У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000297, відомості про яке 04.10.2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000297, відомості про яке 04.10.2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

З клопотання та доданих до нього матеріалів вбачається, що інспектор прикордонної служби 3 категорії- інструктор кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , сприяв незаконному переправленні через державний кордон України громадян ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Встановлено, що у вересні 2025 року ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з іншими особами, з метою збагачення, умисно, запропонував ОСОБА_10 , за кошти в сумі 15 тис. доларів США, організувати його незаконного переправлення через державний кордон України.

Надалі, 03.10.2025, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з іншими особами, з метою незаконного переправлення осіб через державний кордон України, з дотриманням методів конспірації та приховування, переправив ОСОБА_10 із м. Київ у с. Чинадійово, Мукачівського р-ну, Закарпатської області транспортним засобом «DAF» н.з НОМЕР_2 .

В подальшому, 04.10.2025, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 забрали ОСОБА_10 транспортним засобом «Skoda Suрerb» н.з НОМЕР_3 у с. Чинадійово, Мукачівського р-ну та доставили на конспіративну квартиру у м. Мукачево.

Надалі, близько 13:30 год. 04.10.2025 у м. Мукачево ОСОБА_10 передав ОСОБА_5 15 тис. доларів США за його незаконне переправлення через державний кордон України.

Після цього ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з іншими особами, з метою незаконного переправлення осіб через державний кордон України, близько 14:50 год. 04.10.2025 посадив ОСОБА_9 і ОСОБА_10 в транспортний засіб «Volkswagen СС» н.з НОМЕР_4 та з дотриманням методів конспірації та приховування, уникаючи поліцейських постів та прикордонного контролю у прикордонні зоні , переправив вказаних осіб у приміщення гаражного типу поблизу вул. Мужайська в м. Берегово.

Під час поїздки ОСОБА_8 , з метою незаконного переправлення осіб через державний кордон України, надав ОСОБА_9 ножиці по металу для перерізання металевого паркану на державному кордоні України, під час його незаконного перетину.

В подальшому, 04.10.2025, інспектор прикордонної служби 3 категорії- інструктор кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою з іншими особами, з метою незаконного переправлення осіб через державний кордон України, у приміщенні гаражного типу в м. Берегово, надав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інструкції щодо їх безперешкодного незаконного переправлення через держаний кордон, показав у застосунку «GoogleMaps» маршрут руху через державний кордон України поза встановленими пунктами пропуску, з урахуванням розстановки прикордонних нарядів та спеціальних технічних засобів установлених на державному кордоні, з метою виявлення порушень перетину.

Надалі ОСОБА_4 , реалізовуючи злочинний умисл, спрямований на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, з використанням свого службового становища, діючи за попередньою змовою з особами, з метою незаконного збагачення за рахунок таких протиправних дій, на виконання раніше обумовлених домовленостей, 04.10.2025 перебуваючи поблизу вул. Мужайська, м. Берегово, Закарпатська область, помістив ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у багажне відділення свого транспортного засобу «DAEWOO» н.з. НОМЕР_5 , після чого без законних підстав довіз вказаних осіб на службовий паркувальний майданчик ВПС «Лужанка», в межах міжнародного пункту пропуску «Лужанка Берегшурань», за адресою: вул. Дружби Народів, с. Астей, Берегівський р-н., Закарпатська область.

Надалі, 04.10.2025 близько 19:40 год. ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, діючи за попередньою змовою з іншими особами, керуючись раніше виниклим корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення, з використанням службового становища, на виконання попередньої домовленості, надав вказівку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 непомітно залишити транспортний засіб «DAEWOO» н.з. НОМЕР_5 , розпочати рух в сторону державного кордону України, по раніше вказаному маршруту, де були затримані військовослужбовцями Держприкордонслужби.

В ході досудового розслідування, на підставі аналізу зібраних матеріалів, встановлено, що транспортний засіб «Volkswagen CC», vin НОМЕР_6 , є знаряддям вчинення злочину, містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту, обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та визнані речовим доказом у кримінальному провадженні.

Транспортний засіб марки «Volkswagen CC», VIN: НОМЕР_6 на праві власності належить ОСОБА_11 .

На підставі наведеного просить, накласти арешт речові докази у кримінальному провадженні, а саме: транспортний засіб «Volkswagen CC», vin НОМЕР_6 .

Прокурор у судове засідання не з`явився, при цьому подав клопотання, згідно з яким просить розгляд клопотання про арешт майна провести без його участі.

Власник майна в судове засідання не з`явився.

Розглянувши клопотання та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Встановлено, що Шостим слідчим відділом (з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000297, відомості про яке 04.10.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Згідно ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.10.2025 надано дозвіл прокурорам групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні, слідчим слідчої групи у вказаному кримінальному провадженні, слідчих Шостого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , на проведення обшуку транспортного засобу марки «Volkswagen CC», vin НОМЕР_6 , що на праві власності належить ОСОБА_11 , з метою відшукання та вилучення: мобільних телефонів та інші засоби зв`язку, які використовують ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , для незаконного переправлення осіб через державний кордон України; чорнових записів, блокнотів, щоденників, нотатки та інші рукописні чи друковані носії інформації, електронних носіїв інформації, що можуть містити інформацію щодо організації, незаконного переправлення осіб через державний кордон України; речей, предметів, технічних засобів, які створені, чи використовуються для забезпечення незаконного переправлення осіб через державний кордон України; грошових коштів, які передані ОСОБА_10 ОСОБА_5 , за організацію незаконного його переправлення через державний кордон України.

Постановою старшого слідчого Шостого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_12 від 14.10.2025 вищевказані вилучені речі визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Згідно реєстраційної картки транспортного засобу власником автомобіля «VOLKSWAGEN CC», VIN: НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_4 - є ОСОБА_11 .

До матеріалів клопотання також подано протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 05.10.2025; протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 05.10.2025; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.10.2025; протокол пред`явлення речей для впізнання від 06.10.2025.

Згідно зі ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При цьому за загальними правилами застосування заходів забезпечення кримінального провадження, визначеними ст. 132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 98 КПК України).

За приписами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим суддею встановлено, що матеріали клопотання не містять доказів, які б свідчили, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, відповідає ознакам речового доказу, а саме, що воно є об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, знаряддям вчинення злочину, здобуто злочинним шляхом, тощо. Разом з цим, ні з клопотання, ні з матеріалів, які обґрунтовують клопотання, в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України не вбачається підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт вказаного майна, оскільки на етапі досудового розслідування даний автомобіль не вилучався та не перебуває у фактичному володінні органу досудового розслідування.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Так, згідно статті 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма також узгоджується з статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Посилання прокурора на те, що майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України є помилковим, так як не містить за своїм змістом жодних доказів того, що майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Іншої мети накладення арешту на майно прокурором не доведено та слідчим суддею не встановлено.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

На підставі викладеного аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності, слідчий суддя вважає, що матеріалами доданими до клопотання не встановлено достатніх підстав для накладення арешту на автомобіль марки «VOLKSWAGEN CC», VIN: НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_4 , який зареєстрований за ОСОБА_11 , тому у задоволенні даного клопотання слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000297, відомості про яке 04.10.2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_1