1Справа № 335/6745/25 1-кп/335/775/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , процесуального прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду № 9 за адресою: вул. Перемоги, 107-Б, м. Запоріжжя, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000708 від 11 червня 2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Києва, громадянина України, рнокпп НОМЕР_1 , маючого середньо-технічну освіту, неодруженого, не маючого на утриманні будь-яких осіб, військовослужбовця призваного на військову службу під час мобілізації, проходить військову службу у військової частини НОМЕР_2 на посаді розвідника-навідника 1 розвідувального відділення 1 розвідувального батальйону ТрО, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу закону,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , був призваний по мобілізації та направлений до військової частини НОМЕР_3 для подальшого проходження військової служби. При цьому, 11.06.2025, приблизно о 15 годині 40 хвилин, ОСОБА_5 знаходячись на трамвайній зупинці «5 МКЛ», розташованій на перехресті вул. Перемоги та вул.Патріотичної в м. Запоріжжі, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, в умовах воєнного стану, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого наніс ОСОБА_4 два удари кулаком правої руки в грудну клітину та голову, від яких останній втратив рівновагу та спав на землю.

Відразу після цього, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, перебуваючи над лежачим на землі потерпілим, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс ОСОБА_4 ще 11 ударів кулаками лівої та правої руки в ділянку тулуба, голови та обличчя потерпілого, чим завдав йому тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівого передпліччя, синців на зовнішньому куті лівого ока, на завитку лівої вушної раковини, в потиличній ділянці посередині, в ділянці лівого передпліччя, правого плеча, садна на задній поверхні грудної клітини по хребтовій лінії на рівні 5-го ребра, 8-го ребра, 9-го ребра, в області правого передпліччя, крововиливу на слизовій оболонці лівої щоки, синців з саднами в лобовій ділянці по всіх поверхнях, на задній поверхні грудної клітини по лопатковій лінії на рівні 2-го ребра справа, які в сукупності, так і окремо самі собою кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, після чого ривком відкрито викрав з плеча потерпілого сумку чорного кольору, яка для потерпілого матеріальної цінності не становила, в якій знаходився мобільний телефон Xiaomi Redmi Note 12 Pro в корпусі синього кольору на 256 GB, вартість якого згідно висновку експерта № 75 від 12.06.2025 складає 3 106 гривень 25 копійок, після чого, разом з викраденим майном зник з місця вчинення кримінального правопорушення, що давало йому можливість розпорядитися вказаним майном на власний розсуд. Своїми злочинними діями ОСОБА_5 завдав потерпілому ОСОБА_4 матеріальні збитки на суму 3 106 гривень 25 копійок.

Після чого, цього ж дня ОСОБА_5 був затриманий працівниками поліції за місцем тимчасового знаходження в м. Запоріжжі в порядку ст. 208 КПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_5 вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю та суду пояснив, що він з 24.02.2022 добровільно вступив до лав ЗСУ, приймав безпосередню участь у бойових діях, зокрема його підрозділ задіяний був в обороні Харкова та Харківської області, населеного пункту Кліщіївка Бахмутського району Донецької області, м. Оріхів Запорізької області та інших. Наразі він проходить службу в Харківській області поблизу м. Вовчанськ. В червні 2025 року він перебував на бойових позиціях біля м. Оріхова Запорізької області. Тривалий час їх на позиції не змінювали, вони були фізично та морально виснажені. Після того як вони змінилися, то командир їх підрозділу надав йому дозвіл поїхати до м.Запоріжжя щоб привести до ладу одяг та поповнити запаси провізії. 11.06.2025 десь після обіду, він знаходився на трамвайній зупинці біла поліклініки «5 МКЛ» в м.Запоріжжі. На цій зупинці перебували і ще люди. Він звернув увагу на одного чоловіка, який йому раніше знайомим не був. Підійшов до нього та вдарив двічі кулаком правої руки у груди та голову. Чоловік впав на землю. Потім перебуваючи зверху потерпілого продовжив наносити йому удари кулаками обох рук. Скільки точно наніс ударів потерпілому не пам`ятає, але приблизно більше п`яти. Потім зірвав з плеча цього чоловіка чорну сумку. Встав та пішов з цією сумкою до того місця, де тимчасово винайняв житло по АДРЕСА_2 . Коли він бив потерпілого, то останній чинив йому опір та не хотів віддавати йому сумку. В момент нанесення ударів потерпілому та при заволодінні його майном він розумів це та віддавав відлік своїм діям. За місцем проживання перевірив вміст сумки та знайшов в ній телефон. Після цього потерпілого не шукав та повернути речі не намагався. Чому так вчинив повністю пояснити не може, умисел на заволодіння майном виник спонтанно. Того ж дня його затримала поліція. Майно потерпілого у нього вилучили. Про свій вчинок зараз шкодує, попросив вибачення у потерпілого, добровільно відшкодував йому моральну шкоду в сумі 25 000 грн. Вказав на те, що він хоче продовжити виконання свого обов`язку з захисту Батьківщини та боронити український народ від російської навали.

Покази обвинуваченого ОСОБА_5 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, з`ясуванням думки потерпілого щодо наслідків розгляду кримінального провадження для обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством та захистом матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, а також документів щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Згідно до ст. 337 КПК України суд діє лише в межах висунутого обвинувачення.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 , який не оспорював фактичні обставини справи, повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у вчиненому, дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; конкретні обставини кримінального провадження, зокрема один епізод злочинної діяльності, кількість та цінність речей, якими заволодів обвинувачений; ставлення обвинуваченого до вчиненого - вину визнав повністю, щиро кається у вчиненому; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а саме: під наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, є діючим військовослужбовцем, з 24.02.2022 приймає безпосередню участь в бойових діях та захисті суверенітету держави, за майже чотири роки повномасштабного вторгнення перебував у найгарячіших точках бойових зіткнень, зокрема приймав участь в обороні м. Київ, м. Бахмут, сел. Кліщіївка та інших населених пунктів Донецької області, с. Новокиївка Нікопольського району Дніпропетровської області, м. Оріхова Запорізької області та інших міст та сел, здобув нагороди: медаль «За мужність патріотизм високу громадську позицію від громади Києва «Честь. Слава. Держава», медаль «За оборону міста-героя України Харкова», медаль «За визволення Харківської області», пам`ятну медаль «Рубіж Кліщіївка» за хоробрість та відзнаку командира НОМЕР_4 об ТрО, наразі проходить службу в Харківській області біля населеного пункту Вовчанськ, є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_5 від 15.04.2025, займає посаду розвідника-навідника 1 розвідувального відділення 1 розвідувального батальйону ТрО військової частини НОМЕР_2 , за час служби мав по ній просування від солдата до молодшого сержанта, незнятих дисциплінарних стягнень немає, до зловживання алкогольними напоями не схильний, доказів самовільного залишення місця служби не надано та офіційно таким по військовій частині не рахувався, має декілька поранень, контузій, після лікування через нетривалий час знову приступав до виконання військових завдань, що підтверджується медичною характеристикою та документами медичних установ, за останнім місцем служби характеризується лише позитивно, після вчинення злочину за час розгляду кримінального провадження судом обвинувачений не допускав повторення протиправної поведінки, відомостей про те, що він на цей час перебуває під слідством чи судом за іншим кримінальним провадження суду не надано, має зареєстроване місце проживання, перебуває в фактичних шлюбних відносинах з жінкою, яка має від нього вагітність, будь-яких осіб на утриманні не має, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України.

Відповідно до п. 2-1 ч. 1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення кримінального проступку, після відбуття покарання.

Суд зауважує те, що припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

До такого висновку дійшов ККС ВС в постанові від 21 серпня 2024 року у справі № 127/16102/23 (провадження № 51-1225км24).

Тому, суд приймає до уваги те, що ОСОБА_5 наразі є раніше несудимим.

Також суд враховує, позицію сторони обвинувачення, потерпілого та захисту щодо необхідної міри покарання.

Так, потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні надав письмову заяву, в якій зазначив, що він не має до ОСОБА_5 претензій ні матеріального, ні морального характеру. Зазначив, що обвинувачений попросив у нього пробачення і він йому пробачив. При призначенні покарання просив врахувати його думку, а саме те, що він вважає за необхідне щоб ОСОБА_5 продовжив свою службу з захисту держави. Просив не призначати йому покарання пов`язане з позбавленням його волі. Зазначену заяву потерпілий підтримав в судовому засіданні. Додатково вказав на те, що ОСОБА_5 самостійно знайшов його та запропонував йому відшкодувати моральну шкоду і лікування. Надав йому для цього 25 000,00 грн.

Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненому, оскільки обвинувачений у судовому засіданні визнав свою провину, висловив жаль з приводу вчиненого, осуд своєї поведінки та доклав зусиль для виправлення ситуації через відшкодування шкоди потерпілому, продовження несення військової служби, безпосередньої участі у відсічі ворожої агресії та захисту суверенітету держави; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення наданими правдивими свідченнями та добровільною видачею речей. Також суд приймає до уваги те, що обвинувачений за увесь тривалий час розгляду кримінального провадження, перебуваючи на військовій службі з клопотанням про зупинення провадження не звертався, був зацікавлений у якнайшвидшому розгляді справи, не допустив жодної неявки у судові засідання без поважних причин, виконував усі покладені на нього процесуальним законодавством обов`язки навіть після сплину строку застосованого до нього запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, щодо продовження якого сторона обвинувачення надалі не клопотала. Майнова шкода потерпілому відшкодована як шляхом повернення викраденого майна в належному стані, так і шляхом сплати обвинуваченим узгодженої з потерпілим суми в рахунок відшкодування моральної шкоди. Невідворотних негативних наслідків діяння обвинуваченого за собою не потягло. Раніше ОСОБА_5 взагалі за корисливі злочини до кримінальної відповідальності не притягувався.

Захист наполягав на врахуванні обставини як такої, що пом`якшує покарання обвинуваченому - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. В обґрунтування цієї обставини захисником було зазначено те, що ОСОБА_5 вчинив злочин, оскільки послабленню контролю ним своєї правомірної поведінки послугувало його моральне та фізичне виснаження через тривале перебування безпосередньо на лінії зіткнення в бойовій обстановці на позиції, з якої його не могли змінили тривалий час.

Суд дійсно погоджується з тим, що військовослужбовець після перебування на бойових позиціях може бути як емоційно, так і фізично виснаженим.

При цьому, наявності лише факту такої обставини не достатньо для визнання її як пом`якшуючої. Необхідно встановити причинний зв`язок між встановленою пом`якшуючою обставиною та поведінкою особи, яка саме виникала внаслідок цієї обставини. Крім того, такі обставини повинні існувати в реальності, виникати в об`єктивній необхідності та викликані суб`єктивними факторами. Не може визнаватись поведінка винної особи, яка викликана її протиправними діями, як обставина, що викликана тяжкими особистими, сімейними або іншими обставинами. При призначенні покарання суд визнаючи таку обставину пом`якшуючою повинен не лише вказати на її наявність, але і зобов`язаний розкрити її зміст та вплив на вчинене кримінальне правопорушення, встановивши причинний зв`язок між обставиною та поведінкою винної особи. Тому, враховуючи вчинення саме злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, суд не вбачає причинного зв`язку між моральним та фізичним виснаженням обвинуваченого з відкритим викраденням чужого майна з застосуванням насильства, а тому не може визнати це як обставину, що пом`якшує покарання.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, в обвинувальному акті стороною обвинувачення не зазначалися. Навпаки вказано на те, що їх не встановлено.

Разом з тим, в судових дебатах прокурором заявлено про наявність такої обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченому, як вчинення злочину щодо особи похилого віку.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке суд визнав доведеним, не зазначав про наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину стосовно особи похилого віку. Сторона захисту про її наявність не була поставлена до відома. Тому суд не може прийняти до уваги зауваження щодо цього висловлені прокурором у судових дебатах.

Окремо, захисник-адвокат ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_5 просили суд при призначенні покарання застосувати положення ст. 69 КК України.

Прокурор в судовому засіданні проти цього заперечував.

Потерпілий ОСОБА_4 зазначив щодо відсутності необхідності ізолювати ОСОБА_5 від суспільства та надати йому можливість продовжити проходження військової служби з захисту держави під час воєнного стану.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином, визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

Санкція ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Суд зазначає, що з врахуванням конкретних обставин події та посткримінальної поведінки обвинуваченого, а саме: беззастережне визнання ним своєї вини; надання зізнавальних показань; його беззаперечну суспільну корисність як військового; подання клопотання про дослідження доказів під час судового розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК; неодноразове вибачення перед потерпілим; добровільне відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок вчиненого злочину, вже передбачає можливість для суду щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією цієї норми, що не буде за м`яким з урахуванням зазначеного. Останнє також відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.09.2022 у справі № 686/24681/18 (провадження № 51-331км19).

Вчинення злочину в умовах воєнного стану в даному випадку є кваліфікуючою ознакою кримінальних правопорушень та не може враховуватися як обставина, яка обтяжує покарання (Постанова ККС ВС від 24.01.2024 у справі № 346/1286/23 (провадження № 51-6449км23).

У постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) Верховний Суд зазначив, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

В даному випадку аналізуючи правосвідому поведінку обвинуваченого судом встановлено, що він нових злочинів не вчиняв, за час розгляду цього кримінального провадження від суду не ухилявся та будь-яких перешкод не чинив, що судом розцінюється як готовність ОСОБА_5 до самокерованої правослухняної поведінки. Останнє додатково вказує на те, що його виправлення та запобігання вчиненню інших правопорушень можливе без ізоляції від суспільства.

Разом з тим, суд також звертає увагу на те, що судимість має строковий характер. У законі визначено, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлено підстави її припинення (погашення судимості та її зняття). Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. Припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2018 року у справі № 647/1831/15-к (провадження № 51-336 км 17).

Також суд приймає до уваги те, що призов засудженого за мобілізацією, отримання ним поранення під час бойових дій, а також проходження у зв`язку з цим стаціонарного лікування саме по собі не є підставою призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, якщо за обставинами справи відсутні інші умови застосування ст. 69 КК (постанова ККС ВС від 19.07.2023 у справі № 286/1005/21).

В цьому ж випадку, при розгляді даного кримінального провадження, окрім зазначених вище обставин, судом були встановлені і інші умови для застосування ст. 69 КК України, що, зокрема стосуються проходження обвинуваченим військової служби на теперішній час, необхідність його збереження для оборони держави, наявність у нього нагород свідчить про визнання державою його заслуг та цінності перед нею, необхідність дотримання справедливого балансу між продовженням ОСОБА_5 військової служби та перебуванням його в умовах ізоляції від суспільства.

Таким чином, на переконання суду, враховуючи думку потерпілого, є доведеним те, що соціальна корисність ОСОБА_5 суттєво знижує ступінь його суспільної небезпечності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Норми ст. 75 КК України не є обов`язковими для суду, але наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування норм інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002, в якому Суд зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Так, ч. 1 ст. 75 КК України встановлено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За сукупності вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе при застосуванні до нього покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.186 КК України, з застосуванням положень ст. 69 КК України.

З огляду на зазначене, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , які є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, той факт, що він провину свою визнав та розкаявся, з урахуванням наявності декількох пом`якшуючих покарання обставин та відсутності обставин, які б його обтяжували, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, та інші обставини справи, зокрема бажання обвинуваченого продовжити нести службу по захисту Батьківщини та перебувати безпосередньо в лавах Збройних Сил України, суд вважає, що його можливо звільнити від покарання з випробуванням в силу ст. ст. 69, 75 КК України, з покладанням обов`язків, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім в якості кари за скоєне, для виправлення та попередження нових злочинів, застосування більшого розміру покарання або ізоляції від суспільства, за конкретних обставин справи і поведінки обвинуваченого в даному випадку є явно не справедливим і достатніх підстав для цього суд не вбачає.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує наявність одного епізоду протиправної діяльності, кількості та цінності для потерпілого предметів, які були викрадені, відшкодування шкоди, відсутності суспільної небезпечності особи обвинуваченого, вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.

У випадку застосування ст.76 КК України до обвинуваченого, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Застосовуючи до обвинуваченого положення ч. 1 ст. 76 КК України, суд враховує, що останній є військовослужбовцем та проходить службу в лавах ЗСУ, у зв`язку з чим суд на підставі ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покладає обов`язок нагляду за відбуттям ОСОБА_5 покарання з випробуванням під час іспитового строку, на командира військової частини, в якій останній проходитиме військову службу.

За сукупності вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання, відсутності обтяжуючих вину обставини, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе при застосуванні до нього покарання у виді позбавленням волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням з призначенням іспитового строку.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, з урахуванням обставин кримінального правопорушення і даних про особу обвинуваченого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, нижче мінімальної межі санкції інкримінованої йому статті Кримінального кодексу, із застосуванням ст. ст. 69, 75,76 КК України строком на п`ять років, і вважає, що таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових правопорушень.

Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Доля речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Згідно з наданими документами підтверджено наявності процесуальних витрат та їх розмір на суму 424,08 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався, клопотань щодо його обрання до набрання вироком законної сили не надходило. За таких обставин, суд не вбачає підстав і потреби в застосовуванні відносно нього запобіжного заходу на цій стадії судового розгляду.

Разом з тим, судом враховується те, що відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.06.2025 ОСОБА_5 був затриманий 11.06.2025. Згідно з ухвалою слідчого судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 13.06.2025 (справа № 335/5759/25) відносно ОСОБА_5 клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було залишено без задоволення та застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 12.08.2025. ОСОБА_5 звільнено з-під варти в залі суду. Надалі стороною обвинувачення клопотань про продовження строку дії запобіжного заходу не порушувалося.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування покарання ОСОБА_5 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення, а саме строк затримання з 11.06.2025 по 13.06.2025 з розрахунку день за день.

На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України накладений арешт на майно - скасувати.

Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 124, 174, 349, 368-371, 373-374, 376, 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з дня затримання 11.06.2025 по день звільнення з-під варти 13.06.2025 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі чч. 1, 4 ст. 76 КК України, ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини, в якій він проходитиме військову службу;

2) повідомляти командира військової частини, в якій він проходитиме військову службу про зміну місця проживання, служби.

У разі звільнення з військової служби до завершення встановленого іспитового строку тривалістю три роки на підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 виконання наступних обов`язків: за місцем його проживання періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду 08.12.2025.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави процесуальні витрати в розмірі424 (чотириста двадцять чотири) гривні 08 копійок.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 13.06.2025 № 335/5759/25 (провадження № 1-кс/335/2124/2025) на тканеву сумку чорного кольору; мобільний телефонXiaomi Redmi Note 12 Pro в корпусі синього кольору на 256 GB; кофту червоного кольору з капюшоном, штани спортивні сірого кольору, які вилучено 11.06.2025 під час проведення особистого обшуку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Речові докази:

-тканеву сумку чорного кольору, яка передана на зберігання до камери схову речових доказів ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (книга обліку речових доказів 2, порядковий номер 394) - повернути потерпілому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_3 , тел. НОМЕР_6 , як законному власнику;

-мобільний телефонXiaomi Redmi Note 12 Pro в корпусі синього кольору на 256 GB, зв`язку ключів (4 ключа) зі значком з написом «Slovakia» передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - залишити останньому як власнику майна;

-мобільний телефон Redmi Note 8 Pro; мобільний телефон «Моторола» в корпусі блакитного кольору; ключі від авто з ремінцем чорного кольору; банківську картку ПУМБ НОМЕР_7 ; грошові кошти в сумі 60 гривень (3 купюри по 20 гривень), які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити останньому як власнику;

-кофту червоного кольору з капюшоном фірми «Puma»; спортивні штани сірого кольору фірми «Puma», які передані на зберігання до камери схову ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (книга обліку речових доказів 2, порядковий номер 394) повернути ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як власнику майна;

-диск DVD-R, об`ємом пам`яті 4,7 GB, на якому знаходиться файл відеозапису з камери відеоспостереження ТОВ «Вайн-тайм», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 121/вул.Патріотична, буд. 86 та долучений до матеріалів кримінального провадження залишити в матеріалах справи.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

На вирок учасниками судового провадження можуть бути подані апеляційні скарги до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції - Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1