Номер провадження:1-кп/521/446/25
УХВАЛА

25 листопада 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

під час судового розгляду кримінального провадження №522/14155/19 щодо:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кагарлик Біляївського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Хаджибейського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, при викладених в обвинувальному акті обставинах.

У судовому засіданні прокурор Хаджибейської окружної прокуратури м. Одеси звернулася до суду з клопотанням, в якому просить обрати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Клопотання прокурор обґрунтовує тим, що на даний час ОСОБА_4 обвинувачується, зокрема, у вчиненні тяжкого злочину, поведінка обвинуваченого, пов`язана також наявністю ризику вчинення обвинуваченим, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховування від суду, та з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, відносно обвинуваченого треба обрати запобіжний захід у вихгляді тримання під вартою. За вказаних обставин, прокурор вважає, що забезпечити належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , заперечував проти задоволення клопотання прокурора, вказавши, що ризики зазначені прокурором є необґрунтованими та недоведеними. Просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_4 також заперечував у задоволенні клопотання прокурора, вказав, що він виконує належним чином свої процесуальні обов`язки, ризик переховування стороною обвинувачення недоведений, просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Розглянувши клопотання про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вислухавши думку учасників судового засідання, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладанням на останнього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Частина 1, 2 ст. 177 КПК України закріплює, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Так, у своєму клопотанні прокурор зазначає, що згідно ч. 1 ст. 177 КПК України, метою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 є забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

Суд зазначає, що висновки про ступінь ризиків мають бути зроблені за результатами аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченого, його поведінки під час судового розгляду. При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Оцінюючи вірогідність вчинення обвинуваченим дій, передбачених ст. 177 КПК України, яку суд розглядає у сукупністю з доводами прокурора, суд приходить до переконання, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від суду.

Зокрема, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, який згідно класифікації, передбаченої ст. 12 КК України, належить до тяжких злочинів, є корупційним злочином, що виключає застосування інститутів звільнення від відбування покарання з випробуванням (ч. 1 ст. 75 КК України) та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ч. 1 ст. 69 КК України). Можливість суворого покарання саме по собі може бути реальним мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 у судові засідання не з`являвся, причини його неявки не були ним підтверджені належним чином, судом виносилися ухвали про застосування до останнього приводу та накладення грошового стягнення.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, може переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Таким чином, враховуючи обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, на думку суду, обґрунтованим та достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 є застосування стосовно нього запобіжного заходу у цілодобового домашнього арешту.

При вирішенні питання про відмову в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд також враховує, обставини передбачені ст. 178 КПК України, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків, у тому числі наявність в них родини й утриманців; майновий стан обвинуваченого; відсутність судимостей.

Запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту є пропорційним меті забезпечення кримінального провадження та, за обставин даного кримінального провадження, є саме таким запобіжним заходом, який буде достатнім стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 та запобіганню ризикам, та, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможуть запобігти встановленим ризикам, враховуючи тяжкість злочину у вчинені якого він обвинувачується.

Згідно правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і цілодобовий домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

При цьому, суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 331 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Хаджибейської окружної прокуратури м. Одеси про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із забороною обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_2

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки строком на два місяць (60 днів), передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) не відлучатися із населеного пункту, у якому він повинен відбувати домашній арешт без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Контроль за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом покласти на співробітників Солом`янського УП ГУНП в м. Києві.

Ухвала суду про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 23.01.2026 року.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_6