визнав його щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на роль та ступінь участі обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, врахувавши наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу винного, його вік, суд визнав за можливе застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_8 за ч.4 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі нижче нижчої межі, передбаченої законом, строком на 5 (п`ять) років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, та в сукупності з встановленими судом даними про особу винного, та ставлення до вчиненого, давали суду правові підстави застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України.

Водночас призначаючи покарання зокрема обвинуваченому ОСОБА_9 судом першої інстанції було враховано, що він вчинив умисний тяжкий корисливий злочин за попередньою змовою групою осіб, однак раніше не судимий, ставлення обвинуваченого до вчиненого, а саме те, що він вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, щиро розкаявся, його поведінка в суді свідчить про щире каяття, бажання стати на шлях виправлення та усвідомлення незаконності вчинених ним дій, в судовому засіданні висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, готовність нести покарання, засуджував свою поведінку та вибачався за свої дії, тяжких наслідків не настало, так як потерпілому ОСОБА_13 в повному обсязі відшкодовано завдані збитки, обіцяв у майбутньому жодних протиправних дій не вчиняти.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , суд визнав його щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на роль та ступінь участі обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, врахувавши наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу винного, його вік та виключно позитивні характеристики, суд визнав за можливе застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_8 за ч.4 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі нижче нижчої межі, передбаченої законом, строком на 5 (п`ять) років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, та в сукупності з встановленими судом даними про особу винного, та ставлення до вчиненого, давали суду правові підстави застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_9 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора щодо безпідставного застосування місцевим судом положень ст.75 КК України та звільнення обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, а також в частині неправильного застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 ст. 75 КК України, та необхідності застосування ст. 79 КК України, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України Якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно до ст. 79 КК України у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до статті 76 цього Кодексу.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні обґрунтовані підстави для звільнення обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробування на підставі ст. 75 КК України.

Враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його характер, тривалість протиправної діяльності і розмір шкоди, а також дані про особу винного, який є особою молодого віку, свою вину визнав, щиро розкаявся, в судовому засіданні запевнив, що зробив для себе належні висновки та в подальшому не буде вчиняти кримінальних правопорушень, добровільно відшкодував завдану шкоду, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання.

При цьому, місцевим судом також врахована думка потерпілого ОСОБА_13 щодо призначення міри покарання, який жодних претензій до ОСОБА_8 не має, стверджував про їх примирення та просив не призначати останньому покарання пов`язане із реальним позбавленням волі, що сама по собі не вирішальною, але врахована судом в сукупності з іншими обставинами, а також те, що під час судового провадження обвинувачений ОСОБА_8 не оспорював фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_8 без його ізоляції від суспільства, та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж двох річного іспитового строку із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.

Підстав вважати, що ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням із порушенням загальних засад призначення покарання колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що при призначенні покарання та звільненні від його відбування місцевим судом не враховано, що ОСОБА_8 , перебуваючи під кримінальним переслідуванням за вчинення інкримінованого злочину у даному кримінальному провадженні, вчинив 28.03.2025 року новий аналогічний умисний корисливий злочин, передбачений ч.4 ст. 186 КК України, обвинувальний акт по якому перебуває у провадженні Луцького міськрайонного суду, обвинуваченому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також те, що при призначенні розміру покарання ОСОБА_8 місцевим судом не враховано, що відносно останнього неодноразово у провадженні місцевих судів перебували кримінальні провадження про вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, а також кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України, то колегія суддів вважає їх передчасними, оскільки як вбачається з обвинувального акта, який затверджений прокурором обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий.

Окрім того, той факт, що на розгляді Луцького міськрайонного суду перебуває обвинувальний акт, щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст. 186 КК України, де останньому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою не впливають на розмір та міру призначеного місцевим судом покарання, оскільки обвинувального вироку, який набрав законної сили стороною обвинувачення не надано.

Разом з тим, враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, його характер, тривалість протиправної діяльності і розмір шкоди, а також дані про особу винного, який є особою молодого віку, свою вину визнав, щиро розкаявся, в судовому засіданні запевнив, що зробив для себе належні висновки та в подальшому не буде вчиняти кримінальних правопорушень, добровільно відшкодував завдану шкоду, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, є сиротою та виховувався в багатодітній сім`ї.

При цьому, місцевим судом також врахована думка потерпілого ОСОБА_13 щодо призначення міри покарання, який жодних претензій до ОСОБА_9 не має, стверджував про їх примирення та просив не призначати останньому покарання пов`язане із реальним позбавленням волі, що сама по собі не вирішальною, але врахована судом в сукупності з іншими обставинами, а також те, що під час судового провадження обвинувачений ОСОБА_9 не оспорював фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_9 без його ізоляції від суспільства, та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж двох річного іспитового строку із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.

Підстав вважати, що ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням із порушенням загальних засад призначення покарання колегія суддів не вбачає.

Окрім того, на переконання колегії суддів, застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК узгоджується із загальними засадами призначення покарання і сприятиме досягненню його основної мети. При цьому, виправлення обвинуваченої є можливим без її ізоляції від суспільства, що фактично не оспорюються прокурором.

Апеляційний суд зауважує, що прокурором у апеляційній скарзі та в ході апеляційного розгляду не наведено переконливих аргументів на підтвердження обставин, які унеможливлюють звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК і одночасно зумовлюють необхідність і можливість звільнення її від призначеного покарання лише на підставі ст.79 КК.

Підстав вважати, що застосування положень ст.79 КК замість ст.75 КК, як того вимагає сторона обвинувачення, надасть обвинуваченій більше правових гарантій чи то преференцій та вплине на подальший порядок виконання оскаржуваного вироку з апеляційної скарги не вбачається та під час апеляційного розгляду не встановлено.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що доводи прокурора щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 України є безпідставними, оскільки вимоги ст. 79 КК України, хоч і передбачають можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, проте визначають для цього інші підстави, ніж ті, що передбачаються ст. 75 КК України. Застосування ст. 75 КК України чи ст. 79 КК України вирішуються судом при призначенні покарання у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин та підстав.

Отже, покарання обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 призначено судом першої інстанції із врахуванням позиції потерпілого ОСОБА_13 , який при апеляційному розгляді справи наполягав на залишенні покарання визначеного судом першої інстанції та відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових кримінальних правопорушень, і таке покарання відповідає вимогам ст.65 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді